Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Заява мотивована тим, що [PERSON] на підставі Указу Президента України від 17.03.2014 № 1126VII/20142015 «Про часткову мобілізацію» 07.08.2014 був призваний Вінницьким об`єднаним міським військовим комісаріатом на військову службу до складу військової частини [NUMBER] (40-й полк НГУ), де виконував обов`язки командира батальйону особливого призначення та мав звання підполковника. Як загальновідомо, у кінці лютого на початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півостров. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014). Військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Факт збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню. При виконанні своїх обов`язків [PERSON] в період з 02.10.2014 по 10.08.2015 брав участь в боях за захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в Луганській області. 14.10.2014 заявник виконував службово-бойові завдання у східному регіоні України по обороні та охороні рубежу між блокпостами [ADDRESS] . Бойова група [PERSON] потрапила під обстріл, в результаті вибуху він отримав закриту черепно-мозкову травму та струс головного мозку. Зазначені відомості підтверджуються, зокрема, висновком за матеріалами службового розслідування по факту захвату та утримання в полоні 14.10.2014 командира батальйону оперативного призначення підполковника [PERSON] в зоні АТО в східному регіоні України. 29.05.2015 військово-лікарська комісія за розпорядженням командира в/ч [NUMBER] здійснила медичний огляд, у ході якого було зроблено наступні висновки. 14.10.2014 в результаті мінного обстрілу БТР з боку проросійських бойовиків [PERSON] отримав опіки голови та кінцівок, баротравму, розрив барабанної перетинки, струс головного мозку. З 14.10.2014 по 23.02.2015 заявник проходив курс лікування у різних медичних закладах України. За результатами лікування [PERSON] були поставлені наступні діагнози: мінно-вибухова травма, отримана 14.10.2014, ЗЧМТ, струс головного мозку з розсіяною мікросимптоматикою, цефалічним, лікворогіпертезивними синдромами, вегетативною дисфункцією помірного ступеня, двостороння приглухуватість, порушення слуху, після опікові колоїдні рубці правої нижньої кінцівки. Крім цього, у заявника був виявлений посттравматичний стресовий розлад, тривожний варіант, артеріальна гіпертензія першого ступеня; гіпертонічна ангіопатія судин сітківки; церебральний атеросклероз, гайморит, остеохондроз, деформуючий спондильоз, незначне порушення функції хребта. Травма, захворювання, ТАК, пов`язані із захистом Батьківщини. В результаті отриманих травм [PERSON] було визнано непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний час. Саме в результаті збройного конфлікту заявник був травмований та захворів при виконанні службово-бойових завдань по охороні та обороні рубежу між блокпостами [ADDRESS] . Проте, свідоцтво про хворобу № Д-131 від 29.05.2015, висновок за матеріалами службового розслідування по факту захвату та утримання в полоні 14.10.2014 командира батальйону оперативного призначення підполковника [PERSON] в зоні проведення АТО в східному регіоні України, як і інші документи, що відповідно до законодавства встановлюють причинний зв`язок травм і не визначають причинно-наслідкового зв`язку цих травм із збройною агресією Російської Федерації проти України, що необхідно заявнику для набуття статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Іншого порядку встановити даний факт, ніж у судовому, чинним законодавством не передбачено. Вищевикладене й стало підставою для звернення заявника до суду з вимогою встановити факт його травмування 14.10.2014 при виконанні службово-бойових завдань по охороні та обороні рубежу між блокпостами № 31 і № 32 Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Ухвалою суду від 08.04.2019 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено провести у порядку окремого позовного провадження. Також, даним судовим рішенням до участі у справі в якості заінтересованих осіб було залучено Міністерство соціальної політики України та Російську Федерацію, яким запропоновано надати письмові пояснення щодо заяви і докази. У строк, встановлений ухвалою суду від 08.04.2019, заінтересованими особами письмових пояснень і доказів по справі надано не було. В судове засідання представники заінтересованих осіб не з`явилися, хоча у відповідності до ст. 128 ЦПК України були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Міністерством соціальної політики України 24.04.2019 направлено до суду клопотання про розгляд справи у відсутність його представника (одержано судом 26.04.2019). Причини неявки представника Російської Федерації суду не повідомлено. Таким чином, причини неявки представника Російської Федерації в судове засідання є неповажними. Враховуючи вищезазначене, клопотання Міністерства соціальної політики України, думку представника заявника та положення ст.ст. 223, 294 ЦПК України, суд ухвалив провести судове засідання у відсутність заінтересованих осіб (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу засідання). При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що підполковник [PERSON] на підставі Указу Президента України від 17.03.2014 № 1126VII/20142015 «Про часткову мобілізацію» 07.08.2014 був призваний Вінницьким об`єднаним міським військовим комісаріатом на військову службу по частковій мобілізації до військової частини, що підтверджується довідкою № 3578, виданою Вінницьким об`єднаним міським військовим комісаріатом 15.12.2016. (а.с. 24) Відповідно до довідки № 1253 про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, виданої 04.12.2014 військовою частиною [NUMBER] , підполковник [PERSON] дійсно в період з 02.10.2014 по теперішній час (04.12.2014) безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції в Луганській області. (а.с. 56) За матеріалами службового розслідування по факту захвату та утримання в полоні 14.10.2014 командира батальйону оперативного призначення підполковника [PERSON] в зоні проведення АТО в східному регіоні України по обороні та охороні рубежу між блокпостами № 31 і № 32 Луганської області України було зроблено висновок, що 14.10.2014 командир оперативного батальйону військової частини [NUMBER] [PERSON] був захопленим невідомими особами (ополченцями) та утримувався в полоні м. Луганськ обласна лікарня в період проходження служби при виконанні службових обов`язків, пов`язаних із безпосередньою участю в антитерористичній операції в східному регіоні України. (а.с. 57) 29.05.2015\~військово-лікарська\~комісія за\~розпорядженням командира\~в/ч\~ [NUMBER] \~здійснила медичний\~огляд [PERSON] ,\~у ході\~якого було\~зроблено наступні\~висновки.\~14.10.2014\~в результаті\~мінного обстрілу\~БТР з\~боку проросійських\~бойовиків [PERSON] \~отримав опіки\~голови та\~кінцівок,\~баротравму,\~розрив барабанної\~перетинки,\~струс головного\~мозку.\~З 14.10.2014\~по 23.02.2015\~ [PERSON] проходив курс лікування у різних медичних закладах України. За результатами лікування [PERSON] були поставлені наступні діагнози: мінно-вибухова травма, отримана 14.10.2014, ЗЧМТ, струс головного мозку з розсіяною мікросимптоматикою, цефалічним, лікворогіпертезивними синдромами, вегетативною дисфункцією помірного ступеня, двостороння приглухуватість, порушення слуху, після опікові колоїдні рубці правої нижньої кінцівки. Крім цього, у заявника був виявлений посттравматичний стресовий розлад, тривожний варіант, артеріальна гіпертензія першого ступеня; гіпертонічна ангіопатія судин сітківки; церебральний атеросклероз, гайморит, остеохондроз, деформуючий спондильоз, незначне порушення функції хребта. Травма, захворювання, ТАК, пов`язані із захистом Батьківщини. В результаті отриманих травм [PERSON] було визнано непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний час, що підтверджується свідоцтвом про хворобу № Д-131 від 29.05.2015 військово-лікарської комісії УМВС України в Вінницькій області. (а.с. 61) 10.08.2015 наказом командира військової частини [NUMBER] західного ОТО НГ № 216 [PERSON] , командира 3-го стрілецького батальйону, звільненого відповідно до п. 1 пп. «є» ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби у запас Збройних Сил України згідно Указу Президента України № 328/2015 від 12.06.2015, з правом носіння військової форми та одягу, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 10.08.2015. (а.с. 62) [PERSON] включений до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги, в Департаменті соціальної політики, як учасник бойових дій, що підтверджується довідкою Департаменту № 1534 від 12.05.2015 та посвідченням серії [NUMBER] , виданим ГУ НГУ 28.04.2015. (а.с. 63) Згідно посвідчення серії [NUMBER] , виданого 03.08.2017, [PERSON] є інвалідом 2-ї групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни. (а.с. 64) Отже, факт травмування заявника при виконанні службово-бойових завдань по охороні та обороні рубежу між блокпостами № 31 і № 32 Луганської області України 14.10.2014 встановлений відповідними органами. Разом з тим, [PERSON] , звертаючись до суду та обґрунтовуючи необхідність встановлення факту того, що він отримав травмування при виконанні службово-бойових завдань по охороні та обороні рубежу між блокпостами № 31 і № 32 Луганської області України 14.10.2014 внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, акцентував увагу суду на відсутність іншого позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між отриманням ним травмування та військовою агресією Російської Федерації, оскільки такий порядок законодавством не визначено. Судом прийнято до уваги, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно положень ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Як загальновідомо, у кінці лютого - на початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Верховною Радою України з метою забезпечення додержання прав і свобод людини і громадянина, захист інтересів держави, державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах окупації прийнято Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014. Цей закон визначив статус частини території України, як тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановив особливий правовий режим на цій території, визначив особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Також визначено дату початку тимчасової окупації - 20.02.2014. З метою правової протидії агресору Верховною Радою України також прийнятий Закон України «Про санкції» від 14.08.2014, яким визначено механізм впровадження спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів щодо Російської Федерації. Незаконно анексувавши Крим, Російська Федерація продовжила свою військову агресію у відношенні до України. Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014). Протягом травня 2014 року самоназвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаки Повітряних сил Збройних Сил України. Вказані факти закріплені постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015. 23.08.2014 розпочалося масове вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації. На засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29.08.2014 у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, Генеральний секретар НАТО А.Ф. Расмуссен кваліфікував вторгнення Збройних сил Російської Федерації через східний і південно-східний українсько-російський державний кордон як «серйозну ескалацію збройної агресії Російської Федерації проти України». Законом України\~«Про особливості\~державної політики\~із забезпечення\~державного суверенітету\~України на\~тимчасово окупованих\~територіях у\~Донецькій та\~Луганській областях»\~від 18.01.2018 визначено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією. Частиною 4\~статті 2 вищевказаного Закону визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України (ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991). Як підсумок, Україною за наслідками збройної агресії Російської Федерації прийнято постанову Верховної Ради України від 17.03.2015 «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей. Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20.02.2014, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «;d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974. Військові дії Російської Федерації на території України були визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Крім визнання окупації Російською Федерацією частини території України, міжнародною спільнотою та національним законодавством, на таку вказують, на думку суду, також джерела міжнародно-правового регулювання режиму окупації, а саме Гаазька конвенція про закони і звичаї сухопутної війни 1907 р., IV Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 р. і деякі положення Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 р., що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 р. З огляду на викладене та встановлені обставини, суд погоджується з доводами заявника, що його травмування при виконанні службово-бойових завдань по охороні та обороні рубежу між блокпостами № 31 і № 32 Луганської області України 14.10.2014, сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. При розгляді цієї справи судом враховані правові позиції, висловлені Верховним Судом у постановах в справах № 755/14659/16-ц, № 752/6366/16-ц, № 428/8076/16-ц, № 428/1397/16-ц, № 243/7029/17, № 417/3852/17, № 428/12368/16-ц, № 363/2981/16-ц, в яких стверджено факт збройної агресії Російської Федерації проти України та зазначено, що встановлення факту причинно - наслідкового зв`язку між військовою агресією Російської Федерації та конкретними обставинами в житті заявників, можливо лише шляхом звернення до суду, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового шляху встановлення такого факту. Відповідно до ст. 3 Загальної декларації прав людини (прийнята і проголошена резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948) кожна людина має право на життя, на свободу і на особисту недоторканність. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8\~Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Частиною 1 статті 315 ЦПК України визначено перелік фактів, які можуть бути встановлені судом. Однак, цей перелік не є вичерпним, і відповідно до ч. 2 цієї статті, у судовому\~порядку можуть\~бути встановлені\~також інші\~факти,\~від яких\~залежить виникнення,\~зміна або\~припинення особистих\~чи майнових\~прав фізичних\~осіб,\~якщо законом\~не визначено\~іншого порядку\~їх встановлення. При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 333; рішення ЄСПЛ у справі «Catanand Others v. the Republic of Moldova and Russia» від 19 жовтня 2012 року №№ 43370/04, 8252/05 and 18454/06, § 109; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyanv. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 130). Встановлення юридичного факту травмування заявника при виконанні службово-бойових завдань по охороні та обороні рубежу між блокпостами № 31 і № 32 Луганської області України 14.10.2014, яке сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, породжуватиме для заявника юридичні наслідки - набуття заявником статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Отже, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав саме заявника. При цьому, відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки породжує правові наслідки лише для заявника. Суд звертає увагу, що одну із заінтересованих осіб у цій справі визначено іноземну державу, однак правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23.06.2005, не порушено з огляду на наступне. По-перше, зазначена норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Однак, у цьому випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. По-друге, підставою подання громадянином України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України. Як зазначено в абз. 15 преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. У ч. 4 ст.\~79 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~наведено випадки, коли Україна може застосувати реторсію - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з ч. 1 та ч. 2 цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру недостатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування цих приписів закону наголошується у п. 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». На вказане також звертав увагу Верховний Суд, зокрема в справах № 363/2981/16-ц, № 428/12368/16-ц, № 363/2981/16-ц. Суд, оцінивши відповідно до ст. 89 ЦПК України належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищезазначене, прийшов до висновку про задоволення заяви [PERSON] . Факти, викладені в заяві, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи. Встановлення факту травмування [PERSON] 14.10.2014 при виконанні службово-бойових завдань по охороні та обороні рубежу між блокпостами № 31 і № 32 Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, породжує для заявника певні правові наслідки. Оскільки в іншому порядку встановити вищевказаний факт неможливо, суд, з метою захисту прав заявника встановлює факт травмування [PERSON] 14.10.2014 при виконанні службово-бойових завдань по охороні та обороні рубежу між блокпостами № 31 і № 32 Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. На підставі викладеного та

Outcome: approved