Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

В травні 2016 року позивач звернувся до суду із зазначеною вище позовною заявою. Вказував, що 15.09.2001 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб, однак на даний час виникла необхідність поділити квартиру [ADDRESS], оскільки шлюб між ними вже розірвано. Зазначав, що 17.10.2002 року його матір [PERSON] подарувала йому однокімнатну квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Вишняк О.А., а 16.09.2011 року вказана квартира була продана за 45 000 грн. та в цей день за 55 000 грн. придбана двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS]. Посилаючись на ту обставину, що спірна квартира була придбана за його особисті 45 000 грн., позивач просив суд: поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за ним право власності на 91/100 частку квартири [ADDRESS], а за [PERSON] визнати право власності на 9/100 частки вказаної квартири. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлений позов та просив його задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні частково визнали позов, погодившись із поділом квартири по 1/2 частині за кожним із сторін, оскільки спірна квартира була придбана за спільні кошти, надавши на підтвердження цьому написану [PERSON] розписку від 30.08.2011 року про отримання в борг від [PERSON] 5 000 доларів США. Крім того, відповідач пояснила, що була присутня під час купівлі спірної квартири у нотаріуса, зазначивши, що кошти за продаж однокімнатної квартири отримав позивач, а також він давав кошти за придбання двокімнатної квартири, оскільки займався усіма фінансовими питаннями. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представника, а також покази свідка та дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 15.09.2001 року між сторонами у справі було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтво про одруження, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Білоцерківського міського управління юстиції Київської області. 17.10.2002 року між [PERSON] (даритель) та [PERSON] (обдарований) укладено договір дарування квартири, посвідчений державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори Вишняк О.А., відповідно до умов якого даритель подарувала, а обдарований прийняв у дар квартиру [ADDRESS]. 16.09.2011 року між позивачем [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого позивач продав за 45 000 грн. вищевказану квартиру покупцю. Разом з цим, 16.09.2011 року між [PERSON] та [PERSON] (продавці) і [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS], відповідно до умов якого позивач придбав вказану квартиру за 55 000 грн. Вказані договори купівлі-продажу від 16.09.2011 року посвідчені державним нотаріусом Першої білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Вишняк О.А. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала покази про те, що відповідач по справі є її племінницею, сторони по справі проживали в однокімнатній квартирі та разом збирали кошти на двокімнатну квартиру. Вони позичили в неї 21 500 грн. на придбання квартири та зробили там гарний ремонт. Подробиць покупки двокімнатної квартири вона не знає. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами по справі, спірна квартира була придбана під час перебування у зареєстрованому шлюбі, який в подальшому було розірвано. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Положеннями ч. 1 ст. 69 СК України закріплено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (ч. 7 ст. 57 СК України). В судовому засіданні встановлено, що 16.09.2011 року позивачем була продана квартира за адресою: [ADDRESS], що відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України належала позивачу на праві особистої приватної власності та в цей день придбана квартира за адресою: [ADDRESS]. Вказані правочини від 16.09.2016 року зареєстровані об 11 год. 13 хв. та, відповідно, о 12 год. 03 хв., що підтверджується копіями витягів з державного реєстру правочинів, сформованого державним реєстратором Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Вишняк О.А. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч. 1 ст. 61 ЦПК України). Враховуючи вищевикладене та оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що частка в спірній квартирі розміром 82/100 (45 000 : 55 000) є особистої приватної власності позивача, оскільки внесок на придбання в розмірі 45 000 грн. є особистими грошовими коштами позивача, отже інша частка квартири розміром 18/100 є спільною сумісною власністю подружжя. 07.10.2016 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10.08.2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно копії довідки ТОВ «Технокредо-1» від 04.10.2016 року, з серпня по вересень дохід [PERSON], який працює дизайнером (художник-конструктор) вказаного товариства становить 2 586,56 грн. Правилами ст. 180 СК України закріплено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Постановою пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у пункті 17 роз'яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. З урахуванням позиції відповідача щодо необхідності поділу спірної квартири на дві рівні частини, а також відсутність доказів того, що розмір аліментів за рішенням суду від 07.10.2016 року є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування їхньої дитини, суд вважає, що частка кожної із сторін у спільній сумісній власності подружжя (18/100) становить по 9/100, тобто половина від спільної частки подружжя. Таким чином, суд вважає за необхідне повністю задовольнити заявлений позов та здійснити поділ спірної квартири, визнавши за позивачем право власності на 91/100 (82/100 + 9/100) частину спірної квартири та за відповідачем на 9/100 частини. Посилання відповідача та її представника в судовому засіданні на розписку від 30.08.2011 року про позику відповідачем 5 000 доларів США від [PERSON], суд вважає безпідставними, оскільки вказана розписка не є належним та допустимим доказом в розумінні вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тобто 551,20 грн. сплаченого позивачем судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: approved