Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

В січні 2015 року ТОВ «Вінницьке АТП-10556» звернулося до суду із позовом до [PERSON], у якому просило суд винести рішення про стягнення з [PERSON] матеріальну шкоду, завдану підприємству ТОВ «Вінницьке АТП-10556» в розмірі 30 752,20 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач [PERSON] перебував з ТОВ «Вінницьке АТП-10556»у трудових відносинах і працював водієм. Відповідач здійснював керування транспортними засобами при перевезенні товарно-матеріальних цінностей, які отримував від замовника послуг по перевезенню та здійснював доставку до місця призначення, при цьому мав забезпечити збереження ввірених йому товарно-матеріальних цінностей, про що 04.02.2013 року підписав договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Відповідач фактично виконував приймання, доставку і супроводження вантажу, відповідач працював як водій-експедитор і за характером виконуваної роботи належав до категорії працівників, з яким може укладатись договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей. Для виконання службових обовязків позивачем відповідачу надавалися паливно-мастильні матеріали, а саме дизельне пальне. В результаті проведеної інвентаризації 03.12.2014 року було виявлено перевитрати пального, котре було використано [PERSON] в процесі трудової діяльності в кількості 1726 літрів. По факту звільнення відповідача з роботи, 19.01.2015 року було проведено повторну інвентаризацію та встановлено, що перевитрати пального складають вже 2187 літрів. Того ж дня відповідач повернув позивачу 397 літрів дизпалива, але від повного погашення недостачі відповідач відмовляється, що стало підставою позивача для звернення до суду із вказаним позовом. В ході розгляду справи представник позивача [PERSON] надав суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив суд стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 40 991,00 грн., посилаючись на те, що в даний час збільшилася вартість пального. Дана заява була прийнята судом до розгляду відповідно до ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 20.03.2015 року (том №1 а.с. 245). В судовому засіданні представник позивача [PERSON]збільшені позовні вимоги підтримав повністю, надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просив позов задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] та його представник позовні вимоги не визнали, надали суду письмові заперечення на позовну заяву, які приєднані до матеріалів справи (том №1 а.с. 232-234). Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] перебував у трудових відносинах з ТОВ «Вінницьке АТП-10556» з 04.02.2013 року до 19.01.2015 року. 04.02.2013 року з відповідачем [PERSON] ТОВ «Вінницьке АТП-10556» було підписано договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (том №1 а.с.10). Постановою Пленуму Верховного Суду України N 14 від 29.12.92 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст.135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Згідно із ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду,заподіяну підприємству, організації, установі внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Відповідно до вимог ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. За змістом ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завданої працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. З матеріалів справи вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] шкоду спричинену під час виконання трудових обов'язків. Стаття135-1 КЗпП України встановлює, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт затверджено постановою Державного комітету [PERSON] Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної [PERSON] Професійних Спілок від 28.12.1977 року № 447/24. До зазначеного переліку посада водія не відноситься. Крім того, з посадової інструкції водія автотранспортних засобів не вбачається, що трудова функція відповідача була повязана зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Таким чином, на відповідача [PERSON] не може бути покладена повна індивідуальна матеріальна відповідальність. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач не надав суду належних доказів вини відповідача в заподіянні шкоди через перевитрату пального та не звернув уваги, що передбачених законом підстав до стягнення вказаної шкоди з відповідача [PERSON] немає. Не зазначені такі підстави і у поданій до суду позовній заяві. Відповідно до статей 57, 58, 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 135 -3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. Будь-яких належних і допустимих доказів перевитрат пального, допущеного [PERSON] позивачем не надано. Таким чином, позивач як роботодавець не довів підстав матеріальної відповідальності відповідача [PERSON], зокрема, факту порушення працівником трудових обовязків, наявність прямої дійсної шкоди, причинного звязку між порушенням та завданою шкодою, а також вини працівника. Враховуючи викладене вище, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в звязку з їх недоведеністю. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати залишити за позивачем. На підставі ст.ст. 134, 135 -1 КЗпП України,

Outcome: dismissed