Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

В червні 2017 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання недійсним пункту 1.4.4 договору споживчого кредиту №2008224718 від 27.02.2014 року. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 27.02.2014 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №2008224718, пунктом 1.4.4 якого передбачено, що за управління кредитом позичальник щомісяця, одночасно з погашенням суми кредиту і процентами, сплачує комісію, розмір якої зазначений в графіку платежів, що є невід'ємною частиною договору. Разом з тим, на думку позивача, вказаний пункт договору є таким, що суперечить актам цивільного законодавства, оскільки, як передбачено Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), а бо за дії, які споживач здійснює користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Таким чином, враховуючи ту обставину, що комісія, визначена в договорі як плата за управління кредитом, відноситься до сплати за дії банку, які банк здійснює на власну користь, позивач, посилаючись на положення ч.1 ст. 203 ЦК України, ч.1 ст. 215 ЦК України, а також правову позицію, викладену Верховним Судом України в постанові від 16.11.2016 року по справі №6-1746цс16, просить позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» в судове засідання свого представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки свого представника суд не повідомив. Разом з тим, відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін, а також те, що представник позивача стосовно заочного розгляду справи не заперечував, суд, на підставі ч.1 ст. 224 та відповідно до ч.1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 27.02.2014 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №2008224718 (надалі - Договір), відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в загальній сумі 29 500,00 грн., з яких - 25 000,00 грн. - на споживчі цілі, 4 500,00 грн. - на придбання послуг у Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «СК ЮПІТЕР», а позивач, в свою чергу, зобов'язався повернути наданий йому кредит, сплатити проценти за користування наданими коштами, а також виконувати інші умови договору. Крім того, як вбачається зі змісту п. 1.4.4 Договору, за управління кредитом позивач зобов'язався щомісяця, одночасно з погашенням суми кредиту і процентів, сплачувати комісію, розмір якої зазначений в Графіку платежів, що є невід'ємною частиною даного Договору. Разом з тим, звертаючись до суду з позовом, позивач просить визнати вищенаведений пункт договору недійсним, оскільки комісія, передбачена цим пунктом договору та визначена відповідачем як плата за управління кредитом, у даному випадку є платою за дії банку, які останній здійснює на власну користь, що, в свою чергу, прямо заборонено актами цивільного законодавства. Так, положеннями ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Згідно приписів ч.1 ст. 1054 Цивільного Кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Як передбачено ч.3 вищенаведеної статті, особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. При цьому, у вказаному рішенні Конституційний Суд України також вказав, що одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору. Водночас, держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеженні дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Таким чином, виходячи з вищенаведених положень законодавства, а також зважаючи на те, що відповідно до умов договору про надання споживчого кредиту №2008224718 банк надав позивачу кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін також визначаються положеннями Закону України «Про захист прав споживачів», якими, в свою чергу, встановлено ряд обов'язкових вимог, які мають дотримуватися банківськими та іншими фінансовими установами при укладенні кредитних договорів з споживачами. Як вже зазначалось вище, пунктом 1.4.4 Договору встановлено обов'язок позивача щомісячно, одночасно з погашенням суми кредиту і процентів, сплачувати банку комісію за управління кредитом, проте не визначено які саме послуги має отримати позивач та зобов'язується надати відповідач в рахунок сплати такої комісії. Тобто, щомісячна комісійна винагорода, яка передбачена п. 1.4.4 Договору, не може вважатися платою за послугу, яка в свою чергу, визначається п.17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» як діяльність з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб, адже кредитним договором, положення якого було досліджено у судовому засіданні, не розкрито зміст конкретної послуги чи послуг в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», за яку сплачується вказана винагорода. При цьому, слід зазначити, що відповідачем не надано жодного доказу як на підтвердження того які саме послуги за встановлену плату мають надаватися позичальникові, а також сам факт надання таких послуг або їх складових частин, так і на спростування вище встановлених обставин. Водночас, згідно з ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Частиною третьою ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» встановлено заборону банкам вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг. У відповідності до п.3.6 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168 та чинних на момент укладення договору, банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги. Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік, заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). При цьому, за положеннями ч.5 ст.11, ч.ч. 1, 5, 7, 8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну позову, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Отже, виходячи з аналізу указаних норм законодавства, а також зважаючи на обставини, що були встановлені у даному судовому засіданні, суд вважає, що пункт договору, згідно якого позивач, як позичальник, повинен сплатити на користь відповідача крім відсотків за користування кредитом, ще й додаткову плату за управління кредитом, є несправедливою умовою договору та такою, що суперечить вимогам закону. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 16.11.2016 року по справі №6-1746цс16, яка, в силу вимог ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України. Разом з тим, положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1 ст. 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 своєї постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Крім того, пунктом 9 вказаної постанови передбачено, що згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. На підстав викладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання кредитного договору часткового недійсним підлягають задоволенню. Також, відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640,00 грн., які сплачено позивачем за подання даного позову до суду. Враховуючи викладене та

Outcome: approved