Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

В серпні 2020 року АТ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] в якому просить суд стягнути з останньої заборгованість за кредитним договором №б/н від 19.05.2014 року у розмірі 10153 грн. станом на 28.07.2020 р.. В обґрунтовування позовних вимог позивач зазначає, що 19.05.2014 року [PERSON] було відкрито кредитний рахунок на підставі Заяви №б/н. При підписанні анкети-заяви відповідачка взяла на себе зобов`язання повертати отриманеі нею кошти в кредит відповідно до «Умов та правил надання банківських послуг» за «Тарифам банку», які викладені на банківському сайті. Однак відповідачка свої зобов`язання належним чином не виконала, як наслідок, станом на 28.07.2020 року виникла заборгованість у розмірі 10153 грн., яка складається з 7124,19 грн - заборгованості за тілом кредиту; 7124,19 грн. - заборгованості за простроченим тілом кредиту; 2979,20 грн - заборгованості за простроченим відсотками; 50 грн. нарахованої пені. Відповідачка своїм правом на подачу відзиву не скористалась. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 83 ЦК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Встановлено, що 19 травня 2014 року [PERSON] заповнила бланк Анкету-заяву про приєднання до «Умов та Правил надання банківських послуг» в Приватбанку /а.с. 15/. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом. Відповідно до ч. 2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» вказувало, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, підписавши Заяву-анкету. Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку. Проте, наданий позивачем Витяг з Тарифів з обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умов та Правил надання банківських послуг не містить підпису позичальника, а тому не може вважатися доказом на підтвердження умов надання кредиту та того, що під час підписання заяви відповідач був ознайомлений саме з цими Умовами та правилами надання банківських послуг. Надані банком Умови та Правила надання банківських послуг, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 14-131цс19. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16 посилання на внутрішні документи банка (правила, положення і т. д.), які не були підписані позичальником як додаток до договору і які містять умови надання, користування банківським кредитом, не мають юридичного значення та юридичних наслідків. Такі документи не є частиною договору і не можуть бути використані судами про визнання умов кредитного договору, зокрема порядку його повернення, оскільки не можливо ідентифікувати, чи саме з цими умовами та правилами погоджувався позичальник, при отриманні банківської карти. Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи з обслуговування кредитних карт, на які посилається позивач як на складову договору банківських послуг, укладеного 19 травня 2014 року з відповідачкою, стосуються всього спектру фінансових послуг, що надавалися банком, у тому числі платіжних карт, вкладних операцій, кредитних карт, але не мають підпису позичальника, його реквізитів, відсутня дата їх складання або підпису сторонами, а також жодної ідентифікуючої ознаки на предмет їх невід`ємності від заяви позичальника. У Анкеті-заяві від 19 травня 2019 року підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відсоткової ставки, відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. А відтак, суд не вбачає підстав для стягнення відсотків, неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Щодо позовних вимог про стягнення тіла кредиту, суд виходить з наступного. Із виписки про рух коштів по картковому рахунку станом на 30.07.2020 р., в якому міститься інформація про рух коштів, вбачається, що з 22.02.2017 року по 01.03.2020 року [PERSON] було витрачено кредитних коштів (отримування готівки, купівля товарів) на суму 10229,50 грн, а внесено на погашення протягом зазначеного періоду 12411 грн /а.с.10-12/. При цьому позивач не надав суду доказів про розмір отриманого кредиту 19.05.2014 року та розмір витрачених [PERSON] коштів з 19.05.2014 по 22.02.2017 р.. Крім того, з виписки про рух коштів вбачається, що частина із сплачених коштів, позивачем безпідставно було спрямовано на погашення відсотків, пені, страхових платежів, між тим, анкета-заява від 19 травня 2014 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків. За таких обставин, всі суми, що сплачувалися відповідачем в межах погашення заборгованості за анкетою-заявою від 19 травня 2014 року слід зараховувати на погашення тіла кредиту. Враховуючи вищевикладене, а також те, що розмір отриманих коштів відповідачкою є меншим ніж розмір коштів, що були нею внесено на погашення кредиту, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову. При розгляді даної справи, суд відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України врахував висновки викладені в постановах Верховного Суду від 09.01.2020 року №204/66087/18, №203/4297/18 та від 16 вересня 2020 р №200/5647/18.

Outcome: dismissed