Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-16 00:00:00

В червні 2013 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила суд постановити рішення, яким договір дарування 39/100 частини домоволодіння, визнати договором купівлі - продажу, визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS] В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що з 27.01.1985 року вона знаходься з відповідачем в зареєстрованому шлюбу. В жовтні 2013 року відповідач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, в якому вказав, що майновий спір між сторонами відсутній, що не відповідає дійсності. Під час перебування у шлюбі сторони 19 травня 2005 року придбали квартиру [ADDRESS], яка складає 39/100 частин домоволодіння. Дана квартира була куплена у [PERSON] на сумісні кошти, частину яких подарувала мати позивачки. Спочатку відповідачем та продавцем вищевказаної квартири 29 червня 2004 року було укладено попередній договір купівлі -продажу квартири, згідно якого було узгоджено ціну в 17 556 грн., що на той час було еквівалентно 3 300 дол. США. Подружжям було оплачено продавцю частку вартості квартири в сумі 2 660 грн. (500 дол. США). Але потім куплю - продажу квартири за згодою сторін 19 травня 2005 року було оформлено як договір дарування, з причин меншої сплати державного мита. Позивачка вказує, що відповідач останнім часом чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, заявляє, що квартира подарована йому, що вона не має на неї ніякого права. У зв'язку з такою поведінкою відповідача, позивачка вважає, що укладаючи договір дарування він мав на меті ошукати її. Таким чином, була вимушена звернутися до суду з даним позовом для захисту своїх порушених прав. В судовому засіданні позивачка та її представник свої позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі, посилалися на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення даного позову та просили відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог. Вислухавши сторони, представників, свідків та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги необхідно задовольнити з наступних підстав. Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. У судовому засіданні встановлено, що з 27 січня 1985 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. В жовні 2013 року відповідач звернувся до Красногвардійського районного суду з позовом про розірвання шлюбу, який було задоволено в січні 2014 року. 19 травня 2005 року подружжям було придбано квартиру [ADDRESS], яка складає 39/100 частин домоволодіння. Дана квартира була куплена у [PERSON] на сумісні кошти. Спочатку між відповідачем та продавцем вищевказаної квартири 29 червня 2004 року було укладено попередній договір купівлі -продажу квартири, згідно якого було узгоджено ціну в 17 556 грн., що на той час було еквівалентно 3 300 дол. США. Сторонами було оплачено продавцю частку вартості квартири в сумі 2 660 грн. (500 дол. США) та оговорено всі інші умови договору купівлі - продажу квартири. Попередній договір було посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 4202 (а.с.14). Після чого, 19 травня 2005 року за згодою сторін договір купівлі - продажу квартири було оформлено як договір дарування, який посвідчено державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Янковою І.В. та зареєстровано в реєстрі за № 5-1036 (а.с.16) Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України - удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Про удаваність договору дарування від 09.05.2005 року свідчать наявні в матеріалах справи докази, а саме копія розписки про отримання грошових коштів за продаж домоволодіння за адремою [ADDRESS] (а.с. 10), та копія попереднього договіру купівлі-продажу тієї самої квартири. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що договір дарування є удаваною угодою, оскільки його було укладено для приховання іншого договору, який на справді було вчинено. При укладенні договору дарування між сторонами був факт передачі грошей, в дійсності метою даного договору була купівля-продаж, а тому необхідно визнати договір дарування квартири 39/100 частин домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] від 19.11.2008 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] за реєстром № 3793 - удаваною угодою, та визнати його як вчинений на справді договір купівлі-продажу. Відповідно до положень ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Частиною ч. 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно п. п. 9, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між подружжям про поділ майна необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства. З'ясовувати джерела та час придбання зазначеного майна. Вартість майна визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи із дійсної вартості на час розгляду справи. Таким чином, оскільки [PERSON] та [PERSON] знаходилися в зареєстрованому шлюбі під час укладання договору купівлі - продажу 39/100 частин домоволодіння, суд вважає, що частки кожного з подружжя у спільній сумісний власності є рівними і вважає за необхідне визнати право власності на 39/200 частин домоволодіння [ADDRESS] за [PERSON] Що стосується посилань відповідача та його представника щодо застосування строків позовної давності до заявлених позивачкою вимог, то суд не бере їх до уваги, оскільки Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України - до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень позивачки у судовому засіданні, про оформлення угоди купівлі-продажу договором дарування вона дійсно знала у 2005 році, але її права були порушені після розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача на користь позивача повинно бути стягнено сплачений судовий збір у розмірі 1 160 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved