Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

Головний лікар КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просив вирішити питання про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку [PERSON], посилаючись на те, що остання є інвалідом ІІ групи по психічному захворюванню безстроково, знаходиться під наглядом лікаря-психіатра з 1988 року. Багаторазово, більш 20 разів, лікувалася стаціонарно. У клінічній картині галюцинаторно-гіараноїдна, парафренна симптоматика, відмова від їжі, агресія до матері. Ремісії неякісні, наростають зміни особистості по шизофренічному типу. Захворювання протікає безперервно. Остання виписка із стаціонару 07.05.2018 року, тоді [PERSON] була госпіталізована в примусовому порядку. Згідно з заявою матері, стан [PERSON] погіршився протягом декількох днів, вона не п'є ліки, не їсть 7 днів, продукти викидає у відро для сміття, нецензурно виражається або ж зовсім не розмовляє, порвала всі квіти у під'їзді та на клумбах, у зв'язку з чим сусіди викликали поліцію. Агресивна до матері, накидається на неї та на брата, нескінченно вмикає газ і гріє воду, п'є її сильно гарячу, говорить, що їй холодно. Матір'ю викликана бригада швидкої медичної психіатричної допомоги, пацієнтка 23.05.2018 року залишена в КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР. У приймальному відділенні [PERSON] оглянута черговим лікарем-психіатром, який кваліфікував стан, як загострення тяжкого психічного розладу з агресивними тенденціями. Госпіталізована в примусовому порядку як особа, яка виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї та оточуючих. 24.05.2018 року оглянута комісією лікарів-психіатрів, яка дійшла висновку, що хвора страждає на тяжкий психічний розлад у формі шизофренії, параноїдної форми, безперервний тип перебігу з наростаючим дефектом, параноїдний синдром з агресивними та аутоагресивними тенденціями. У зв'язку з тим, що не може самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, що забезпечує її життєдіяльність, а також реальні наміри зробити дії, що представляють собою безпосередню небезпеку для себе та оточуючих (відмова від їжі, агресія до матері), примусова госпіталізація доцільна. Лікування можливе тільки в умовах психіатричного стаціонару. У судовому засіданні представник психіатричного закладу доводи заяви підтримала з підстав, викладених в ній, і просила суд задовольнити заяву. Законний представник [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заяву підтримала і наполягала на примусовій госпіталізації останньої. [PERSON] у судовому засіданні пояснення не надала. Прокурор заяву підтримав і просив суд винести рішення про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу у примусовому порядку. Суд, заслухавши пояснення представника заявника, лікаря-психіатра, особи, щодо якої вирішується питання про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку, її законного представника, думку прокурора, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. У своєму рішенні Європейський Суд з прав людини (справа «Анатолій Руденко проти України») від 17.04.2014 року зазначив, що особа не може вважатися «Психічно хворою» та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов; по-перше, об'єктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання. Як вбачається з висновку комісії лікарів-психіатрів від 24.05.2018 року [PERSON], [INFO], була оглянута комісією лікарів-психіатрів, за висновком якої, остання страждає на тяжкий психічний розлад у формі шизофренії, параноїдної форми, безперервний тип перебігу з наростаючим дефектом, параноїдний синдром з агресивними та аутоагресивними тенденціями. У зв'язку з тим, що не може самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, що забезпечує її життєдіяльність, а також реальні наміри зробити дії, що представляють собою безпосередню небезпеку для себе та оточуючих (відмова від їжі, агресія до матері), примусова госпіталізація доцільна. Лікування можливе тільки в умовах психіатричного стаціонару (а.с. 3). Надані суду пояснення лікаря-психіатра, зокрема, про те, що [PERSON] вже багато років проходить курс лікування у психіатричній лікарні і внаслідок захворювання являє потенційну соціальну небезпеку для себе і оточуючих, суд вважає доказами по справі, підтверджуючими необхідність госпіталізації [PERSON] до психіатричного закладу у примусовому порядку. Таким чином, зібрані у справі докази і їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення заяви.

Outcome: approved