Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

В червні 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача директора Підприємства об`єднання громадян «Київське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» [PERSON] про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову зазначено, що позивач з червня 2012 року працювала в Підприємстві об`єднання громадян «Київське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» на посаді техніка-програміста, згідно наказу № 69-к від 20.06.2012 року. В період з 05.08.2013 р. по 08.12.2013 р. позивач знаходилась в декретній відпустці, та з 09.12.2013 року вона приступила до роботи. Жодних нарікань та конфліктів щодо роботи позивача, зокрема, за допомогою програм віддаленого доступу, з боку керівництва підприємства не було. Однак, в зв`язку зі зміною керівництва підприємства та приходом директора [PERSON] ситуація різко погіршилась та з липня 2017 року, останній, розпочав переслідувати її та цькувати, в зв`язку з чим позивач неодноразово зверталась за захистом своїх прав до ряду установ та правоохоронних органів. В зв`язку зі свідомим відстороненням позивача від роботи та фактично звільненням позивача з роботи, остання, звернулась до суду за захистом своїх прав та просить суд поновити її на роботі на посаді техніка-програміста, визнати дії директора ПОГ «КУВП № 1 УТС» незаконними, стягнути з відповідача на користь позивача її заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку мінімальної заробітної плати, встановленої Кабінетом Міністрів України, з 28.08.2017 року до дня поновлення на роботі, який на день пред`явлення позову становить суму в розмірі 31415,00 грн. без врахування податків та зборів, а також моральну шкоду в сумі 15000,00 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 18.06.2018 року, у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26.11.2018 року, у справі закінчено підготовче провадження та призначено судовий розгляд. Представник позивача [PERSON] . в судовому засіданні просив позов задовольнити з викладених в ньому підстав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві. Одночасно вказав, що позивач не була звільнена без законної підстави та не була переведена на іншу роботу, а також не була відсторонена від роботи, а відтак права позивача з боку відповідача не були порушені, а позов є безпідставним та недоведеним. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані суду докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має назву «Право на ефективний засіб юридичного захисту», проголошує: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження». Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що відповідно до копії наказу № 69-к від 20.06.212 року, позивача [PERSON] прийнято на роботу з 20.06.2012 р. на посаду техніка-програміста (а.с.57). Відповідно до копії довідки № 75 від 19.11.2013 року УТС УВП № 1, позивач з 20.06.2012 року працює в Київському учбово-виробничому підприємстві № 1 УТОС на посаді техніка-програміста. В період з 05.08.2013 р. по 08.12.2013 р. знаходилась у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологам. Відпустка по догляду за дитиною віком до трьох років не надавалась (а.с.11). Відповідно до даних табелів обліку робочого часу за період із червня 2017 р. по травень 2018 р., підприємством здійснювався облік робочого часу позивача та з липня 2017 року в табелі наявні відмітки про відсутність позивача на роботі (а.с.60-85). В матеріалах містяться ряд листів директора ПОГ «КУВП № 1 УТС» адресованих позивачу від 12.09.2017 р., 28.09.2017 р., 15.12.2017 р., 16.03.2018 р., - з проханням, зокрема, надати підтвердження поважності причин відсутності на робочому місці (а.с.22-25). В обгрунтування позову зазначено, що відповідачем було звільнено позивача із займаної посади, в зв`язку з чим, остання, просить поновити її на роботі та стягнути заробіток за час вимушеного прогулу з 28.08.2017 року. Однак, суд звертає увагу на те, що докази на підтвердження зазначених тверджень про фактичне звільнення позивача з 28.08.2017 року боку, матеріали справи не містять та стороною позивача не доведені. Натомість стороною відповідача у відзиві на позов від 07.11.2018 року стверджується про те, що позивача не було звільнено без законної підстави та не було переведено на іншу роботу, а також, останню, не було відсторонено від роботи в порядку, передбаченому законом. Крім того, з досліджених судом табелів обліку робочого часу було встановлено, що підприємством здійснювався облік робочого часу позивача. Позивач вважає, що її було відсторонено від роботи, а тому звільнено з посади, однак, відповідний наказ про звільнення з посади, відсторонення, - суду не надано, а також стороною позивача не пред`явлено вимогу про скасування відповідного наказу про її звільнення, що є підставою для поновлення на займаній посаді. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Слід зазначити, що в ході розгляду справи не доведено факту наявності порушення відповідачем прав та законних інтересів позивача, не доведено факту звільнення позивача з посади, відсутній відповідний наказ про її звільнення, в зв`язку з чим не доведено факт протиправної поведінки відповідача відносно позивачки. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи позивачем не доведено тих обставин, на які вона посилалася як на підставу позовних вимог, та не надано докази в обґрунтування позовних вимог, не спростувано тих обставин, на які посилався відповідач в обґрунтування своїх заперечень, що є його обов`язком, відповідно до засад змагальності процесу за ст.12 ЦПК України, суд вважає, що позовні вимоги про поновлення на роботі є необґрунтованими, безпідставними та недоведеними в зв`язку з чим в їх задоволенні слід відмовити. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Проте, зважаючи на ту обставину, що суд прийшов до висновку про необґрунтованість та неоведеність позовної вимоги про поновлення на роботі, та позовна вимога про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від первісної, а тому підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 28.08.2017 року, відсутні, в зв`язку з чим в задоволенні позову в цій частині слід також відмовити.

Outcome: dismissed