Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області звернулось до суду з позовом в інтересах [PERSON] [PERSON] до [PERSON] про забезпечення повернення дитини до Республіки Кіпр, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони є батьками малолітньої Василіси [PERSON], [INFO]. Дитина народилася та з моменту народження проживала на Кіпрі з батьками. 4 квітня 2016 р. батьки розлучилися. Тимчасовим рішенням Сімейного суду Нікосії від 23 травня 2016 р. позивачеві встановлено порядок спілкування з дитиною, а саме: кожну суботу та неділю з 10 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв. Згідно з поясненнями позивача, 28 травня 2016 р. він прийшов за адресою проживання колишньої дружини з метою реалізації права на спілкування з дитиною. Двері помешкання відчинила мати відповідача та повідомила, що мати з дитиною зникли. В той же день позивач повідомив поліцію про зникнення відповідача і дитини. Таким чином, з травня 2016 р. по теперішній час позивач втратив зв'язок з дитиною та колишньою дружиною. 29.11.2016 позивачеві стало відомо, що відповідач прибула в Україну 26 травня 2016 р. 23 лютого 2018 р. до Міністерства юстиції України як Центрального органу України з виконання Конвенції 1980 року звернувся Позивач через Центральний орган Республіки Кіпр із заявою про повернення дитини. За результатами вжитих заходів отримати пояснення відповідача не вдалось, фактичне місцезнаходження дитини та відповідача за вказаною в заяві про повернення адресою не підтверджено. Позивач, з посиланням на додані до позову докази стверджує, що він ніколи не давав своєї згоди на переміщення відповідачем дитини в Україну на невизначений строк або переїзд дитини в Україну на постійне місце проживання, тобто на зміну держави постійного місця проживання дитини з Кіпру на Україну. Позивач вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання спільної дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав позивача, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання малолітньої Василіси [PERSON] він не надавав. Отже, позивач вбачає, що відповідач незаконно вивезла та утримує дитину на території України. Судових рішень або інших домовленостей щодо інших питань опіки про дитину, зафіксованих у договорі або іншому документі, оформленому у письмовій формі у встановленому порядку, між сторонами не має. З вказаних підстав просили: визнати незаконним утримування [PERSON] на території України малолітньої Василіси [PERSON]; повернути малолітню Василісу [PERSON] на територію Республіки Кіпр за адресою: 2103, [ADDRESS], передмістя Агланція, м. Нікосія, Республіка Кіпр; якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобовязати [PERSON] передати малолітню Василісу [PERSON] її батькові [PERSON] [PERSON], який приїде в Україну для забезпечення повернення дитини; покласти витрати, повязані із поверненням дитини у Республіку Кіпр, на позивача; рішення в частині повернення дитини у Республіку Кіпр звернути до негайного виконання. Під час судового розгляду судом були вчинені такі процесуальні дії. 12 грудня 2018 р. в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України, оскільки відповідачем у позові вказана фізична особа [PERSON], судом здійснено запит до відповідного органу реєстрації місця проживання відповідача. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2018 р. відкрито провадження у справі та розпочато підготовче провадження. Цією ж ухвалою надано сторонам строки для подання заяв по суті справи (відзив, відповідь на відзив, заперечення на відповідь). Ухвалою суду від 22 грудня 2018 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду на 17 січня 2019 р. 3 січня 2019 р. до суду надійшла відповідь з Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 22 грудня 2018 р. № 01-17/02/7975, згідно із якою фізична особа-відповідач [PERSON], була зареєстрована за адресою: [INFO] з 19 березня 2015 р. по 21 серпня 2018 р. Судове засідання, призначене на 17 січня 2019 р. було відкладено на 21 січня 2019 р. у звязку із необхідністю здійснити повторний виклик відповідача. Під час судового розгляду справи судом здійснювалось повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку відповідно до ч. 1 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання повторно не зявилась, про час і місце судового засідання повідомлялась належним чином шляхом надсилання процесуальних документів та судових повісток на останню відому адресу, зазначену в позовній заяві, а також відповідно до ч. 10 ст. 187 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Причини неявки відповідач не повідомила, відзиву не надала, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за її відсутності суду не надавала. За таких обставин, судом у судовому засіданні постановлено ухвалу (із занесенням до протоколу судового засідання) про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів на підставі статей 280, 281 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, доходить висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Так, [PERSON] [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище Мітієнова) перебували у шлюбі, який був складений 8 березня 2012 р. в муніципалітеті Арадиппу та є батьками малолітньої Василіси [PERSON], [INFO]. Матеріалами справи підтверджено, що дитина народилася та з моменту народження проживала на Кіпрі з батьками. 4 квітня 2016 р. сторони розлучилися на підставі рішення Сімейного суду м. Нікосія (заява № 93/16). Тимчасовим рішенням Сімейного суду Нікосії від 23 травня 2016 р. позивачеві встановлено порядок спілкування з дитиною, а саме: кожну суботу та неділю з 10 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв. (заява 77/16). Цим же рішенням прізвище неповнолітньої дитини Васіліси [PERSON] було внесено до переліку осіб, яким забороняється виїзд з території Кіпру (стоп-лист) до завершення слухань у справі, і/або до винесення нового рішення суду тощо. Згідно із поясненнями позивача 28 травня 2016 р. він прийшов за адресою проживання колишньої дружини з метою реалізації права на спілкування з дитиною. Двері помешкання відчинила мати відповідача та повідомила, що мати з дитиною зникли. В цей же день позивач повідомив поліцію про зникнення відповідачки і дитини. Отже, з травня 2016 р. позивач втратив зв'язок із дитиною та колишньою дружиною. Судом встановлено, що на даний час дитина перебуває з матірю, громадянкою України [PERSON] у м. Запоріжжі. 23 лютого 2018 р. до Міністерства юстиції України як Центрального органу України з виконання Конвенції 1980 року звернувся позивач через Центральний орган Республіки Кіпр із заявою про повернення дитини (копія заяви додається). Головним територіальним управлінням юстиції у Запорізькій області за дорученням Міністерства юстиції України вживались заходи щодо підтвердження місцезнаходження відповідача та дитини на території України для проведення співбесіди з матірю дитини щодо вирішення питання про добровільне повернення. Однак, за результатами вжитих заходів, отримати пояснення відповідача не вдалось, фактичне місцезнаходження дитини та відповідача за вказаною в заяві про повернення адресою не підтверджено, що підтверджується листом Головного територіального управлінням юстиції у Запорізькій області від 30.03.2018 № 06-36-18 з додатками. Стаття 5 Конвенції визначає як незаконне таке переміщення або утримування дитини, коли при цьому порушуються права піклування про дитину, які належать заявнику, що включають в себе, зокрема, і право визначати місце проживання дитини. Згідно з роз'ясненнями Міністерства юстиції України від 29 серпня 2011 р. тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватися лише за погодженням з іншим із батьків. У тих випадках, коли дитина виїжджає з одним із батьків без дозволу іншого з батьків, має бути невідкладно постановлено рішення про її повернення, зокрема, до постійного місця проживання в іноземній державі. З 28 травня 2016 р. внаслідок свідомих дій [PERSON], які були вчинені всупереч тимчасовому рішенню Сімейного суду Нікосії від 23 травня 2016 р. та за відсутності згоди батька на тимчасовий виїзд дитини за кордон, дитина не була повернута за місцем свого постійного проживання до Республіки Кіпр, що є незаконним вивезенням та утримуванням дитини та призвело до порушення права [PERSON] піклування про дитину. Конвенція визначає вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного її проживання. Відповідно до статті 13 Конвенції судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання; b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Обов'язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини. Відповідач не надала суду належних доказів, що батько [PERSON] дав згоду на переміщення дитини чи фактично не здійснював права піклування на момент переміщення дитини, існує серйозний ризик, чи, що повернення дитини до республіки Кіпр загрожує їй психологічною або фізичною небезпекою, чи що внаслідок повернення дитина потрапить у нестерпні умови. Крім цього, суд звертає увагу, що Конвенція не ставить питання повернення дитини до місця постійного проживання в залежність від громадянства дитини. Вирішення питання про повернення дитини до країни місця постійного проживання з метою вирішення компетентним судом питання щодо місця проживання дитини та опіки над нею, пов'язується з місцем постійного проживання дитини, а не належністю до громадянства. Статтями 157 і 160 Сімейного кодексу України передбачено, що питання виховання дитини, а також визначення місця проживання дитини вирішуються батьками спільно та за згодою. При цьому відповідно до статті 162 Сімейного кодексу України в разі, якщо один з батьків самочинно, без згоди другого з батьків, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, в тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання. Розглядаючи питання щодо повернення дитини до держави постійного проживання, суд не може вирішувати по суті питання щодо піклування про дитину та визначення її місця проживання, оскільки це питання, виходячи зі змісту статті 16 Конвенції, належать до виключної компетенції держави постійного проживання дитини. Ураховуючи найкращі інтереси дитини, установивши, що постійним місцем проживання до переміщення дитини на територію України була Республіка Кіпр, а також те, що утримання дитини на території України було здійснене матір'ю [PERSON] без згоди батька [PERSON] та порушує право батька на піклування дитиною, в зв'язку з чим є незаконним, а також беручи до уваги, що [PERSON] не довела факт наявності підстав для відмови в поверненні дитини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для забезпечення повернення дитини разом до Республіки Кіпр, однак без визначення її місця проживання. Такий висновок суду повністю узгоджується із Конвенцією, відповідає пункту 1 статті 6, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, що підтверджується практикою Європейського суду з прав людини (справи «Іглесіас проти Іспанії», рішення від 29.04.2003, «Мейер проти Португалії» рішення від 26.06.2003, «Монорі проти Угорщини», рішення від 04.05.2005, «Караджич проти Хорватії», рішення від 15.12.2005, «Карас проти Румунії», рішення від 27.07.2006). Підсумовуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Outcome: approved