Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-18 00:00:00

В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги по підставах, вказаних в позовній заяві і просять суд розірвати шлюб між нею та відповідачем [PERSON] та залишити проживати доньку [PERSON] разом з нею, тому що їх сім'я розпалася через відсутнє взаєморозуміння, гармонійні відносини, сварки на побутовому ґрунті. Примирення між ними та збереження сім'ї є неможливим, оскільки в неї втрачені до відповідача які-небудь відчуття кохання. Відповідач [PERSON] та його представники [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнали та вважають за можливе збереження сім'ї між сторонами по справі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги обґрунтовані, знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивачка та відповідач з 19 лютого 2010 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, який зареєстрований в відділі реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві по актовому запису № 86, від якого в них є донька - [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що шлюб сторін носить формальний характер, сторони з лютого 2014 року шлюбних відносин не підтримують і спільно не проживають, втратили один до одного відчуття любові, спор про місце проживання малолітньої доньки вирішений між батьками, спора про майно між сторонами не має, наданий судом строк на примирення позитивних результатів не дав, позивач категорично просить та наполягає суд шлюб розірвати. Відповідно до ч. 3 ст. 109 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Судом встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін по справі та їх малолітній дитині, а тому приходить до висновку про розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу позивачка бажає залишити прізвище «[PERSON]». Згідно ст.160 Сімейного кодексу України батьки мають право на визначення місця проживання дитини. Згідно ст.161 СК України якщо мати чи батько, які мешкають окремо, не дійшли згоди щодо місця проживання малолітньої дитини, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона облікована. Згідно ч.2 ст.161 Сімейного кодексу України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконкому Орджонікідзевської міської ради Дніпропетровської області № 6/50 - 994/14 від 16 травня 2014 року враховуючі вік дитини, особисті якості батьків, характер їх роботи, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON], [INFO] з матір'ю - [PERSON]. Суд погоджується з доводами та висновками органу опіки та піклування, оскільки вони відповідають дійсності, обставинам справи та ґрунтуються на нормах діючого законодавства України. Окрім того, питання щодо визначення місця проживання дитини вирішувалося судом в судовому порядку за позовом [PERSON], який мав намір залишити місце проживання малолітньої доньки [PERSON] разом з ним, в задоволенні позову якого судом 5 листопада 2014 року було [PERSON] відмовлено. Вказане рішення суду набрало законної сили. Відповідно до ст.. 111 Сімейного кодексу України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. З цією метою судом всіляко вживалися заходи щодо примирення подружжя, які жодних позитивних результатів не дали, сторони як не проживали, так і не мають наміру проживати однією сім'єю та вести спільне господарство. Суд дає критичну оцінку доводам відповідача та його представникам, висловлених ними в судовому засіданні щодо невизнання позовних вимог позивача [PERSON], оскільки вони є голослівними, безпідставними та недоведеними і спростовуються стабільними поясненнями позивача та його представника, наданими ними письмовими доказами, матеріалами справи в їх сукупності. Доводи представників відповідача, так само як і самого відповідача спрямовані лише на затягування розгляду справи під будь - яким приводом, зокрема подачею позову до суду щодо визнання позивача [PERSON] недієздатною, визначення місця проживання малолітньої доньки разом з батьком та інше, а також різними клопотаннями як про зупинення так і про відкладення розгляду справи та ніяким чином дії відповідача не спрямовані на примирення з позивачем, налагодження сімейних стосунків та подальше спільне проживання. Не залишається без уваги і та обставина, що [PERSON] рішенням Орджонікідзевського міського суду від 10 липня 2014 року, яке останній оскаржував в апеляційному порядку та яке набрало законної сили, зобов'язаний до сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] в розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку, оскільки малолітня донька з лютого 2014 року проживає разом з матір'ю та знаходиться на її утриманні та вихованні. Таким чином, суд приходить до висновку про розірвання шлюбу між сторонами по справі. Відповідно до ст.. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені нею та документально підтверджені судові витрати по справі.

Outcome: approved