Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-21 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулось публічне акціонерне товариство комерційного банку «Приватбанк» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем та відповідачем 16.02.2007 року було укладено кредитний договір № VIH0GK03681208, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 50\~741, 00 доларів США на термін до 14.02.2027 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. Позивач свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі. Відповідач взяті на себе зобов'язання за кредитним договором № VIH0GK03681208 від 16.02.2007 року не виконує і станом на 05.03.2015 року має заборгованість перед позивачем в сумі 42\~270, 96 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом 37\~872, 61 доларів США, заборгованість по процентах 3\~318, 87 доларів США, комісія за користування кредитом 577, 68 доларів США, пеня 501, 80 доларів США. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № VIH0GK03681208 від 16.02.2007 року в розмірі 42\~270, 96 доларів США, що станом на 05.03.2015 року складає 976 036, 47 гривень. В ході розгляду справи представником позивача було уточнено позовні вимоги щодо необхідності стягнення заборгованості з відповідача саме у валюті кредиту. Представник позивача просив суд стягнути [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором № VIH0GK03681208 від 16.02.2007 року в розмірі 41\~769, 16 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом 37\~872, 61 доларів США, заборгованість по процентах 3\~318, 87 доларів США, комісія за користування кредитом 577, 68 доларів США. Також, просив суд стягнути пеню в розмірі 11\~049, 63 гривень, яка нарахована за період з 29.08.2014 року по 05.03.2015 року, що еквівалентно 501, 80 доларів США. В судовому засідання представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги, аргументуючи їх мотивами, викладеними в позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог, та просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи. Від відповідача не надійшло заяви про розгляд справи у її відсутність, не повідомлено причини неявки. На адресу суду надійшли письмові заперечення на позовну заяву із зазначенням прізвища «Кондратюк». (а.с. 37-78) Однак, суд не приймає вказані письмові заперечення до уваги, оскільки вони не підписані відповідачем, що унеможливлює встановлення волевиявлення саме відповідача на подання таких заперечень до суду. Суд, враховуючи думку представника позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 16.02.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № VIH0GK03681208, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 50\~741, 00 дол. США на наступні цілі: купівля нерухомості у сумі 43\~000, 00 доларів США, а також у розмірі 7\~741, 00 дол. США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1, 00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0, 2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору. (а.с. 9-11) Судом встановлено, що на виконання умов кредитного договору № VIH0GK03681208 від 16.02.2007 року ЗАТ КБ «Приватбанк» було надано [PERSON] кредит у розмірі 43 00, 00 доларів США, що підтверджується ордером-розпорядженням № 1 від 16.02.2007 року. (а.с. 137) Судом встановлено, що [PERSON] змінила своє прізвище з «Михальчук» на «Кондратюк», що підтверджується довідкою з адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України у Вінницькій області від 02.014.2015 року. (а.с. 21) Згідно п. 2.3.1. кредитного договору № VIH0GK03681208 від 16.02.2007 року, банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні конюнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного Договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (статистика НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 30 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки Банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США. При дослідженні матеріалів справи судом встановлено, що двічі було здійснено зміну відсоткової ставки: 1) 23.11.2008 року з 12, 00 % річних на 14, 04 % річних, та 2) 21.07.2010 року з 14, 04 % річних зменшено на 13, 54 % річних. Зміна відсоткової ставки банком здійснювалася відповідно до порядку визначеного в п. 2.3.1. кредитного договору № VIH0GK03681208 від 16.02.2007 року, що підтверджується письмовими повідомленнями відповідача. (а.с. 134-136, 138-139) Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про те, що кредитний договір № VIH0GK03681208 від 16.02.2007 року був укладена сторонами на власний розсуд із дотриманням вимог чинного на час укладення договору законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Рішення банку про збільшення процентної ставки прийнято ним до набрання чинності Законом України від 12 грудня 2008 року № 661 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банком змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким внесено зміни до Закону України «Про банки і банківську діяльність» та доповнено ЦК України ст. 1056-1, а тому зазначені норми не підлягають застосуванню до даних спірних правовідносин, на що також звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 28 Постанови Пленуму № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), на що також звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 28 Постанови Пленуму № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Відповідно до п. 7.1. кредитного договору № VIH0GK03681208 від 16.02.2007 року, періодом сплати вважається період з 18 по 23 число кожного місяця. Погашення здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 564, 47 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотках, винагороди. Згідно до п. 3.2 вказаного кредитного договору, згідно статті 212 ЦК України, при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених пп. 1.1, 2.2.4, 2.3.3. цього Договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2, 46 % на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Розраховані відповідно до цього пункту договору відсотки сплачуються позичальником щомісяця в період сплати понад зазначену в п. 1.1. суми щомісячного платежу за кредитним договором. (у випадку погашення заборгованості шляхом надання щомісячного платежу й установлення його суми в п. 1.1.). При встановленні банком у порядку, передбаченому п. 2.3.2. зменшеної процентної ставки, умови даного пункту вважаються скасованими з дати встановлення зменшеної процентної ставки. Відповідно до п. 4.1. кредитного договору № VIH0GK03681208 від 16.02.2007 року, при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, передбачених п.п. 2.2.2., 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0, 15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Відповідно до нової редакції статуту Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», останнє є правонаступником за всіма правами та обов'язками Закритого акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк». (а.с. 16) Згідно розрахунку, наданого позивачем, заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором № VIH0GK03681208 від 16.02.2007 року станом на 05.03.2015 року становить 42\~270, 96 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом 37\~872, 61 доларів США, заборгованість по процентах 3\~318, 87 доларів США, комісія за користування кредитом 577, 68 доларів США, пеня 501, 80 доларів США. (а.с. 4-7, 114-115) Заборгованість відповідача за кредитним договором підтверджується також випискою по особовому рахунку. (а.с. 80-97, 117-138) Протягом тривалого часу належних розрахунків відповідач не веде, відповідно, ухиляється від виконання зобов'язань, взятих на себе згідно кредитного договору. Судом перевірено розрахунок заборгованості [PERSON] перед позивачем і встановлено його часткову невідповідність вимогам чинного законодавства України, а саме в частині нарахування комісії сумі 577, 68 доларів США. Неустойка (пеня) нарахована в межах позовної давності, а саме за період з 29.08.2014 року по 05.03.2015 року. Решта розрахунку відповідає умовам кредитного договору. Судом не встановлено, що умовами кредитного договору № VIH0GK03681208 від 16.02.2007 року передбачено право банку нараховувати комісію. Також, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів розміру комісії і за що саме вона нарахована. Представник позивача в судовому засіданні не зміг пояснити нарахування комісії по кредитному договору № VIH0GK03681208 від 16.02.2007 року. Окрім того, визначаючись щодо розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, суд враховує, що ведення кредитної справи, облік заборгованості, перерахування коштів, перевірка їх справжності тощо - є діями, які кредитор та боржник вчиняють кожний на свою користь, з метою реалізації та захисту власних прав. В даному випадку банк здійснює дії на власну користь, що в свою чергу, не є предметом регулювання договірних відносин сторін при укладенні кредитного договору. Дії банку, пов'язані з веденням кредитної справи, не є банківською операцією, яку відповідно до ст. 47 Закону «Про банки і банківську діяльність» має право здійснювати банк на підставі банківської ліцензії. Вживаючи певні дії по веденню кредитної справи, прийняттю платежів від споживача, обліку його заборгованості тощо банк не надає споживачеві послуги. Такі дії банк відповідно до глави 9 Положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 06.07.2000 року № 279, має здійснювати обов'язково, та, за невиконання яких, до банку можуть бути застосовані заходи впливу, передбачені Положенням про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 28.08.2001 року № 369. Згідно ст. 2 Закону України «Про захист прав споживачів» послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Будь-які видатки, пов'язані зі здійсненням тієї чи іншої банківської операції, банк може включити до вартості договору (в даному випадку - сформувати кредитну ставку з врахуванням цих видатків) та саме у відношенні зазначеної умови договору діє принцип свободи договору, який реалізується сторонами при укладенні договору. Таким чином, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача комісії в розмірі 577, 68 доларів США. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 цієї глави («Позика»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 524 Цивільного кодексу України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Частиною 3 ст. 533 ЦК України передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Також, право на здійснення операцій в іноземній валюті, в тому числі і надання кредитів в іноземній валюті, передбачено ст.ст. 2, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.ст. 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. На вище викладене, також, звернув увагу в п.10, п. 11 Постанови Пленуму № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Як вбачається з матеріалів справи, Національним банком України 04.12.2001 року видано закритому акціонерному товариству «ПриватБанк» банківську ліцензію № 22. (98) Дозвіл № 22-2 від 29.07.2003 року з додатком, пункт 1 якого до переліку операцій, які має право здійснювати ЗАТ КБ «ПриватБанк» відносить операції з валютними цінностями, зокрема неторговельні операції з валютними цінностями, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. (100-101) Відповідно до п. 1.5. Положення «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», затверджене постановою правління Національного банку України від 14.10.2004 № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без отримання індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Вищезазначене свідчить про те, що вищезазначені дозволи є генеральними ліцензіями на здійснення валютних операцій. В судовому засіданні встановлено, що позивач володів на момент укладення кредитного договору із відповідачем усіма передбаченими законодавством України дозволами на здійснення кредитування в іноземній валюті, тому у відповідності до п. 1.5. вищезазначеного Положення, надання банком, одержання відповідачем кредиту в іноземній валюті та сплата банку процентів та інших платежів за таким кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України жодною із сторін кредитного договору, а наявність у банка генеральної ліцензії та відповідного письмового дозволу на здійснення валютних операцій, отриманих у встановленому порядку є правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Суд прийшов до висновку, що банком правомірно надано кредит в іноземній валюті. Отже, вимога позивача про стягнення з відповідачів заборгованості по кредитному договору саме в іноземній валюті відповідає вимогам ч. 3 ст. 533 ЦК України. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. У відповідності до ст. 203 ЦК України, судом встановлено, що зміст кредитного договору № VIH0GK03681208 від 16.02.2007 року на момент його укладання не суперечив Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідач на момент укладення договору мала необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасників правочину на момент його укладення було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Правочин вчинено у формі, встановленій законом і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ст.ст. 546, 549, 550 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню, враховуючи вище викладене. В ході розгляду справи судом встановлено, що 16.02.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № VIH0GK03681208. Відповідач отримала кошти в кредит, зобов'язувалася повернути їх та сплатити проценти, на умовах визначених договором, але взяті на себе зобов'язання не виконує належним чином, що підтверджується доказами, наданими позивачем. Кредитний договір договору № VIH0GK03681208 від 16.02.2007 року, є домовленість сторін цих договорів, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України. Предметом виконання як невід'ємним елементом виконання договору є ті конкретні суб'єктивні права і конкретні юридичні обов'язки для набуття, здійснення і виконання яких конкретні суб'єкти права вступають в конкретні правовідносини і, відповідно, до вимог норми права, що реалізується, вчиняються належні правомірні дії. Таким чином, суд вважає, що відповідачами порушено вимоги відповідачами ст. 526 ЦК України, згідно якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а також вимоги ст. 1049 ЦК України, яка вказує, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Добровільно відповідач не провів розрахунок за кредитним договором в строки, визначені його умовами, тому сума боргу підлягає примусовому стягненню. З огляду на те, що виконання договірних зобовязань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором (ст. 1054 ЦК України) в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. Тому, суд вважає правомірним предявлення позовних вимог позивачем про стягнення заборгованості в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 533 ЦК України, оскільки, як встановлено в судовому засіданні банком правомірно надано кредит в іноземній валюті. Також, позивачем у відповідності до вимог чинного законодавства вірно предявлено вимогу про стягнення неустойки, визначеної в іноземній валюті, в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом НБУ на день заявлення цієї вимоги. Враховуючи вище викладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави для захисту прав позивача, шляхом стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором № VIH0GK03681208 від 16.02.2007 року в розмірі 41\~191, 48 доларів США та 11\~049, 63 гривень, з яких: заборгованість за кредитом 37\~872, 61 доларів США, заборгованість по процентах 3\~318, 87 доларів США, пеня - 11\~049, 63 гривень. В задоволенні позовних вимог про стягнення з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» комісії в розмірі 577, 68 доларів США слід відмовити, оскільки в цій частині вимоги є необґрунтованими та недоведеними належними і допустимими доказами. При ухваленні рішення у даній справі, враховуючи пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, судом прийнято до уваги необхідність наведення в мотивувальній частині рішення розрахунку з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. На що також звернув увагу Верховний Суд України в п. 14 Постанови Пленуму від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі». Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування, згідно ч. 2 ст. 61 ЦПК України. Офіційний курс гривні до іноземних валют, встановлений Національним банком України є загальновідомим. НБУ 22.07.2015 року встановлено офіційний курс гривні до долара США в розмірі: 1 дол. США = 22, 02 гривень. Отже, заборгованість [PERSON] перед ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором № VIH0GK03681208 від 16.02.2007 року, виражена в іноземній валюті, станом на час ухвалення рішення по справі становить 41\~191, 48 доларів США, що еквівалентно 907\~036, 38 гривень, з яких: заборгованість за кредитом 37\~872, 61 доларів США, що еквівалентно 833\~954, 87 гривень, заборгованість по процентах 3\~318, 87 доларів США, що еквівалентно 73\~081, 52 гривень. Нарахування пені та заявлення цієї вимоги в національній валюті в сумі 11\~049, 63 гривень, є правомірною. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, повязаних з розглядом даної цивільної справи, судом прийнято до уваги, що розмір судового збору, враховуючи предявлення позовних вимог, зокрема, в іноземній валюті, визначається виходячи з ціни позову, визначеної в національній валюті відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову. На що також звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Постанові Пленуму № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 3\~603, 94 гривень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (98, 63 %). Решту судового збору в сумі 50, 06 гривень слід залишити за позивачем. На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial