Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-11 00:00:00

В червні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, який з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, обґрунтовує тим, що наказом начальника Вагонної дільниці ст. Київ-Пасажирський №127 від 16 лютого 2018 року [PERSON] з 23 травня 2018 року скорочується у Київському резерві провідників пасажирських вагонів (непоїзний штат) 1 штатна одиниця інженера з посадовим окладом 4569 гривень, згідно затверджених змін №4 від 15 лютого 2018 року до штатного розпису виробничого підрозділу Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Укрзалізниця» введеного в дію з 01 грудня 2017 року, з метою ефективного використання трудових ресурсів, приведення чисельності працівників у відповідність до обсягів виконуваних робіт. На підставі даного наказу 01 березня 2018 року [PERSON], інженер Київського резерву провідників пасажирських вагонів (непоїзний штат) виробничого підрозділу Вагонної дільниці ст. Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Укрзалізниця», попереджена про скорочення з 23 травня 2018 року. На думку, [PERSON] запропоновані їй посади є нерівнозначними з тією, яку вона обіймала, за кваліфікацією, досвідом та рівнем, а також запропоновані посади не враховують її безперервний стаж роботи та досвід трудової діяльності. Первинною профспілковою організацією працівників ПАТ «Укрзалізниця» не погоджено подання на звільнення [PERSON] Незважаючи на це, наказом №1000/ос від 23 травня 2018 року [PERSON] звільнено з посади інженера Київського резерву провідників пасажирських вагонів (непоїзний штат) у звязку з скороченням чисельності працівників. [PERSON] вважає, що начальником виробничого підрозділу вагонної дільниці ст. Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Укрзалізниця» не взято до уваги те, що на її утриманні перебуває неповнолітній син, що унеможливлює роботу, повязану з тривалими виїздами, не взято до уваги тривалий і безперервний стаж роботи на одному робочому місці, спеціалізацію і кваліфікацію, не взято до уваги навчання у вищому учбовому закладі без відриву від виробництва, відсутність стягнень, відмову профспілки в погодженні подання на звільнення. Такі дії відповідача порушили трудові та конституційні права позивача, спричинили моральну шкоду, оскільки моральний і психологічний тиск на неї з боку керівництва починаючи з вересня 2017 року та подальше незаконне звільнення, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, суттєве погіршення стану здоровя, лікування і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя, втрату заробітку. У звязку з цим, [PERSON] просить визнати незаконним та скасувати наказ виробничого підрозділу Вагонна дільниця ст. Київ-Пасажирський філія «Пасажирська компанія» ПАТ «Укрзалізниця» №1000/ос від 23 травня 2018 року про звільнення інженера Київського резерву провідників пасажирських вагонів (непоїзний штат) [PERSON]; поновити [PERSON] на посаді інженера із обліку та використання робочого часу поїзних бригад виробничого підрозділу Вагонна дільниця ст. Київ-Пасажирський філія «Пасажирська компанія» ПАТ «Укрзалізниця»; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 травня 2018 року по день поновлення на роботі; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 50000 гривень. У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «Укрзалізниця» [PERSON] надала відзив на позовну заяву, яким просила відмовити у задоволенні предявленого позову у повному обсязі. В обґрунтування цього вказала, що у звязку з скрутним економічним становищем адміністрацією Вагонної дільниці ст. Київ-Пасажирський було вирішено питання про визначення реального навантаження інженерів, тому працівниками відділу з організації та нормування праці було проведено фотографію робочого часу. Так, листом спостереження №1 за формою ТНУ-1 було встановлено середній відсоток використання норм 15,5%, а час використаний [PERSON] на здійснення своїх трудових обовязків становить всього 55 хвилин за весь робочий день. У звязку з цим виникла необхідність скоротити посаду інженера з посадовим окладом 4569 гривень. Вагонна дільниця ст. Київ-Пасажирський попередила [PERSON] за 2 місяці та 22 дні про планове скорочення та запропонувала вакантні посади, на які можливо було перевести позивача. Проте, остання відмовилась від них, мотивуючи тим, що вони є нерівнозначними. В той час, як запропоновані [PERSON] посади потребували вищої кваліфікації та більшого досвіду роботи, ніж займана позивачем посада інженера. Зважаючи на тривалий період роботи позивача на залізничному транспорті адміністрація Вагонної дільниці ст. Київ-Пасажирський надала можливість позивачу проявити себе на іншій більш кваліфікованій посаді. За таких обставин представник відповідача просила відмовити у задоволенні предявленого позову. Представник відповідача начальника виробничого підрозділу Вагонна дільниця ст. Київ-Пасажирський [PERSON] у судове засідання не зявився та про своє ставлення до предявленого позову не повідомив. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що з 02 грудня 2013 року [PERSON] працювала в Вагонній дільниці ст. Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Укрзалізниця» на посаді інженера з обліку та використання робочого часу поїзних бригад, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці, виданій на імя позивача (а.с.9). Наказом начальника Вагонної дільниці ст. Київ-Пасажирський [PERSON] від 16 лютого 2018 року №127 «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників» з метою ефективного використання трудових ресурсів та приведення чисельності працівників до обсягів виконуваних робіт, з 23 травня 2018 року наказано скоротити у Київському резерві провідників пасажирських вагонів (непоїзний штат) 1 штатну одиницю інженер з посадовим окладом 4569 гривень, згідно затверджених змін №4 від 15 лютого 2018 року до штатного розпису виробничого підрозділу Вагонна дільниця ст. Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Укрзалізниця» введеного в дію з 01 грудня 2017 року (а.с.5). 01 березня 2018 року [PERSON] була ознайомлена з вказаним наказом, а також отримала повідомлення про заплановане звільнення з 23 травня 2018 року (а.с.6). Наказом начальника Вагонної дільниці ст. Київ-Пасажирський [PERSON] №1000/ос від 23 травня 2018 року [PERSON] звільнено з роботи з 23 травня 2018 року у звязку із скороченням чисельності працівників, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.8). У відповідності\~до п.1\~ст.40\~КЗпП України\~трудовий договір,\~укладений на\~невизначений строк,\~а також\~строковий трудовий\~договір до\~закінчення строку\~його чинності\~можуть бути\~розірвані власником\~або уповноваженим\~ним органом\~у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно вимог ч.1-3 ст.492 КЗпП\~України про\~наступне вивільнення\~працівників персонально\~попереджають не\~пізніше ніж\~за два\~місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Відповідно до розяснень, викладених у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобовязані зясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. З наказом №127 від 16 лютого 2018 року «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників» позивача було ознайомлено 01 березня 2018 року та в той самий день попереджено про заплановане звільнення, що відповідає вимогам ч.1 ст.49-2 КЗпП України. Крім цього, одночасно з врученням попередження про заплановане звільнення [PERSON] було ознайомлено з переліком вакантних посад та запропоновано працевлаштуватись за наявними вакансіями. Дана обставина підтверджується копією повідомлення від 01 березня 2018 року (а.с.6). Незважаючи на це, [PERSON] відмовилась від працевлаштування на запропоновану посаду в межах отриманої нею освіти та кваліфікації, а саме посади начальника пасажирського поїзда Київського резерву провідників пасажирських вагонів та ЛНП з посадовим окладом у розмірі 7110 гривень. Оскільки не підписала додаток до повідомлення про скорочення від 01 березня 2018 року (а.с.7). З доводів позивача викладених у позовній заяві та поясненнях, наданих у судовому засіданні, встановлено, що [PERSON] відмовилась від запропонованих їй посад у звязку з тим, що дані посади набагато нижчі, ніж посада, яку вона обіймала, а також запропоновані посади не враховували її безперервний стаж роботи, здобуту спеціальність та кваліфікацію, досвід трудової діяльності. Проте, судом критично сприймаються вказані доводи позивача, оскільки запропоновані посади потребували вищої кваліфікації та досвіду роботи, ніж займана позивачем посада інженера, а також передбачали більш високу оплату праці. Зокрема, начальник поїзда повинен мати повну вищу освіту відповідного напрямку підготовки (спеціаліст) та стаж роботи в сфері обслуговування пасажирів на шляху прямування поїзда не менше 2 років, майстер з підготовки поїзних бригад та вагонів до рейсу, майстер дільниці прання та прасування білизни, майстер відділення прасування та комплектування повну або базову вищу освіту відповідного напрямку підготовки та стаж роботи за фахом для спеціаліста не менше 2 років, для бакалавра не менше 3 років. В той час, як посада інженера, яку обіймала [PERSON] передбачала наступні вимоги: повна вища освіта, [INFO], неповна вища освіта, стаж роботи на посаді техніка 1-ї категорії не менше 1-го року. Вказані обставини підтверджуються інформацією, яка міститься у Довіднику кваліфікаційних характеристик професій працівників, Випуск 66 «Залізничний транспорт і метрополітен», затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України №181 від 20 травня 2016 року (а.с.60-63). Таким чином, встановлено, що відбулося скорочення посади, яку обіймала [PERSON] Їй були запропоновані інші наявні на підприємства вакансії. Проте, позивач відмовилась від переведення на іншу посаду. На переконання позивача при звільненні не було враховано її право на переважне залишення на роботі у звязку з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, а також у звязку з навчанням у вищому навчальному закладі без відриву від виробництва. Проте, судом критично сприймається твердження позивача стосовно того, що при її звільненні не було враховано переважне право про залишення на роботі, передбачене ст.42 КЗпП України. Оскільки, згідно штатного розпису на Вагонній дільниці ст. Київ-Пасажирський передбачалась лише одна посада інженера з обліку та використання робочого часу поїзних бригад та саме дана посада підлягала скороченню у звязку з зменшенням чисельності працівників. Тому Вагонна дільниця ст. Київ-Пасажирський не мала можливості обирати працівника, який має переважне право на залишення на роботі. Відповідно до вимог ч.1 ст.43\~КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. На виконання вимог ч.1 ст.43 КЗпП України голові первинної профспілкової організації працівників вагонної дільниці ст. Київ-Пасажирський було направлено подання про звільнення [PERSON] (а.с.55-57) Листом №1001 від 15 травня 2018 року первинна профспілкова організація працівників ПАТ «Укрзалізниці» повідомила Виробничу дільницю про своє рішення. За змістом якого профспілкова організація не надає погодження на звільнення [PERSON] Оскільки, [PERSON] з початку своєї трудової діяльності постійно, тривало і безперервно працює на різних посадах Вагонної дільниці. Має неповнолітню дитину. У 2013 році закінчила Східноукраїнський Національний Університет ім. Даля, здобувши повну вищу освіту (спеціаліст) із кваліфікацією інженера залізничного транспорту. Постійно працює над підвищенням свого професійного рівня. З 2017 року навчається в магістратурі без відриву від виробництва. Дисциплінарних стягнень не має. Характеризується позитивно. (а.с.14,78). Відповідно до ст.39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», а також ч.7 ст.43 КЗпП України рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки. Згідно правового висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 25 січня 2018 року справа №569/18201/14-ц, розглядаючи трудовий спір, суд повинен зясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення. Верховний суд вказав на те, що обґрунтованість рішення профспілкового органу повинна оцінюватись виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України). Тому суд зобовязаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості, оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення відповідно виключає виникнення такого права. Аналізуючи зміст рішення первинної профспілкової організації працівників ПАТ «Укрзалізниця» про відмову у наданні погодження на звільнення [PERSON], суд погоджується з твердженням представника відповідача, що дане рішення профспілки є необґрунтованим. Оскільки, за своїм змістом не містить правового обґрунтування у ненаданні згоди на звільнення, зокрема про порушення прав позивача при звільнення. Суд не приймає вказівку на порушення ст.42 КЗпП України в якості належного правового обґрунтування, оскільки раніше судом вже встановлено, що до спірних правовідносин дана норма не підлягає до застосування. Звертаючись до суду з даним позовом [PERSON] просить поновити її на раніше займаній посаді, а саме інженера з обліку та використання робочого часу поїзних бригад Київського резерву провідників пасажирських вагонів (непоїзний штат) виробничого підрозділу Вагонної дільниці ст. Київ-Пасажирський. В той час, як керівництвом Вагонної дільниці ст. Київ-Пасажирський вирішено, що з метою ефективного використання трудових ресурсів та приведення чисельності працівників у відповідність до обсягів виконуваних робіт за доцільне скоротити 1 штатну одиницю інженера. Зважаючи на те, що попередньо відповідачем було проведено фотографію робочого дня за посадою інженера з обліку та використання робочого часу поїзних бригад, що оформлено у вигляді листа спостереження №1 індивідуальної фотографії робочого дня або виробничого процесу за формою ТНУ-1. За змістом якого встановлено, що середній відсоток виконання норм становить 15,5%, а час використаний на здійснення [PERSON] своїх трудових обовязків становить 55 хвилин за весь робочий день (а.с.52-53). При цьому, суд звертає увагу на те, що саме власнику або уповноваженого ним органу належить право визначати чисельність працівників і штатний розпис, що закріплено положенням ч.3 ст.64 ГК України. Тобто право визначати чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому ним органу, тому доцільність скорочення чисельності або штату працівників судом не обговорюється, оскільки вирішення даного питання стосується внутрішньогосподарської діяльності підприємства. Враховуючи зазначене, при вирішенні трудового спору щодо поновлення на роботі працівника, звільненого у зв'язку зі скороченням чисельності штату працівників, суд зобов'язаний перевірити наявність підстав для звільнення та дотримання відповідачем порядку вивільнення працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, зокрема, чи мало місце скорочення чисельності штату або чисельності працівників. Проте, суд не має права вирішувати питання про доцільність змін в організації виробництва та наступне скорочення штату працівників, а також наявність підстав для утворення інших структурних підрозділів та їх функціональне навантаження. Вирішення вказаних питань належить до виключної компетенції роботодавця (власника або уповноваженого ним органу). За правилами\~ч.1\~та ч.6\~ст.81\~ЦПК України\~позивач зобовязаний\~довести ті\~обставини,\~на які\~посилається як\~на підставу\~своїх вимог. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч цьому, в ході розгляду цивільної справи не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами доводи позивача стосовно порушення процедури її звільнення згідно п.1 ст.40 КЗпП України. З огляду на це, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу Вагонної дільниці ст. Київ-Пасажирський №1000/ос від 23 травня 2018 року та про поновлення [PERSON] на посаді інженера з обліку та використання робочого часу поїзних бригад, належить відмовити. У відповідності до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Проте, зважаючи на ту обставину, що позовні вимоги про поновлення на роботі, у задоволенні яких [PERSON]\~відмовлено, є похідними від вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відсутні. Водночас, при вирішенні позовних вимог про стягнення на користь [PERSON] моральної шкоди у розмірі 50000 гривень, суд виходить з наступних обставин. Відповідно до ч.1 ст.2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до розяснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.13 постанови №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи те, що судом не встановлено обставин, що свідчать про порушення прав позивача під час її звільнення. Тому, у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 50000 гривень, належить також відмовити. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанції №69 від 06 липня 2018 року (а.с.41) вбачається, що при предявленні позову [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 1762 гривні. Зважаючи на те, що у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, тому підстави для відшкодування позивачу понесених судових витрат, відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed