Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Вінниці про стягнення моральної шкоди. В позовній заяві зазначено, що в 2003 році позивач працював заступником начальника відділу впровадження та супроводження інформаційно-аналітичної системи у Вінницькому обласному центрі зайнятості. 20.10.2003 року о 06 год. 30 хв., згідно наказу директора обласного центру зайнятості [PERSON] та інші колеги по роботі виїхали на автомобілі ГАЗ 3110, д.н.з. [NUMBER] у відрядження в Піщанський районний центр зайнятості. Приблизно о 8 год. 30 хв. на відрізку автодороги с.м.т. Вапнярка-Крижопіль біля с. Сонячне, Крижопільського району Вінницької області, рухаючись зі швидкістю 90 км/год. при роз'їзді із зустрічним автобусом марки ЛАЗ ліве колесо автомобіля попало у вибоїну, внаслідок чого останнє лопнуло та автомобіль понесло на зустрічну полосу руху. Автомобіль з'їхав з проїжджої частини на ліву обочину і перевернувся. Внаслідок чого позивач отримав тілесні ушкодження. 22.10.2003 року був госпіталізований в нейрохірургічне відділення МКЛ № 2, де знаходився на лікуванні з діагнозом закрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку, субарахноїдальний крововилив, помірне порушення ліквородинаміки, нормотензивна водянка головного мозку, помірний вестибуло-атактичний синдром. На фоні проведеної терапії стан [PERSON] дещо покращився, однак його постійно турбувало і турбує головокружіння, шум в голові, підвищення артеріального тиску до 170/110 мм.рт.ст., біль в хребті, прогресуюче пониження зору на праве око. В подальшому хвороба позивача прогресувала та він періодично знаходився на стаціонарному лікуванні. Міжрайонною спеціалізованою травматологічною МСЕК м. Вінниці 02.04.2004 року вперше встановила [PERSON] 40 % втрати працездатності та третю групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва. Періодично позивач проходив медичні переогляди. 09.01.2007 року МСЕК встановила [PERSON] втрату працездатності 50 % та другу групу інвалідності. 25.02.2011 року МСЕК встановила позивачу втрату працездатності 80 % та першу групу інвалідності безстроково внаслідок травми на виробництві, яка сталась 20.10.2003 року. З пошкодженням здоров'я [PERSON] завдано тяжкі фізичні та глибокі моральні страждання, оскільки кардинально змінився звичайний уклад життя, що вимагає великих зусиль для організації свого життя й відновлення здоров'я та значного матеріального забезпечення. З моменту настання нещасного випадку позивач відчуває себе безпомічним, він став нездатним до повного самообслуговування та залежить від інших осіб, нездатний вільно пересуватись та здійснювати трудову діяльність. [PERSON] постійно відчуває нестерпний головний біль, біль у спині, ломоту в тілі, оніміння тіла, його постійно турбує головокружіння, шум в голові, підвищення артеріального тиску, окрім того в нього постійно погіршується зір. Внаслідок травми на виробництві хвороба на цукровий діабет прогресує, оскільки позивач став інсулінозалежним. До того ж [PERSON] потребує постійного нагляду лікарів, санаторно-курортного та медикаментозного лікування, побутового догляду та постійного стороннього догляду. Факт заподіяння позивачу моральної шкоди підтверджується висновком МСЕК, згідно якого позивач втратив на 80 % професійну працездатність від нещасного випадку на виробництві. Його працездатність втрачена в працездатному віці та саме страшне те, що вона вже ніколи не відновиться. [PERSON] систематично лікується в лікарнях та потребує значних матеріальних витрат. Після даного ушкодження здоров'я життя позивача стало неймовірно тяжким і радість життя для позивача втрачена назавжди. Оскільки працездатність [PERSON] втрачена на 80 % та її відновлення не можливе, останній визначає розмір моральної шкоди в розмір 194 880, 00 гривень з розрахунку 1 218, 00 гривень (розмір мін. З/П) х 200 мін. З/П х 80 % = 194 880, 00 гривень. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про стягнення з відповідача на користь позивача коштів в розмірі 194 880, 00 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я на виробництві. В ході розгляду справи представником позивача було зменшено позовні вимоги, а саме: представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 169 640, 00 гривень, враховуючи висновок проведеної по справі судово-психологічної експертизи. В судовому засіданні представник позивача зменшені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог і просив суд відмовити в задоволенні позову. По справі встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 20.10.2003 року з працівником Вінницького обласного центру зайнятості [PERSON] стався нещасний випадок на виробництві, а саме: дорожньо-транспортна пригода під час відрядження, в результаті якої [PERSON] було поставлено діагноз струс головного мозку, забійна рана голови, що підтверджується актом про нещасний випадок на виробництві, затвердженим 16.02.2004 року директором обласного центру зайнятості [PERSON] (а.с. 6-10) 02.04.2004 року Міжрайонною спеціалізованою травматологічною МСЕК м. Вінниці [PERSON] вперше було встановлено 40 % втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності у зв'язку із каліцтвом, що сталось 20.10.2003 року, згідно акту по формі Н-1 від 16.02.2004 року. (а.с. 11) Судом встановлено, що [PERSON] повторно проходив огляди МСЕК, починаючи з 12.01.2007 року йому було встановлено 50 % втрати професійної працездатності та другу група інвалідності. Згідно останнього повторного огляду МСЕК, відповідно до виписки з акта огляду МСЕК до довідки серії 10 ААА № 681244 від 25.02.2011 року, [PERSON] встановлено безстроково першу групу інвалідності зі ступенем втрати професійної працездатності у розмірі 80 %. (а.с. 12-13) Також, незадовільний стан здоров'я позивача підтверджується виписками із історій хвороби, витягами з медичної картки хворого, рішеннями ЛКК та індивідуальними програмами реабілітації інваліда. (а.с. 17-23, 50-54, 56-61) 26.01.2015 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області по даній цивільній справі було призначено судово-психологічну експертизу. 27.03.2015 року було складено акт амбулаторної судово-психологічної експертизи № 276 експертом КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня». За результатами судово-психологічної експертизи було здійснено наступний висновок: наявність психотравмуючих факторів обґрунтовують виникнення моральної шкоди у потерпілого [PERSON] внаслідок: нервового (психічного) стресу; сильного психологічного та фізичного дискомфорту при зіткненні із будь-якими натяками, що символізують чи нагадують про обставини травматичної події; погіршення психофізіологічного й психоемоційного стану; вплив цих порушень у соціально побутовій сфері. Таким чином, матеріальний еквівалент моральної шкоди, заподіяної [PERSON], склав 169 640, 00 гривень. (а.с. 43-48) Дослідивши вище зазначений висновок експерта, суд вважає його повним, обґрунтованим і таким, що не викликає сумніву у його правильності. Судом прийнято до уваги, що висновок експерта є чітким. Однак, суд звертає увагу на те, що згідно ч. 6 ст. 147 ЦПК України, висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. Заслухавши пояснення сторін по справі, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст.ст. 1, 3, 21, 43, 46 Конституції, Україна як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосила право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування, згідно з абз. 5 ч. 1 ст. 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, є страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пп. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону України «Про охорону праці», КЗпП України. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно із ч. 1 ст. 9 Закону України «Про охорону праці», відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності з 30 березня 2007 року, виключено ч. 3 ст. 34 Закону, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Однак, судом прийнято до уваги, що [PERSON] вперше було встановлено 40 % втрати працездатності та третю групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва 02.04.2004 року, тобто до внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». За змістом ст. ст. 21, 28, 34, 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату професійної працездатності», (в редакції чинній на час першого встановлення втрати працездатності), у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування у встановленому законодавством порядку зобов'язаний виплатити потерпілому грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. При цьому сума страхової виплати не може перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, незалежно від будь-яких інших страхових виплат. В сукупності вище вказаними вимогами передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати компенсації за моральну шкоду, виникає у особи з дня встановлення їй стійкої втрати працездатності вперше висновком медико-соціальної експертної комісії. Таким чином, потерпілі мають право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соцстраху, якщо стійку втрату працездатності у зв'язку з травмою на виробництві або професійним захворюванням вперше встановлено у період із 1 квітня 2001 року по 31 грудня 2005 року, тобто під час дії законодавчих актів, які надавали потерпілим таке право. Вище вказана правова позиція узгоджується із позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленою в листі «Аналіз судової практики у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з ушкодженням здоров`я під час виконання трудових обов`язків» від 01.09.2011 року та позицією Верховного Суду України, висловленою 18.04.2012 року по справі № 6-26цс12. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року по справі №1-рп/2004 положення ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не виключає обов'язку Фонду відшкодовувати моральну шкоду, заподіяну умовами виробництва, в інших випадках, коли здійснення права застрахованих на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, має забезпечуватися Фондом на підставі статей 1, 5, 6, 13, 21 та частини третьої статті 28 цього Закону всім потерпілим, у тому числі в разі тимчасової, стійкої часткової чи повної втрати професійної працездатності. Під шкодою, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, треба розуміти таку шкоду, за якої не втрачається здатність працівника до роботи за своєю професією (фахом) і кваліфікацією або за іншою адекватною їй професією (фахом). Отже, право позивача на відшкодування моральної шкоди, яку він зазнав в результаті каліцтва отриманого під час виконання трудових обов'язків, виникло в нього з 02.04.2004 року, коли Міжрайонною спеціалізованою травматологічною МСЕК м. Вінниці йому вперше було встановлено стійку втрату професійної працездатності. Враховуючи те, що на той час діяв Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві і професійного захворювання, що спричинили втрату працездатності» в редакції від 27.01.2004 року, що передбачав обов`язок Фонду державного соціального страхування від нещасного випадку на виробництві і професійних захворювань України виплатити потерпілій особі компенсацію моральної шкоди, [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди. Крім того, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю (тобто і на вимогу про відшкодування моральної шкоди) позовна давність не поширюється. Аналогічні роз'яснення надано у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами). Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. На що також звернув увагу Верховний Суд України в п. 9 постанови Пленуму від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами). Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно положень ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, згідно ст. 60 ЦПК України. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що [PERSON] отримав 20.10.2003 року травмування при виконані трудових обов'язків, внаслідок чого він втратив професійну працездатність, що в свою чергу, спричинило нанесення [PERSON] моральної шкоди. Позивачем та його представником чітко зазначено в чому саме полягає моральна шкода, і зазначено з яких міркувань вони виходили, визначаючирозмір шкоди, а також зазначено якими доказами це підтверджується. Судом враховано характер моральних страждань позивача, глибина психічних страждань, істотність вимушених змін у житті потерпілого та тривалість негативних наслідків (страждань). Також, враховано, що внаслідок нещасного випадку на сьогодні позивач втратив працездатність на 80 % та отримав першу групу інвалідності. Позивач потребує постійно стороннього догляду, медикаментозного та санаторно-курортного лікування, що додатково спричиняє йому душевних страждань. Внаслідок погіршення стану здоров'я позивач є значно обмеженим в життєдіяльності, звичках, бажаннях, що вимагає від нього вживати додаткових зусиль по організації його життя. Соціальний аспект поняття непрацездатності свідчить про нездатність, в даному випадку, позивача, матеріально забезпечити себе та членів своєї сім'ї на рівні, визначеному достатнім для проживання людини (прожиткового мінімуму) в державі, що також, завдає моральних страждань позивачу. Судом прийнято до уваги, що ситуація, яка досліджуєтьсяза справою є психотравмувальною для позивача, яка обумовила тривалі негативні зміни фізичної, психоемоційної та соціальної сфер існування особистості позивача. Людина - істота біопсихосоціальна, порушення функціонування однієї зі складових її організму тягне за собою погіршення (або порушення) функціонування всього організму. При визначені розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, судом, зокрема, прийнято до уваги акт амбулаторної судово-психологічної експертизи № 276 від 27.03.2014 року. Також, судом прийнято до уваги , що внаслідок заподіяння шкоди здоров'ю позивача, в останнього порушились адаптаційна нормалізація життєдіяльності, знизився слух, зір, погіршилась діяльність серцево-судинної та нервової систем, астенодепресивний синдром. Після пережитої травми позивач став лякливий, збуджений, йому важко зосередитися, порушився сон. Судом звернуто увагу й на те, що позивач усвідомлює непоправність шкоди, заподіяної його здоров'ю. Відповідно до висновку експертом визначено матеріальний еквівалент понесеної [PERSON] моральної шкоди в розмірі 169 640, 00 гривень. Суд дійшов до переконання, що встановлений цим експертним висновком розмір моральної шкоди є прийнятним. Окрім того, моральна шкода в розмірі 169 640, 00 гривень не перевищує максимальний розмір моральної шкоди, встановлений ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві і професійного захворювання, що спричинили втрату працездатності», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин. Тому, враховуючи вище викладене, ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, а також вимоги розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Вінниці на користь [PERSON] моральної шкоди в розмірі 169 640, 00 гривень, завдану в зв'язку з ушкодженням здоров'я під час виконання ним трудових обов'язків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи положення ч. 3 ст. 88 ЦПК України та п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 696, 40 гривень. З матеріалів справи вбачається, що позивачем було сплачено судовий збір в сумі 121, 80 гривень при зверненні до суду із клопотанням про призначення судової експертизи. (а.с. 35) Однак, сплата судового збору у випадку, передбаченому п.п. 13 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду заяви про забезпечення доказів здійснюється лише за умови, що така заява розглядається у процесуальному порядку, визначеному ст. 135 ЦПК України, а не за подання клопотань про витребування доказів (виклик до суду свідків, призначення експертизи, витребування письмових чи речових доказів тощо), які розглядаються відповідно до ст. 130 ЦПК України у попередньому судовому засіданні чи ст. 168 ЦПК України у судовому засіданні. На що також звернув увагу Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 8 Постанови Пленуму№ 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». Отже, враховуючи вище викладене, судовий збір в сумі 121, 80 гривень підлягає поверненню [PERSON] в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики, відповідно до ст. 7 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного та

Outcome: approved