Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

в серпні 2020 року представник позивача Державного житлово-комунального підприємства НАН України звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив суд виселити відповідача із гуртожитку за адресою: [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. В обґрунтування позову зазначено, що на підставі розпорядження Президії Національної Академії Наук України № 291 від 02.03.2000 року гуртожиток за адресою: [ADDRESS] перебуває на балансі Державного житлово-комунального підприємства НАН України. Відповідач, згідно ордеру № 00010 від 11.02.2009 року, була поселена в кімнату № [NUMBER] зазначеного гуртожитку. Зазначене приміщення є службовим та надається особам, що знаходяться в трудових відносинах виключно на період існування таких трудових відносин. Позивач вказує, що відповідач за вказаною адресою на даний час мешкає безпідставно, оскільки, ні вона, ні члени її сім`ї у трудових відносинах із підприємством НАН України, на балансі якого знаходиться гуртожиток, - не перебуває, та від добровільного виселення відповідач відмовляється. З огляду на викладене, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 02.09.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.10.2020 року, у справі закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав. Одночасно вказав про безпідставність вимог заяви відповідача про застосування до позовних вимог строків позовної давності. Відповідач в судове засідання не з`явилась. Суду подала письмову заяву про застосування до позовних вимог строків позовної давності, а також відповідач втретє подала суду заяву про відкладення розгляду справи з огляду на її стан здоров`я. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги розумні строки розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача, оскільки, останньою, не було надано суду переконливі докази, які б підтверджували такий стан здоров`я, який унеможливлював би явку відповідача для розгляду справи. Надані стороною відповідача клопотання про відкладення розгляду справи без долучення достатніх доказів, які б вказували на такий стан здоров`я відповідача, який беззаперечно унеможливлював явку для розгляду справи, - судом розцінюються як зловживання відповідачем своїми процесуальними правами, яке може призвести до невиправданого затягування розгляду справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. Судом встановлено, що на підставі розпорядження Президії Національної Академії Наук України № 291 від 02.03.2000 року гуртожиток за адресою: [ADDRESS] перебуває на балансі Державного житлово-комунального підприємства НАН України. Відповідач [PERSON] , згідно ордеру № 00010 від 11.02.2009 року, була поселена до зазначеного гуртожитку із сім`єю, що складається із двох осіб. Строк проживання із 11.02.2009 р. по 30.10.2010 р. Відповідно до довідки Інституту фізики напівпровідників імені В.Є. Лашкарьова В.Є. НАН України від 23.06.2020 року, було встановлено, що [PERSON] працювала в інституті на посаді молодшого співробітника із 01.09.2011 року по 31.12.2011 рік, та була звільнена, в зв`язку із закінченням строку трудового договору (а.с.97). Не змінюючи підстави позову, стороною позивача було надано суду ряд доказів, які, на думку сторони позивача, вказують на системні та грубі порушення правил проживання в гуртожитку з боку відповідача [PERSON] . В обгрунтування позовних вимог стороною позивача зазначалось про те, що відповідач за вказаною адресою на даний час мешкає безпідставно, оскільки, ні вона, ні члени її сім`ї у трудових відносинах із підприємством НАН України, на балансі якого знаходиться гуртожиток, - не перебуває, та від добровільного виселення відповідач відмовляється, а тому наявні підстави для виселення відповідача в примусовому порядку. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач просила застосувати до позовних вимог строки позовної давності, однак, відзив на позов стороною відповідача суду надано не було. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 1 ст. 127 ЖК України, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитк надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Відповідно до ч. 1 ст. 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Як вбачається з матеріалів справи відповідачу було видано ордер на право зайняття житлової площі в гуртожитку зі строком проживання із 11.02.2009 р. по 30.10.2010 р. Відповідно до ст. 118 ЖК України, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Жилі приміщення, що надаються народним депутатам України на період їх роботи на постійній основі у Верховній Раді України, включаються до числа службових і виключаються з їх числа за рішенням Верховної Ради України за поданням Комісії Верховної Ради України з питань Регламенту, депутатської етики та забезпечення діяльності депутатів. Відповідачем не надано суду доказів правомірності зайняття спірного житлового приміщення після припинення трудових відносин із Інститутом фізики напівпровідників ім. В.Є. Лашкарьова НАН України. Статтями 128, 129 ЖК України передбачено, що порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. Жила площа у спеціальних гуртожитках для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, надається в порядку, що визначається відповідними органами місцевого самоврядування. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Відповідно до ч.1 ст. 58 Житлового кодексу УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом (ч.1ст.109 ЖК України). Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку доказам, наявним у матеріалах справи, беручи до уваги, що відсутні правові підстави для проживання відповідача на спірній житловій площі, строк дії ордеру, який давав право на проживання закінчився, відповідач не перебуває в трудових відносинах із НАН України, а тому вимоги позивача про виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення є обгрунтованими. При цьому, стороною відповідача в ході розгляду справи не надано суду докази на підтвердження того, що її виселення з гуртожитку становитиме надмірний тягар, оскільки, у неї відсутнє інше житло та фінансова можливість його придбати, а також стороною відповідача в ході розгляду справи не наведено жодних аргументів про неможливість її виселення без надання іншого житлового приміщення. Крім того, при вирішенні спору та проаналізувавши надані сторонами докази, суд не вбачає порушення у даному випадку передбачених Конвенцією про захист прав людини, - прав відповідача, оскільки, при вселенні відповідач була обізнана про строк дії ордеру, та строковості надання їй житла. При цьому, припиняючи трудові правовідносини, вона також не могла не розуміти того, що цим самим припиняється її право на проживання в даному гуртожитку. Таким чином підстави для констатування порушення Протоколу першого статті першої Конвенції в даному випадку відсутні. Відсутні підстави й для констатації порушення правил статті 8 Конвенції та ст.11 ЦПК України щодо пропорційності втручання в життя відповідача, оскільки, таке втручання є передбачене законом, переслідує легітимну мету та є необхідним в даному випадку, оскільки, згаданий гуртожиток використовується позивачем для забезпечення житлом його працівників. В ході розгляду справи відповідачем було подано до суду заяву про застосування до позовних вимог строків позовної давності. Однак, варто вказати про те, що вимога відповідача про застосування до позовних вимог строків позовної давності задоволенню не підлягає, оскільки за змістом статті 391 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов`язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. Строк позовної давності не розповсюджується на негатроні позови власника про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, яким є даний спір. Про це, зокрема, вказано у правових позиціях, висловлених у Постановах Великої палати Верховного Суду у справах №653/1096/16-ц (постанова від 04.07.2018 року), № 362/44/17 (постанова від 17.10.2018), №504/2864/13-ц (постанова від 28.11.2018р.) Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги підстави позову, та те, що відповідач на даний час не перебуває в трудових відносинах ані із позивачем, ані із НАН України, підстав з якими закон пов`язує неможливість виселення відповідача, останньою, суду не надано, та в ході розгляду справи не встановлено порушення пропорційності втручання в життя відповідача, оскільки, таке втручання є передбачене законом, переслідує легітимну мету та є необхідним в даному випадку, що не спростовано стороною відповідача, а відтак позов є обґрунтованим, законним та таким, що підлягає задоволенню. Судовий збір в порядку ст. 141 ЦПК України, слід стягнути із відповідача на користь позивача.

Outcome: approved