Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулось ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позов мотивований тим, що згідно з умовами договору факторингу № 21/07/14 від 21.07.2014 року ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № 2002592158 від 09.02.2013 року. Згідно кредитного договору № 2002592158, укладеного 09.02.2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON], банк надав відповідачу кредит в сумі 19 608, 00 гривень на споживчі цілі. [PERSON], в свою чергу, зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути банку зазначені кредитні кошти у строки, передбачені кредитним договором, а також сплатити відповідну плату за користування кредитними коштами, в порядку та на умовах, визначених в кредитному договорі. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав. Натомість відповідач порушив взяті на себе зобов'язання і станом на 22.01.2015 року має заборгованість в розмірі 20 621, 42 гривень, з яких: заборгованість по кредиту - 13 726, 98гривень, заборгованість по відсотках - 1, 17 гривень, комісія РО - 6 893, 27 гривень. 01.08.2014 року позивачем було направлено відповідачу вимогу про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором в зв'язку з виникненням прострочки, однак вимога залишилась без належного реагування. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 2002592158 від 09.02.2013 року в розмірі 20 621, 42 гривень, з яких: заборгованість по кредиту - 13 726, 98 гривень, заборгованість по відсотках - 1, 17 гривень, комісія РО - 6 893, 27 гривень. Представник позивача в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи. Представником позивача суду надана заява про розгляд справи у її відсутність із зазначенням про підтримання позовних вимог в повному обсязі та можливість заочного розгляду справи. Відповідач повторно не з'явився в судове засідання, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомлено. Тому, у відповідності до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що відповідач в судове засідання не з'явився без поважних причин. Суд, враховуючи думку представника позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 09.02.2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту № 2002592158, згідно якого банк зобов'язався надати [PERSON] кредит в сумі 19 608, 00 гривень, що складається з витрат на придбання товару - 16 340, 00 гривень, на страхування - 3 268, 00 гривень, зі строком користування на 20 місяців, із процентною ставкою 0, 01 % річних, цільове призначення: споживчі цілі. [PERSON], в свою чергу, зобов'язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов'язання, визначені в цьому кредитному договору. (а.с. 3-5) Сторонами вище вказаного договору було визначено графік платежів за кредитним договором. (а.с. 5) [PERSON] 09.02.2013 року на виконання умов вище зазначеного кредитного договору було видано кредит в сумі 19 608, 00 гривень, що підтверджується специфікацією до кредитного договору № 2002592158 від 09.02.2013 року, також рахунком-фактурою та накладною від 09.02.2013 року. (а.с. 9-10 (зворот)) Згідно договору факторингу № 21/07/14 від 21.07.2014 року ПАТ «ОТП Банк» передало, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право грошової вимоги та стало кредитором за кредитними договорам, зокрема, за договором про надання споживчого кредиту № 2002592158 від 09.02.2013 року. (а.с. 13-17) Відповідно до п. 1.4.1. вище вказаного кредитного договору, позичальник зобов'язаний повністю повернути банку суму отриманого кредиту та виконати всі інші зобов'язання встановлені договором не пізніше 24.04.2016 року. Згідно п. 1.4.2. договору про надання споживчого кредиту № 2002592158 від 09.02.2013 року, сума отриманого кредиту погашається щомісяця в дати платежу та в розмірі, зазначених в графіку платежів. Пунктом 1.4.5. вище вказаного кредитного договору, передбачено, що за обслуговування кредиту позичальник щомісяця, після закінчення строку дії визначеного цим договором пільгового періоду, одночасно з погашенням суми кредиту і процентами сплачує комісію, розмір якої зазначений в графіку платежів. Відповідно до п. 2.10. договору про надання споживчого кредиту № 2002592158 від 09.02.2013 року, за здійснення розрахункового обслуговування у відповідно до умов Угоди та цього договору банк стягує плату в розмірі, передбаченому Тарифами банку. Згідно п. 1.5.4. договору, в разі порушення позичальником строків або суми сплати будь-якого з щомісячних платежів, банк має право вимагати від позичальника дострокового погашення виконання зобов'язань за кредитним договором. В цьому разі позичальнику рекомендованим листом надсилається вимога. Підстави виникнення права на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, регулюються чинним законодавством України. На адресу [PERSON] позивачем направлялась досудова вимоги про необхідність повного дострокового погашення кредиту в зв'язку з виникненням прострочки. (а.с. 18) Однак, вимога позивача залишилась без належного реагування. Згідно розрахунку заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 2002592158 від 09.02.2013 року, борг [PERSON] станом на 22.01.2015 року становить 20 621, 42 гривень, з яких: заборгованість по кредиту - 13 726, 98 гривень, заборгованість по відсотках - 1, 17 гривень, комісія за розрахункове обслуговування - 6 893, 27 гривень. (а.с. 19) Судом перевірено розрахунок заборгованості, здійснений позивачем, і встановленого його відповідність умовам договору про надання споживчого кредиту № 2002592158 від 09.02.2013 року та вимогам чинного законодавства України. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. У відповідності до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 цієї глави («Позика»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. У відповідності до ст. 203 ЦК України, судом встановлено, що зміст за договору про надання споживчого кредиту № 2002592158 від 09.02.2013 року на момент його укладання не суперечив Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. [PERSON] на момент укладення договору мав необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасників правочинів на момент їх укладення було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Правочин вчинено у формі, встановленій законом і спрямовано на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. Згідно ст. 530 ЦК України зобов'язання підлягає виконанню у строк встановлений договором. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов договору не допускається. Згідно положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню в повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Договір про надання споживчого кредиту № 2002592158 від 09.02.2013 року, є домовленість сторін цього договору, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України. Предметом виконання як невід'ємним елементом виконання договору є ті конкретні суб'єктивні права і конкретні юридичні обов'язки для набуття, здійснення і виконання яких конкретні суб'єкти права вступають в конкретні правовідносини і, відповідно, до вимог норми права, що реалізується, вчиняються належні правомірні дії. Суд вважає, що відповідачем порушено вимоги ст. 526 ЦК України, згідно якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а також вимоги ст. 1049 ЦК України, яка вказує, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Добровільно відповідач не провів розрахунок за кредитним договором в строки, визначені його умовами, тому сума боргу підлягає примусовому стягненню. Враховуючи вище викладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави для захисту прав позивача, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 2002592158 від 09.02.2013 року в розмірі 20 621, 42 гривень, з яких: заборгованість по кредиту - 13 726, 98 гривень, заборгованість по відсотках - 1, 17 гривень, комісія за розрахункове обслуговування - 6 893, 27 гривень. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судом встановлено документальне підтвердження понесення позивачем наступних судових витрат, а саме: судовий збір при звернення до суду з позовом - 206, 50 гривень, судовий збір (доплата на виконання вимог ухвали суду) - 37, 10 гривень, судовий збір при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову - 121, 80 гривень. (а.с. 1а, 35, 41) Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» розмір судового збору з позовної заяви, поданої одночасного (в один і той же день) із заявою про забезпечення позову, зменшується на розмір судового збору, сплаченого за подання заяви про забезпечення позову (ч. 4 ст. 151 ЦПК України). На що також звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 17 Постанови Пленуму № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». Отже, позивачем було сплачено судовий збір при зверненні до суду в більшому розмірі, ніж це встановлено Законом. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики, згідно ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Отже, враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», вище викладене, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в сумі 243, 60 гривень, асудовий збір в сумі 121, 80 гривень - підлягає поверненню позивачу в порядку, визначеному ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи наведене та

Outcome: approved