Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-15 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON]з позовною заявою до публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» про визнання договору недійсним в частині. Позовні вимоги мотивовані тим, що 18.06.2013 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 365/06/2013/0220, відповідно до якого позичальнику наданий кредит в розмірі 134 000, 00 гривень із сплатою відсотків в розмірі 22,5 % річних, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника № 26206176007.980, на строк з 18.06.2013 року по 17.06.2018 року. Пунктом 1.4.2. кредитного договору № 365/06/2013/0220 від 18.06.2013 року встановлено, що за користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені кредитним договором (прострочена заборгованість), процента ставка встановлюється у розмірі 27,5 % річних. Позивач вважає, що даний договір в цій частині є недійсним, зважаючи на наступне: 09.01.2009 року набрав чинності Закон України № 661-VI, яким ЦК України доповнено ст. 1056-1, якою передбачено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Позичальника не було повідомлено про зміну умов договору у передбаченому кредитним договором порядку (шляхом відправлення на його адресу письмового повідомлення). Вище викладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про визнання недійсним з моменту укладення п. 1.4.2. кредитного договору № 365/06/2013/0220 від 18.06.2013 року, укладеного між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] Позивач та його представник в судове засідання не з'явились, хоча належним чином були повідомленні про час і місце розгляду справи. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність, із зазначення, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечувала та надала суду письмові заперечення. Враховуючи подану представником позивача заяву та думку представника відповідача, суд ухвалив провести розгляд справи у відсутність позивача та його представника. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 18.06.2013 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 365/06/2013/0220, відповідно до якого банк надає позичальнику кредит в розмірі 134 000, 00 гривень із сплатою відсотків в розмірі 22,5 % річних, шляхом перерахування на поточний рахунок позичальника № 26206176007.980, на строк з 18.06.2013 року по 17.06.2018 року. (а.с. 3-6) Згідно з п. 1.4. кредитного договору № 365/06/2013/0220 від 18.06.2013 року позичальник сплачує банку проценти за користування кредитними коштами за весь строк фактичного користування кредитом. Відповідно до п. 1.4.1. вище вказаного кредитного договору за користування кредитними коштами у межах строку кредитування процентна ставка встановлюється в розмірі 22, 5 % річних. Згідно п. 1.4.2. кредитного договору № 365/06/2013/0220 від 18.06.2013 року за користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені цим договором (прострочена заборгованість), процентна ставка встановлюється у розмірі 27, 5 % річних. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свободадоговору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. Статтею 627 ЦК України закріплений принципсвободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У відповідності до ст. 203 ЦК України судом встановлено, що зміст кредитного договору № 365/06/2013/0220 від 18.06.2013 року на момент його укладання не суперечив Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. [PERSON] на момент укладення договору мав необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину на момент його укладення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Правочин вчинено у формі, встановленій законом і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно п. 4.3.1. кредитного договору № 365/06/2013/0220 від 18.06.2013 року позичальник зобов'язався повернути банку отриманий кредит, сплатити нараховані проценти за користування кредитними коштами у повному обсязі, у строки та у порядку згідно цього договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Згідно ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З умов кредитного договору № 365/06/2013/0220 від 18.06.2013 року вбачається, що обставиною, за якою застосовується інша фіксована процентна ставка (27,5 % річних замість 22,5 % річних) є користування кредитними коштами понад термін, визначений кредитним договором, тобто у разі виникнення простроченої заборгованості за кредитом. У такому випадку банком застосовується процента ставка в розмірі 27, 5 % річних, яка є фіксованою та узгодженою між кредитором та позичальником під час підписання вказаного кредитного договору. Таким чином, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить ст. 1056-1 ЦК України зміна розміру фіксованої процентної ставки за умов, визначених чітко в кредитному договорі ( п. 1.4.2. договору). Отже, дані процентні ставки є фіксованими та узгодженими сторонами під час підписання кредитного договору № 365/06/2013/0220 від 18.06.2013 року. При цьому, судом прийнято до уваги п. 28 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Належних та допустимих доказів того, що банком було в односторонньому порядку збільшено фіксовану процентну ставку суду не надано. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разійого порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки є необґрунтованим та недоведеним належними та допустимими доказами. Враховуючи положення ст. 88 ЦПК України судовий збір слід залишити за позивачем. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed