Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про усунення порушень прав на землю. Позов мотивовано тим, що [PERSON] є власником житлового будинку та земельної ділянки площею 0, 0468 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] є власником суміжної земельної ділянки площею 0, 0500 га на якій також побудований будинок. Позивач вирішила поставити паркан між їх будинковолодіннями і коли вона почала перемірювати свою земельну ділянку, то виявила, що східна її частина фактично не перебуває у її володінні та користуванні, а захвачена відповідачем приблизно на 2, 9 м по східному протягу останньої, довжина якого становить 13, 56 м. Крім того, на земельній ділянці [PERSON] знаходиться вигрібна яма, якою користується [PERSON] та добровільно не збирається її демонтувати. Вказані обставини позбавляють позивача права володіти і користуватись на її власний розсуд її власністю - земельною ділянкою. Мирним шляхом урегулювати спір не вдається. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогами про відновлення стану земельної ділянки, який зазначений в державному акті на право власності на земельну ділянку серія ЯА № 394019, виданому на [PERSON], та зобов'язання [PERSON] за її кошт демонтувати вигрібну яму, яка знаходить на земельній ділянці позивача. В ході розгляду справи, після ознайомлення із висновком судової земельно-технічної експертизи, позивачем було уточнено позовні вимоги. Позивач просила суд зобов'язати [PERSON] відновити стан земельної ділянки будинковолодіння [ADDRESS], що належить [PERSON] (державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА № 394019 від 17.11.2005 року), по межі між будинковолодіннями [ADDRESS] та [ADDRESS], зазначений у додатку № 2 висновку земельно-технічної експертизи Вінницької торгово-промислової палати № ОС-156 від 28.08.2014 року та зобов'язати [PERSON] за свій кошт демонтувати вигрібну яму та туалет, які знаходяться на земельній ділянці [PERSON] та привести ці місця до первинного стану шляхом засипки їх ґрунтом. В судовому засіданні позивач та її представник уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити, аргументуючи його мотивами, викладеними в позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог. Представник відповідач позов визнав. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 394019 від 17.11.2005 року, [PERSON] належить земельна ділянка кадастровий № 0510100000020190003, загальною площею 0, 0468 га, що розташована за [ADDRESS] (а. с. 3, 3 (зворот)) На даній земельній ділянці розміщений житловий будинок [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами, належний [PERSON] на праві власності, згідно свідоцтва про право власності, виданого 06.12.2012 року на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради № 3061. (а.с. 4) Згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ВН № 4/1-102 від 19.01.2001 року, [PERSON] належить земельна ділянка загальною площею 0, 0500 га, що розташована за [ADDRESS] (а. с. 63, 63 (зворот), 67, 67 (зворот)). На даній земельній ділянці розміщене домоволодіння [ADDRESS], належне [PERSON] на праві власності, згідно свідоцтва про право приватної власності на будівлі, виданого 05.12.2001 року на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради № 2025 від 29.11.2001 року. (а.с. 68) 28.08.2014 року Вінницькою торгово-промисловою палатою на виконання ухвали суду від 08.04.2014 року складено висновок № ОС-156 судової земельно-технічної експертизи, яка проводилась із залученням спеціаліста інженера-геодезиста Вінницької торгово-промислової палати [PERSON] (а.с. 35-48) Згідно висновку даної експертизи, встановлено, що площа та конфігурація земельних ділянок, що розташовані по вул. Д. Михайловського, [ADDRESS] та [ADDRESS] у м. Вінниці, та перебувають у власності [PERSON] та [PERSON] відповідно до правовстановлюючих документів, відрізняються від площі та конфігурації земельних ділянок, що перебувають у фактичному користуванні [PERSON] та [PERSON] Невідповідність фактичного порядку користування земельною ділянкою графічно відображено у додатках до висновку. Крім того, даним висновком судової земельно-технічної експертизи встановлено, що межі та конфігурація земельної ділянки площею 18 кв. м., що розташована по [ADDRESS] та належить [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 394019 від 17.11.2005 року, однак в даний час нею користується [PERSON] ([ADDRESS]). Зазначена невідповідність відображена у додатках до висновку судової земельно-технічної експертизи. За клопотання представника відповідача в судове засідання було викликано експерта для з'ясування суті відповідей, надання усного пояснення свого висновку. В судовому засіданні експерт зазначила, що нею однозначно було встановлено, що [PERSON] на даний час користується земельною ділянкою площею 18 кв. м., що розташована по [ADDRESS], яка належить [PERSON] Даний факт відображено в додатку 3 до висновку. Отже, враховуючи вище викладене, дослідивши висновок експерта від 28.08.2014 року, заслухавши усні пояснення експерта в судовому засіданні, суд вважає висновок експерта повним, обґрунтованим і таким, що не викликає сумніву у його правильності. Судом прийнято до уваги, що висновок експерта є чітким. Однак, суд звертає увагу на те, що згідно ч. 6 ст. 147 ЦПК України, висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. Судом встановлено, що на земельній ділянці, належній на праві власності позивачу, розміщена вигрібна яма та туалет, що зокрема, вбачається з графічних зображень в додатках до висновку експерта. Сторонами по справі було визнано, що цією вигрібною ямою та туалетом користується наразі відповідач. Згідно ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Частиною 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, та згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю ? це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 90 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок мають право в тому числі самостійно господарювати на землі. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК Українипередбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом у відповідності до ч. 4, ч. 5 ст. 174 ЦПК України встановлено, що визнання позовних вимог представником відповідача є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, його дії не суперечать інтересам особи, яку він представляє, а тому приймається судом. Постановою Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.06.2009 року в п. 24 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляду справ у суді першої інстанції» звернуто увагу, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Суд прийшов до висновку, що відповідач створює перешкоди позивачу в користуванні, володінні та розпорядженні її майном на власний розсуд, тобто повно і незаперечно здійснювати свої права користування і розпорядження майном, що є неприпустимим, згідно чинного законодавства України. Також, судом прийнято безумовне визнання позовних вимог представником відповідача. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом зобов'язання [PERSON] відновити стан земельної ділянки по [ADDRESS], що належить [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯА № 394019 від 17.11.2005 року, по межі між будинковолодіннями [ADDRESS] та [ADDRESS], зазначеній в додатку № 2 висновку судової земельно-технічної експертизи Вінницької торгово-промислової палати № ОС-156 від 28.08.2014 року та зобов'язання [PERSON] за свій рахунок демонтувати вигрібну яму та туалет, розташовані на земельній ділянці, що належить [PERSON], та привести ці місця до первинного стану шляхом засипки їх ґрунтом. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Згідно ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат пов'язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, відносяться витрати на проведення судових експертиз. Судом встановлено документальне підтвердження понесення позивачем наступних судових витрат: судовий збір при звернення до суду з позовом - 243, 60 гривень (а.с. 1); оплата послуг експерта - 3 000, 00 гривень (а.с. 86-87). Витрати на правову допомогу, які представник позивача просив суд стягнути з відповідача на користь позивача, не підлягають відшкодуванню, оскільки хоч такі витрати й віднесені ст. 79 ЦПК України до судових витрат, однак такі витрати позивачем та її представником документально не підтверджені. Тому, враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню наступні судові витрати: судовий збір в сумі 243, 60 гривень та витрати пов'язані із проведенням судової експертизи в сумі 3 000, 00 гривень. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved