Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-26 00:00:00

В січні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , по якому просить стягнути солідарно з відповідачів суму боргу в розмірі 200 доларів США, що еквівалентно 5 557,30 грн.; стягнути з [PERSON] суму боргу в розмірі 4 093 долара США 82 центів, що еквівалентно 113 752 грн. 93 коп., з яких: 2600 доларів США сума позики; 1243 долари США 66 центів - проценти; 250 доларів США 16 центів - 3 % річних. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 02 вересня 2015 року між позивачем, позикодавцем [PERSON] та позичальником [PERSON] було письмово укладено договір позики, згідно якого остання отримала від позивача грошові кошти у сумі 2 800 доларів США зі сплатою процентів за користування грошовими коштами в розмірі 13% річних від суми позики, строком до 02 лютого 2016 року. У забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за договором позики, між позивачем, кредитором [PERSON] та поручителем [PERSON] було укладено договір поруки від 11 жовтня 2015 року, згідно якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідач за невиконання [PERSON] зобов`язань перед кредитором, що виникли із договору позики від 02.09.2015 р. в обсязі не більше 200 доларів США. При цьому, за Договором поруки поручитель не відповідає за сплату 13 % річних, інфляційних збитків, пені, штрафу тощо. 11 лютого 2016 року та 18 березня 2016 року на адресу [PERSON] направлено поштою дві вимоги про повернення грошових коштів, проте вказані листи були повернуті у зв`язку із спливом строку зберігання. Крім цього, позивач також звертався до поручителя [PERSON] з вимогою повернути кошти забезпечені порукою, проте вимога залишилась без задоволення. Отже, станом на час звернення до суду сума боргу за договором позики від 02 вересня 2015 року складає 2 800 доларів США. Відповідно до п. 1 договору позики від 02 вересня 2015 року сума процентів визначена у розмірі 13 % річних. Таким чином, сума процентів з вересня 2015 р. по січень 2019 р. складає: 121,33 + 364 +364 +364 + 30,33 = 1243,66 дол. США Також вказує, що відповідач повинен сплатити за прострочення виконання зобов`язання 3% річних від суми боргу, починаючи від дня, коли борг мав бути повернутий, а саме з 02 лютого 2016 року, всього сума 3% річних за період з 03 лютого 2016 р. по 25 січня 2019 р. складає: 76,41 + 84 + 84 + 5,75 = 250,16 дол. США Отже загальна сума заборгованості за договором позики від 02 вересня 2015 року складає: 2800 дол. США + 1243,66 дол. США + 250,16 дол. США = 4293,82 дол. США У відповідності до офіційного курсу обміну валют, встановленого Національним банком України на час складання позовної заяви - 25 січня 2019 року, 100 доларів США еквівалентно - 2778,65 грн. Таким чином сума, боргу за договором позики складає час звернення до суду в еквіваленті: 4293,82 дол. США*27,7865 = 119 310,23 грн. У відповідності до умов договору поруки від 11 жовтня 2015 року, 200 доларів США з цієї суми, що еквівалентно: 200 дол. США*27,7865 = 5557,30 грн. підлягають солідарному стягненню з позичальниці і поручителя. Решта суми в розмірі: (4293,82 дол. США - 200 дол. США) * 27,7865 = 113 752,93 грн. підлягає стягненню виключно з позичальника. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05.03.2019 року прийнято до провадження, відкрито спрощене позовне провадження /а.с. 36/. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просив задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явились, повідомлені судом про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду невідомі. Представник відповідача [PERSON] подав через канцелярію суду клопотання, яким просив закрити провадження по справі у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду по тому ж спору між тими самими сторонами і тими ж підставами. В обґрунтування зазначено, що рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 12.09.2017 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики відмовлено. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27.08.2019 року у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про закриття провадження по справі відмовлено /а.с. 97-98/. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, виходячи з наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Зі змісту договору позики від 02 вересня 2015 року, вбачається, що [PERSON] передала у власність [PERSON] грошові кошти у сумі 2 800 доларів США, під 13 % річних, а позичальник зобов`язується повернути зазначену суму грошей. Договір підписано сторонами, однак в графі підписи зазначено позичальник - [PERSON] (підпис), позикодавець [PERSON] (підпис) /а.с. 7/. За правилами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Стягнення коштів за договором позики від 02 вересня 2015 року було предметом розгляду Солонянського районного суду Дніпропетровської області. 10 липня 2017 року позивач звертався до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів у розмірі 73 360 грн. та суму відсотків 17 462, 92 грн., починаючи з 02 вересня 2015 року по день подання позову, а всього 90 824,92 грн. Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 12.09.2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.07.2018 року, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики відмовлено /а.с. 44-50/. Рішенням суду було встановлено, що договір позики від 02 вересня 2015 року не підтверджує факту отримання відповідачем [PERSON] у позивача грошових коштів. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тому, на підставі викладеного суд відмовляє у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] боргу суми боргу в розмірі 4 093,82 дол. США. Також, в матеріалах справи наявний договір поруки від 11.10.2015 року, укладений між [PERSON] як кредитором та [PERSON] як поручителем, за умовами якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання [PERSON] зобов`язань перед кредитором, що виникли із договору позики від 02.09.2015 року /а.с. 8/. Згідно п. 3,4 договору поруки, поручитель відповідає перед кредитом в обсязі не більше 200 доларів США. У разі порушення боржником основного договору боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. При цьому поручитель відповідає перед кредитором лише в обсязі не більше 200 дол. США. Згідно ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу з [PERSON] суми боргу в розмірі 4 093,82 дол. США з підстав недоведеності отримання останньою коштів, то відповідно суд і відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] суми заборгованості 200 дол. США, які є похідними.

Outcome: dismissed