Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

В червні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що вона перебувала у трудових відносинах з Державним закладом «Спеціалізована медико санітарна частина № 14» МОЗ України (СМСЧ №14). 20 травня 2015 року вона була звільнена з роботи у зв'язку з скороченням штату, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Згідно вимог КЗпП України відповідач не здійснив повного розрахунку за фактично відпрацьований час з [PERSON], тому позивач просила суд стягнути з СМСЧ №14 на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а також моральну шкоду. Під час судового розгляду позивач позовні вимоги змінила, відмовилась від вимоги про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, у звязку з фактичною її сплатою відповідачем, а також збільшила суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та просила стягнути його за весь період затримки розрахунку. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, зауважив, що нараховану позивачу заробітну плату було виплачено в повному обсязі 2 липня 2015 року, а що стосується виплати коштів за час затримки розрахунку,зауважив, що затримка розрахунку виникла не з вини відповідача, оскільки вони зробили відповідну заявку на отримання коштів із місцевого бюджету, проте вчасно їх не отримали. Крім того, зауважив, що на його думку розрахунок середнього заробітку за час затримки позивачем проведено не вірно, а тому вони визнають такі позовні вимоги лише на суму 1461 грн. 36 коп. виходячи із проведеного ними розрахунку (а.с. 34). Також не визнав позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, вважає їх необґрунтованими. Заслухавши сторони по справі, дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працювала в ДЗ «СМСЧ №14» на посаді медичної сестри терапевтичного відділення. 20 травня 2015 року [PERSON] звільнена з роботи у зв'язку із скороченням штату працівників, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Вказані обставини не заперечуються представником відповідача та підтверджуються копією трудової книжки (а.с.6). Згідно довідки про нараховану та невиплачену заробітну плату №129 від 05 червня 2015 року, виданої ДЗ «СМСЧ №14», заборгованість по виплаті заробітної плати [PERSON] на момент звернення до суду становила 1 370 грн. 50 коп. (а.с.7 зворот). Вказана заборгованість сплачена позивачу 2 липня 2015 року, що підтверджується платіжними документами (а.с.31-32), та не заперечувалось позивачем під час судового розгляду. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно розрахунку, наданого позивачем(а.с.33), її середній заробіток за весь час затримки, а саме з 20 травня по 2 липня 2015 (тобто 42 календарних днів), становить 3593 грн. 55 коп., проте такий розрахунок не відповідає визначеному законом порядку. Також не відповідає вимогам закону і розрахунок наданих представником відповідача (а.с.34), як такий, що не охоплює всього часу затримки виплати позивачу заробітної плати. Так, із наданих у п.20 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснень вбачається, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день ухвалення рішення. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100. Згідно з п.8 Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Як вбачається з довідки про доходи №105 від 21 травня 2015 року (а.с.7) в березня 2015 року позивачу було нараховано заробітну плату у розмірі 2534 грн. 61 коп. та в квітні 2015 року 2580 грн. 19 коп.. Загальний розмір заробітної плати за два останні місяці роботи позивача складає 5 114 гривень 80 копійок. Фактична кількість робочих днів за вказаний період становить 42 дні. Таким чином, розмір середньоденної заробітної плата позивача становить 121 гривень 78 копійки (із розрахунку 5114,80/ 40). Враховуючи вищезазначене, а також те, що з моменту звільнення позивача і до повного розрахунку з нею (з 20 травня по 2 липня 2015 року ) минуло 28 робочих днів, загальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з дня звільнення позивача до дня проведення з нею розрахунку становить 3 409 грн. 84 коп. (121,78*28), та саме таку суму слід стягнути з відповідача. Доводи представника відповідача, про те, що затримка виплати заробітної плати позивачу виникла не з їх вини, суд вважає такими, що не доведені належними доказами. Так представником було надано копії документів, відповідно до яких відповідач звертався до Державної казначейської служби із заявкою для отримання коштів, серед яких були заявлені і суми для виплати заробітної плати позивачу (а.с.18-21). Проте представником не доведено відсутність надходження коштів, що зумовлювала б затримку виплати саме [PERSON]. Так, згідно з наданим платіжним дорученням(а.с.22) відповідач на вказані заявки отримав 23 265 та 44 370 гривен, що значено перевищує суму заборгованості позивачу. Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Обов'язок доказування та подання доказів, встановлений ст. 60 ЦПК України, в якій зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Представником відповідача не доведено в суді, що заборгованість по виплаті заробітної плати позивачу виникла не з вини відповідача, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Невиплата заробітної плати призвела до моральних переживань позивача, втрати душевного спокою, роздратування, принизливої ситуації щодо необхідності звертатись до суду за захистом своїх прав а також відшукання додаткових джерел для існування, тощо. Проте позивачем не доведено суду наявності моральної шкоди в заявленому обсязі, тому суд, враховуючи принципи моральності, співмірності та достатності, задовольняє дані вимоги частково, у сумі 200 грн., які відповідно до ст. 237-1 КЗпП України підлягають стягненню із відповідача. При цьому доводи представника відповідача про відсутність та недоведеність наявності у позивача моральної шкоди суд відхиляє, оскільки порушення конституційного права особи (ст.43 Конституції України) на працю, яке включає в себе право на отримання заробітної плати, поза розумним сумнівом завдає особі моральних страждань. На підставі ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 243 гривень 60 копійок.

Outcome: partial