Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

В серпні 2021 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В позовній заяві позивачка вказала, що 26 червня 2010 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Велеснівської сільської ради Монастириського району Тернопільської області, актовий запис № 06. Під час перебування у шлюбі у них народилася дитина [PERSON] , [INFO] . Сімейні стосунки між ними припинено з 2015 року, відновлювати їх позивачка не бажає. У сторін різні погляди на життя та сімейні відносини. Спільного господарства вони не ведуть, їх шлюб існує формально, тому [PERSON] просить шлюб розірвати. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, від представника надійшло клопотання про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримують, просять задовольнити, дитину просять залишити проживати з матір`ю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, від нього надійшла заява про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги визнає. Суд, дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Згідно з ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову в даній справі не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 82 цього ж Кодексу обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що з 26 червня 2010 року сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрували у виконавчому комітеті Велеснівської сільської ради Монастириського району Тернопільської області, актовий запис № 06. Під час перебування у шлюбі у них народилася дитина [PERSON] , [INFO] . Сторони припинили сімейні відносини з 2015 року, спільного господарства не ведуть, проживають окремо. У них різні погляди на життя та сімейні відносини. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Фактичні обставини справи та відносини, що склалися між сторонами, свідчать про те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] носить формальний характер, подальше спільне життя і збереження сім`ї є неможливим і це буде суперечити інтересам позивачки, а тому позов є обґрунтованим і його слід задовольнити. Неповнолітню дитину сторін суд залишає проживати з матір`ю. Згідно ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи те, що відповідач позовні вимоги визнає, суд приходить до висновку про повернення позивачці [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в сумі 908 гривень згідно квитанції АТ «РВС Банк» № 26-1376948/1/С від 26 серпня 2021 року, що становить 454 гривні.

Outcome: approved