Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

В травні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в якому вказувала, що 02 липня 2011 року між нею та відповідачем був укладений договір позики, що підтверджується письмовою розпискою. Відповідно до договору позивачка передала у власність [PERSON] грошові кошти в розмірі 17 500 грн., а останній зобов'язався повернути борг в строк до 02 липня 2012 року. Посилаючись на те, що відповідач ухилився від повного та своєчасного виконання умов договору позики в частині повернення отриманих коштів, а тому [PERSON] просила стягнути з останнього борг за договором позики в розмірі 17 500 грн., а також 3% річних від простроченої суми за весь період прострочення (з 02 липня 2012 року по 12 травня 2014 року) в розмірі 2 250 грн., а також понесені судові витрати. В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивачки, її представник [PERSON] в усному порядку зменшив розмір вимог в частині стягнення боргу за договором позики до 17 000 грн. в зв'язку добровільним поверненням відповідачем частини отриманих в позику коштів, а саме в розмірі 500 грн., в іншій частині вимоги залишив незмінними. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вимоги не визнавав, проте після зміни думки щодо позову вирішення питання щодо його задоволення залишив на розсуд суду. При цьому просив врахувати безгрошовість договору, зокрема те, що борг виник не з відносин позики, а з деліктних правовідносин, а також те, що частину коштів в розмірі 500 грн. він повернув позивачці добровільно. Оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін, а тому суд вважав можливим провести розгляд справи за відсутності позивачки. Заслухавши пояснення представника позивачки, відповідача, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що 02 липня 2011 року [PERSON] та [PERSON] уклали між собою договір позики, що підтверджується письмовою розпискою (а.с. 3). Відповідно до договору позивачка передала у власність [PERSON] грошові кошти в розмірі 17 500 грн., а останній зобов'язався повернути борг в строк до 02 липня 2012 року. Однак позичальник взяті на себе зобов'язання виконав лише частково в розмірі 500 грн., що підтверджується поясненнями осіб, що беруть участь в розгляді справи, а також наявністю розписки в позикодавця з відміткою про повернення частини коштів. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством, зокрема з договорів та інших правочинів. З положень ч. 1 ст. 1046, ст. 1047 ЦК України вбачається, що за договором позики (який укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян) одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Положення ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачають обов'язок позичальника повернути позикодавцеві позику (кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України в разі несвоєчасного повернення суми позики, позичальник не звільняється від виконання зобов'язання та зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, а саме суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином судом встановлено, що [PERSON] в порушення умов договору не повернув [PERSON] в узгоджений сторонами строк суму позики в розмірі 17 000 грн. Разом з тим доводи відповідача про безгрошовість договору, а також виникнення боргу з інших правовідносин не можуть бути прийняті судом до уваги в зв'язку з наступним. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на усних поясненнях, свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Вказані обставини повинні бути доведені особою, яка оспорює договір позики належними та допустимими доказами, що узгоджується з положеннями ст.ст. 10, 60 ЦПК України. Проте відповідачем ні самостійно, ні на пропозицію суду не надано жодних доказів, що можуть свідчити про безгрошовість договору позики, зокрема доказів оспорення ним правочину в установленому порядку. За таких обставин, з врахуванням положень ст.ст. 526, 530 ЦК України, [PERSON] зобов'язаний повернути [PERSON] 17 000 грн. позичених коштів, а також 3% річних від простроченої суми за весь період прострочення - 1 рік 10 місяців 10 днів (з 02 липня 2012 року по 12 травня 2014 року), що складає: 948,97 грн. (510 грн. (за 1 рік) + 425 грн. (за 10 міс.) + 13,97 грн. (за 10 днів). За таких обставин позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки (згідно розміру задоволених вимог) також підлягають стягненню понесені останньою судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 221,38 грн.

Outcome: partial