Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась Вінницька міська рада з позовом до [PERSON] про виселення. Позов мотивований тим, що відповідно до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 04.04.2008 року № 1845 затверджено перелік об'єктів комунальної власності. До вказаного переліку віднесено будинок [ADDRESS] який обслуговується ТОВ «ЖЕО». Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна від 19.09.2014 року зазначено, що у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості стосовно квартири [ADDRESS] відсутні. У спірну квартиру самовільно заселилась [PERSON], що підтверджується актом від 23.06.2014 року. 17.01.2014 року відповідачу було вручено припис ТОВ «ЖЕО» щодо наявності у [PERSON] правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS], та щодо її незаконного зайняття зазначеної квартири. Вимоги припису відповідачем виконані не були. Також працівниками ТОВ «ЖЕО» було складено протокол серії ОС № 000319 від 06.02.2014 року про адміністративне правопорушення [PERSON] відповідно до ст. 151 КУПаП - самоправне зайняття жилого приміщення. Постановою адміністративної комісії при виконавчому комітеті Вінницької міської ради від 20.02.2014 року № 121 відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення передбачене ст. 152 КУПаП та накладено штраф у розмірі 85, 00 гривень. Відповідач постанову не оскаржила та сплатила вказаний штраф, що підтверджується квитанцією № 102549.1092.3 від 27.02.2014 року. Позивач вважає, що такими діями [PERSON] підтвердила факт свого незаконного проживання у спірній квартирі. Зазначену квартиру відповідач займає самоправно, адже не має жодних правових підстав та документів для проживання в спірній квартирі, оскільки ордер на заселення в спірну квартиру виконавчим комітетом ВМР їй не видавався. Крім того, [PERSON] зареєстрована у квартирі [ADDRESS] разом з членами своєї родини. Одночасно варто зазначити, що відповідачка не перебуває на квартирному обліку при виконавчому комітеті ВМР, що підтверджується довідкою департаменту житлового господарства № 406 від 25.09.2014 року. Оскільки будинок по вулиці Володарського № 39 в м. Вінниці і спірна квартира належить територіальній громаді м. Вінниці в особі Вінницької міської ради на праві комунальної власності, то дії відповідача порушують права та інтереси територіальної громади м. Вінниці щодо володіння та розпорядження належної їй власності. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогою про виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, аргументуючи їх мотивами, викладеними в позовній заяві та просила задовольнити. Відповідач та її представник щодо задоволення позову заперечували. До початку розгляду справи по суті відповідач подала зустрічний позов до виконавчого комітету Вінницької міської ради та товариства з обмеженою відповідальністю «ЖЕО» про визнання права користування жилим приміщенням та зобов'язання до вчинення дій. Позов мотивовано тим, що відповідач не визнає первісний позов та пред'являє зустрічних позов із наступних підстав. В первісній позовній заяві позивач посилається на протокол від 06.02.2014 року та постанову адміністративної комісії при виконкомі від 20.12.2014 року. Однак в зазначених документах не вказано, коли відбулось зайняття спірної квартири. В дійсності позивач із своєю сім'єю постійно та відкрито мешкають в квартирі [ADDRESS] впродовж 30 років, починаючи з осені 1984 року. ЖЕК № 3 відкрив на ім'я [PERSON] окремий особовий рахунок на дану квартиру, щороку видавав розрахункові книжки, нараховував і приймав оплату за житлово-комунальні послуги. Спірна квартира розташована поруч з квартирою № 3, наймачем якої в останні роки є [PERSON], мати позивача, де зареєстрована позивач та члени її сім'ї, де вони мешкали до 1984 року. Весь будинок [ADDRESS] рішенням Вінницького міськвиконкому № 30 від 18.01.1979 року було віднесено до категорії ветхих, як такий, що не підлягає ремонту. Квартири № 3 рішенням міськвиконкому від 04.01.1962 року було виділено матері [PERSON] - [PERSON] Остання мешкала в цій квартирі до смерті, померла 05.08.1987 року. Актом обстеження житлових умов від 06.11.2014 року підтверджується, що квартира № 3 складається з двох прохідних кімнат, житловою площею 25, 3 кв.м., водопостачання, каналізацію і санвузол відсутні, стан будинку - ветхий. Коли з квартири № 1 (2) було виселено попереднього наймача, [PERSON] та [PERSON], починаючи з 1979 року, неодноразово звертались до міської влади з проханням надати цю квартиру їх сім'ї в порядку тимчасового покращення житлових умов. Відповіддю від 13.04.1979 року [PERSON] повідомлено, що вказана квартира «приведена в нежитловий стан та використовується ЖЕК № 3 для зберігання будівельних матеріалів», рекомендовано вирішувати житлове питання за місцем роботи членів сім'ї. Однак, відповідне рішення про виключення даної квартири з житлового фонду, як це передбачено ч. 2 ст. 7 ЖК УРСР, не приймалось. На початку 1984 року, коли з квартири № 1 вивезли склад будматеріалів, вона знаходилась в аварійному стані: через відсутність фундаменту стіни мали відхилення, стеля прогнулась, зруйновано печі газового опалення, пошкоджено електропроводку, зірвано підлогу та інше. Такий стан сусіднього помешкання загрожував руйнуванням стін та спільних комунікацій всього будинку, існувала небезпека виникнення пожеж, обвалів. Позивач та її чоловік [PERSON] неодноразово звертались до начальника і до майстра ЖЕК № 3 з проханням хоча б «законсервувати» вказане приміщення, перекрити газо- і електропостачання. Проте міськвиконкомом та ЖЕК № 3 ніяких заходів вжито не було. Позивачу щоразу відповідали, що приміщення потребує значного капітального ремонту, на який немає коштів та він невдовзі має бути знесений. Майже півроку квартира № 1 стояла як безхозна, до неї постійно проникала сторонні особи, пиячили та бешкетували там. Дане питання ніяк не вирішувалось. Нарешті, на чергову скаргу, начальник ЖЕК № 3 відповів: якщо можете, ремонтуйте самі та живіть. Влітку 1984 року [PERSON] з чоловіком власними силами і коштами відремонтували в квартирі № 1 опалювальні печі, відновили електропостачання і настелили дощану підлогу, укріпили частину стін, зробили внутрішній оздоблювальний ремонт кухні та однієї кімнати. Восени 1984 року сім'я позивача в складі чотирьох осіб перехилилась в спірне приміщення. На той момент в квартирі № 3 проживало семеро осіб, включаючи сім'ю позивача, її батьків [PERSON] та [PERSON] та бабусю [PERSON] Як видно, житлові умови були зовсім нестерпні. Поступово по мірі можливостей, вони зробили капітальний ремонт всього приміщення квартири № 1 і до 2008 року привели його в стан, придатний для проживання. За рахунок їх матеріальних і трудових затрат вартість спірної квартири виросла в багато разів. Впродовж описаного тридцятилітнього періоду, до лютого 2014 року, жодних попереджень, приписів, позовів про виселення або про припинення ремонтно-будівельних робіт [PERSON] не надходило. Будь-якого іншого житла у позивача та членів її сім'ї немає. Чоловік позивача [PERSON] з 2012 року є інвалідом І групи, потребує сторонньої допомоги. [PERSON] в 2007 році визнана інвалідом ІІ групи безстроково. Рішенням виконкому від 27.11.2014 року № 2637 позивача зараховано на квартирний облік при виконкомі міської ради в загальну чергу та в список на першочергове отримання житла, як проживаючи у ветхому будинку, склад сім'ї - 5 осіб. Від часу винесення виконкомом міської ради згаданого рішення від 18.01.1979 року про визнання будинку № 39 непридатним для проживання, його не було знесено або переобладнано, як це передбачено ч. 2 ст. 7 ЖК України. На порушення вимог встановлених п. 2 ч. 1 ст. 15 ЖК України, за 35 років виконком не забезпечив проведення ні одного поточного ремонту конструкцій, елементів та систем опалення для забезпечення безпеки проживання мешканців їх ветхого будинку. Вселення в спірну квартиру відбулось без ордера, але за згодою начальника ЖЕКа, у віданні якого перебувала квартира № 1, що свідчить не про самовільне зайняття, а лише про порушення встановленого порядку вселення. З урахуванням вищенаведеного [PERSON] вважає, що між нею та відповідачем та МКП ЖЕК № 3 було фактично укладено договорі житлового найму на спірну квартиру. Впродовж 30 років ЖЕК № 3 нараховувалась та приймалась оплата за утримання будинку та житлово-комунальні послуги. На ім'я [PERSON] відкрито окремий особовий рахунок, тобто була досягнута згода щодо усіх істотних умов договору. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про визнання за [PERSON] права користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS], та зобов'язання ТОВ «ЖЕО» укласти з [PERSON] договір найму жилого приміщення квартири [ADDRESS]. Ухвалою суду від 13.05.2015 року позовну заяву [PERSON] до виконавчого комітету Вінницької міської ради та товариства з обмеженою відповідальністю «ЖЕО» про визнання права користування жилим приміщенням та зобов'язання до вчинення дій в частині позовних вимог до ТОВ «ЖЕО» про зобов'язання до вчинення дій - залишено без розгляду. В ході розгляду справи позивачем та її представником було збільшено позовні вимоги до виконавчого комітету Вінницької міської ради. Так, ухвалою суду від 13.05.2015 року, занесеною до журналу судового засідання (без винесення окремого процесуального документа), судом було прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог від 13.05.2015 року. Позивач просила визнати за нею право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS] та зобов'язати виконавчий комітет Вінницької міської ради укласти з нею договір найму жилого приміщення квартири [ADDRESS]. Позивач та її представник збільшені зустрічні позовні вимоги підтримали та просила їх задовольнити, аргументуючи мотивами, викладеними в зустрічній позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог (заява про уточнення позовних вимог). Представник відповідача по зустрічному позову - виконавчого комітету Вінницької міської ради позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити в їх задоволенні. По справі встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1845 «Про затвердження переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Вінниці» від 04.04.2008 року затверджено перелік об'єктів комунальної власності. До вказаного переліку, зокрема, віднесено будинок [ADDRESS] в м. Вінниці. (а.с. 6-7) Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна від 19.09.2014 року № 27014187, відомості стосовно квартири [ADDRESS] у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні. (а.с. 10) Згідно ч. 1 ст. 318 ЦК України суб'єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, згідно ч. 3 ст. 319 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 318 ЦК України усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Згідно ст. 317 ЦК України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю ? це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до довідки ТОВ «ЖЕО» № 3383 від 16.09.2014 року, в квартирі [ADDRESS] будь-які особи не зареєстровані. Квартира вважається самовільно зайнятою [PERSON]. (а.с. 8) Згідно копії особового рахунку № 032791, виданої 16.09.2014 року ТОВ «ЖЕО», [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] значаться як самовільно заселені в квартиру [ADDRESS]. (а.с. 9) Відповідно до копії особового рахунку № 032790, виданої 16.09.2014 року ТОВ «ЖЕО», постійне місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS]. Що також підтверджується копією паспорту [PERSON] серії [NUMBER]. (а.с. 5, 89) 17.01.2014 року ТОВ «ЖЕО» було оформлено припис № 18 про необхідність надання копій правовстановлюючих документів, згідно яких [PERSON] було одержано в користування квартиру [ADDRESS], що в м. Вінниці, яка згідно відомостей ТОВ «ЖЕО» [PERSON] зайнята самовільно. Термін виконання припису - терміново. (а.с. 12) Постановою адміністративної комісії при виконавчому комітеті Вінницької міської ради від 20.02.2014 року № 121 [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення передбачене ст. 151 КУПаП (самоправне зайняття жилого приміщення) та накладено штраф у розмірі 85, 00 гривень. (а.с. 14) З матеріалів справи вбачається, що постанова адміністративної комісії при виконавчому комітеті Вінницької міської ради від 20.02.2014 року № 121 відповідачем не оскаржувалась. Окрім того, позивачем було сплачено адміністративний штраф в розмірі 85, 00 гривень, що підтверджується квитанцією № 102549.1092.3 від 27.02.2014 року. (а.с. 13) Таким чином, це дає суду підстави вважати, що [PERSON] цими діями визнала факт самовільного зайняттянею жилого приміщення. Згідно акту від 23.06.2014 року, складеного начальником ВЗП ТОВ «ЖЕО» [PERSON], юристом ВЗП ТОВ «ЖЕО» [PERSON] та інспектором ВБ і СС ТОВ «ЖЕО» [PERSON], затвердженого директором ТОВ «ЖЕО» [PERSON], на дату складання акту квартира [ADDRESS], що в м. Вінниці є самовільно зайнятою [PERSON], яка надалі нею користується. (а.с. 11) Судом встановлено, що станом на 25.09.2014 року [PERSON] не перебувала на квартирному обліку при виконкомі міської ради, що підтверджується довідкою № 406, виданою 25.09.2014 року Департаментом житлового господарства. (а.с. 15) Згідно довідки № 464 Департаменту житлового господарства від 05.12.2014 року [PERSON] згідно рішення виконкому від 27.11.2014 року за № 2637 зарахована на квартирний облік при виконкомі міської ради за № 1812 загальної черги та за № 679 в списку на першочергове отримання житла, як проживаюча у ветхому будинку. (а.с. 103) В судовому засіданні було оглянуто і досліджено матеріали інвентаризаційної справи № 4721 на об'єкт нерухомого майна, а саме: будинок № 39по вулиці Володарського, що в м. Вінниці. З матеріалів вище вказаної інвентаризаційної справи вбачається, що спірна квартира є нежитловим приміщенням, а саме приміщенням майстерні. На відміну від житлових приміщень призначення нежитлових приміщень - для використання з метою, не пов'язаною для постійного або тимчасового проживання. До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру. Суд критично оцінює твердження [PERSON] щодо доведення спірної квартири № 1 до житлового стану із нежитлового, враховуючи наступне. Згідно ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Держжитлокомунгоспу України від 17.05.2005 року № 76 і зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року за № 927/11207, а саме п. 1.4. визначено умови і порядок переобладнання, перебудови, перепланування будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень. Зокрема, пунктом 1.4.1. вище зазначених Правил визначено, що переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства. Статтею 189 ЖК України передбачено, що особи винні, зокрема, у незаконному переобладнанні та/або переплануванні нежилих приміщень, розташованих у жилих будинках, та/або використанні їх не за призначенням, несуть кримінальну, адміністративну або іншу відповідальність згідно з законодавством Союзу РСР і Української РСР. Належних та допустимих доказів отримання [PERSON] дозволів на переобладнання нежилого приміщення [ADDRESS] суду не надано. Також, суд критично ставиться до тверджень [PERSON] та її представника щодо того, що квартира № 1 та квартира [ADDRESS] є одним і тим самим приміщенням, оскільки дані обставини не підтверджено належними й допустимими доказами в розумінні ст. 57-58 ЦПК України. Тому й документи, надані [PERSON] та її представником стосовно квартири № 2 судом до уваги не приймаються, оскільки не стосуються предмету спору ні по первісному позову, ні по зустрічному позову. Такими, що самоуправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися в нього самовільно без будь-яких підстав або незважаючи на заборону про вселення. Відповідач по первісному позову/позивач по зустрічному позову користується спірним житловим приміщенням самоуправно, оскільки жодних належних доказів, в розумінні положень ст.ст. 57-58 ЦПК України, про надання їй жилого приміщення, укладення договору найму, тощо - суду не надано. Довготривалість користування самоуправно зайнятим жилим приміщенням не надає особі будь-яких прав на нього. Статтею 116 ЖК України визначено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Оскільки єдиною підставою для вселення є ордер, який видається на підставі рішення виконавчого комітету відповідної ради, згідно ст. 58 ЖК України, то заселення жилих приміщень без ордера вважатися самоуправним. Окрім того, факт самовільного зайняття спірної квартири відповідачем по первісному позову/позивачем по зустрічному позову в судовому засіданні визнаний і не заперечувався. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім'я якого видано ордер. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності. Виселення є категорією житлового законодавства, тому, в даному випадку, предметом доказування є втрата відповідачем права на житло, або взагалі його відсутність, або інші, передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло. Таким чином, суд дійшов до переконання, що вимоги про виселення [PERSON] із квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення підлягають задоволенню, адже є обґрунтованими та доведеними належними та допустимими доказами. Відповідно, зустрічні позовні вимоги в частині визнання за [PERSON] права користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] - задоволенню не підлягають, оскільки є необґрунтованими та недоведеними належними та допустимими доказами. Також, суд вважає, що зобов'язання відповідача по зустрічному позову у спосіб, визначений [PERSON], до вчинення дій - укласти із нею договір найму квартири [ADDRESS], порушує положення ст. 19 Конституції України, оскільки суд не вправі перебирати на себе повноваження іншого органу. Так, відповідно до положень вказаної статті Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Втручання в дискреційні повноваження суб'єкта влади виходить за межі завдань цивільного судочинства. Окрім того, договір найму - це договір, відповідно до якого наймодавець зобов'язується надати у безстрокове користування за відповідну плату для проживання жиле приміщення у будинках державного і громадського житлових фондів. Отже, в данному випадку, предметом договору найму може бути тільке жиле приміщення (ст. 63 ЖК України). Як вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи № 4721 на об'єкт нерухомого майна, а саме: будинок № 39по вулиці Володарського, що в м. Вінниці, спірне приміщення є нежилим. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Клопотання представника відповідача по первісному позову/позивача по зустрічному позову про застосування строків позовної давності до первісних позовних вимог не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Однак, у відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У ст. 268 ЦК України наведено невичерпний перелік вимог, на які позовна давність не поширюється. У частині другій цієї статті передбачено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Але в деяких випадках позовна давність не може поширюватись і на інші категорії вимог, хоча про це прямо й не зазначено у законі. Так, позовна давність не поширюється на вимоги власника або титульного володільця про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, навіть якщо ці порушення і не поєднані із позбавленням володіння (ст. 391 ЦК України). Ці порушення носять триваючий характер. Отже, такий позов може бути пред'явлено у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Окрім того, судом прийнято до уваги, що особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного слід відмовити, оскільки він є необґрунтованим і недоведеним, зважаючи на вищевикладене. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача по первісному позову шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. В задоволені зустрічного позову [PERSON] до виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання права користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] за [PERSON] та зобов'язання виконавчого комітету Вінницької міської ради укласти із [PERSON] договір найму цього жилого приміщення - відмовити. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь виконавчого комітету Вінницької міської ради підлягає стягненню судовий збір в сумі 243, 60 гривень, а судові витрати, понесені [PERSON] по зустрічному позову - слід залишити за нею, враховуючи відмову суду в задоволенні її зустрічних позовних вимог в повному обсязі. На підставі наведеного та

Outcome: approved