Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-05 00:00:00

В серпні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В своїй заяві позивач вказала , що вона з 2015 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. За час шлюбу , вони за спільні кошти в листопаді 2015 р. придбали квартиру [ADDRESS] , яку зареєстрували на відповідача. Сімейні стосунки з відповідачем погіршилися , з 2018 року вони не стали проживати однією сім'єю ,тому вона виявила намір розділити майно . Прохала поділити майно та визнати за нею право приватної власності на Ѕ частину квартири за вище вказаною адресою та стягнути з відповідача на її користь судові витрати. У судовому засіданні позивач підтримав позов , просить задовольнити. Представник відповідача позов не визнав, просить відмовити , оскільки квартира придбана за особисті кошти відповідача. Суд, заслухавши пояснення сторін , вивчивши матеріали справи , заслухавши свідків , дійшов до наступних висновків. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між сторонами було зареєстровано шлюб 26.06.2015 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Краснокутського РУЮ у Харківській області , про що зроблено актовий запис №48 (а.с.5). Від шлюбу сторони мають дитину - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] ( а.с. 6). Рішенням Краснокутського районного суд Харківської області від 22.01.2019 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. За час перебування у шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу від 25.11.2015 р., посвідченого державним нотаріусом Краснокутської державної нотаріальної контори, сторонами було придбано трикімнатну квартиру №8, загальною площею 45,00 кв.м. ,житловою площею 30,70 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , яку було зареєстровано на відповідача (а.с. 7-9). Отже, спірне майно було придбано сторонами за час шлюбу, у зв'язку з чим є у спільній сумісній власності подружжя. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма ст. 368 ЦК України. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина 2 статті 372 ЦК України). Підпунктами 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з'ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Статтею 65 СК України передбачено що, дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Представник відповідача у судовому засіданні послався на те , що спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя , оскільки придбана хоч і в період знаходження сторін у шлюбі , однак виключно за особисті кошти відповідача , які він позичив у [PERSON] на підставі усного договору позики. Допитані по справі свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили суду , що дійсно [PERSON] позичив у [PERSON] кошти у сумі 4,5 тис.доларів США для придбання квартири. В судовому засіданні позивач не заперечувала того , що дійсно її колишній чоловік [PERSON] позичав гроші для придбання квартири , але оскільки вони вдвох працювали , вона мала також самостійний заробіток , то гроші на повернення боргу , були спільні. Як встановлено в судовому засіданні позивач [PERSON] з 17.11.2014 р. по даний час працює на посаді завідувача аптеки №1 ПП « Аптека 2011» . Її заробітна плата за період з 01.01.2015 р. по 01.12.2015 р. складає 44 648,32 грн. , про що свідчать довідки з місця роботи та копія трудової книжки. Доходи у вигляді заробітної плати не можуть бути визнані особистими коштами одного із подружжя в розумінні ст.57 СК України, оскільки відповідно до ч.2 ст.61 СК України вони є об'єктом права спільної сумісної власності. Суд відхиляє доводи представника відповідача щодо вкладення відповідачем особистих коштів у купівлю квартиру виходячи з наступного. За змістом ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4,5) житло, земельна ділянка, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його/її приватизації. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Отже сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, якщо на час придбання в шлюбі майна використовувалися запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім'ї і не є особистою приватною власністю одного з подружжя. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). [PERSON] не надано доказів того, що договір позики укладався не в інтересах сім'ї, а в інших цілях. Доказів на підтвердження того, що позичені кошти на придбання квартири були особистими коштами [PERSON] , останнім та його представником суду не надано. Судом встановлено , що спірна квартира є об'єктом права спільної сумісної власності сторін та підлягає поділу в рівних частках. За таких підстав , суд приходить до висновку , що позивач надала достатньо доказів на підтвердження позову та її позов підлягає задоволенню. Доводи відповідача не спростовують висновків суду. Під час звернення до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 1718,50 грн., які відповідно до ст. 141 ЦПК України , підлягають стягненню з відповідача на її користь .

Outcome: approved