Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

В червні 2016 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив визнати неправильними та такими, що не відповідають чинному законодавству, у звязку з чим, змінити дату та формулювання причин звільнення [PERSON] з посади заступника начальника Головного управління Держсанепідслужби у Дніпропетровській області, заступника головного державного санітарного лікаря Дніпропетровської області, викладених в наказі Державної санітарно-епідеміологічної служби України № 31-О від 21.04.2016 року, а саме: змінити дату його звільнення з «29 квітня 2016 року» на «08 квітня 2016 року»; змінити формулювання абзацу першого розпорядчої частини наказу з урахуванням поважності причини звільнення, зазначивши: «Звільнити [PERSON] з посади заступника начальника Головного управління Держсанепідслужби у Дніпропетровській області, заступника головного державного санітарного лікаря Дніпропетровської області, у зв'язку з виходом на пенсію, ст.38 КЗпП України»; визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держсанепідслужби у Дніпропетровській області від 29.04.2016 року № 144-ОС про звільнення [PERSON]; зобовязати Головне управління Держсанепідслужби у Дніпропетровській області внести зміни до трудової книжки [PERSON] в розділ «Відомості про роботу», запис № 12, із застосуванням положень пункту 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58, в частині причин звільнення, вказавши: «Звільнений за власним бажанням, у зв'язку з виходом на пенсію, ст.38 КЗпП України», змінити дату звільнення [PERSON] з «29.04.2016 року» на «08.04.2016 року»; та стягнути з Державної санітарно-епідеміологічної служби України та Головного управління Держсанепідслужби у Дніпропетровській області на користь [PERSON] судовий збір в сумі 1102 грн. 40 коп. та витрати на правову допомогу в сумі 10000 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що 02 квітня 2014 року відповідно до наказу Держсанепідслужби України від 02.04.2014 року № 21-о його було переведено на посаду заступника начальника Головного управління Держсанепідслужби у Дніпропетровській області, заступника головного державного санітарного лікаря Дніпропетровської області. 06 квітня 2016 року ним на ім'я т.в.о. Голови Держсанепідслужби України [PERSON] було подано заяву про звільнення з займаної посади за власним бажанням з 08.04.2016 року, у звязку з виходом на пенсію. Зазначена обставина підтверджується пенсійним посвідченням від 04.07.2013 року, згідно якого йому призначено пенсію «за вислугу років». Вихід на пенсію є поважною причиною для розірвання трудового договору за власним бажанням, тож у відповідності до ст. 38 КЗпП України, Державна санітарно-епідеміологічна служба України повинна була розірвати трудовий договір та видати наказ про звільнення позивача у строк, про який він просив, тобто 08.04.2016 року. Однак, наказ про його звільнення Держсанепідслужбою України було безпідставно видано лише по сплину 2-тижневого строку, а саме 21.04.2016 року (наказ від 21.04.2016 року № 31-о), що є грубим порушенням трудових прав позивача. Крім того, він вважає неправильним формулювання причини звільнення. Дослівно зміст розпорядчої частини наказу виглядає так: «Звільнити [PERSON] з посади заступника начальника Головного управління Держсанепідслужби у Дніпропетровській області, заступника головного державного санітарного лікаря Дніпропетровської області відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України». Однак, таке формулювання він вважає неправильним, оскільки воно не розкриває поважності причини його звільнення, а саме «у звязку з виходом на пенсію», а без цього, причина його звільнення трактується як неповажна, що породжує інші (негативні для позивача) юридичні наслідки. Крім цього, 29.04.2016 року Головним управлінням Держсанепідслужби у Дніпропетровській області також видано наказ № 144-ОС від 29.04.2016 року про звільнення [PERSON] з вищевказаної посади, і саме на цей наказ він послався як на підставу його звільнення при внесенні запису до трудової книжки в розділ «Відомості про роботу», запис № 12. Проте, не зрозуміло, чим керувався відповідач-2, приймаючи на себе повноваження із звільнення заступника начальника Головного управління Держсанепідслужби у Дніпропетровській області, оскільки як вже зазначалося вище, такі повноваження є виключно прерогативою Держсанепідслужби України. Закон не передбачає можливості звільнення працівника з однієї посади двома різними наказами, а відтак дії відповідача-2 є грубим порушенням чинного законодавства. Протиправними діями відповідачів порушено права позивача, завдано матеріальних збитків, оскільки неправильна дата звільнення (не та, на якій наполягав позивач) призвела до зменшення розміру виплаченої йому пенсії, адже якби його було звільнено 08.04.2016 року, то вже з 09.04.2016 року щодо нього припинилося б обмеження розміру пенсії як те передбачено для працюючих пенсіонерів згідно Закону України від 02.03.2015 року № 213-VIII. Натомість завдяки неправомірним діям відповідачів таке обмеження протривало аж до 29.04.2016 року, у звязку з чим, в квітні місяці 2016 року позивач недоотримав пенсії. Також, у звязку з вимушеною необхідністю відстоювання своїх прав та законних інтересів в суді позивач поніс витрати на правову допомогу юридичної компанії в сумі 10000,00 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги позивача та просила задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалася на обставини, які викладені в позовній заяві. Представник Державної санітарно-епідеміологічної служби України [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, раніше надав суду письмові заперечення, в яких просив розглянути справу без його участі та відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог. При цьому, вказав, що наказом Держсанепідслужби України від 02.04.2014 року № 21-о «Про переведення [PERSON]Г.» [PERSON] переведено на посаду заступника начальника Головного управління Держсанепідслужби у Дніпропетровській області (тобто на посаду заступника керівника територіального органу Держсанепідслужби). Держсанепідслужбою України 06.04.2016 року зареєстровано заява [PERSON] про звільнення із займаної посади за власним бажанням з 08.04.2016 року, у звязку з виходом на пенсію. На виконання вимог чинного законодавства листом від 07 04.2016 року № 10.50-1564/28 Держсанепідслужбою України направлено до Міністерства охорони здоровя України пропозиція щодо погодження звільнення [PERSON] Лист-погодження МОЗ України від 21.04.2016 року № 11.01-28/425/10060 надав підставу для підготовки наказу про звільнення [PERSON] Наказом Держсанепідслужби від 21.04.2016 року № 31-о «Про звільнення [PERSON]Г.» [PERSON] було звільнено із займаної посади відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України, поданої ним заяви та погодження Міністерства охорони здоровя України від 21.04.2016 року. Отже, Держсанепідслужбою України при звільнені [PERSON] із займаної ним посади, дотримано в повному обсязі вимог чинного законодавства України та процедури звільнення працівника. Представники Головного управління Держсанепідслужби у Дніпропетровській області [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача та просили відмовити йому в повному обсязі. При цьому, вказали, що 06.04.2016 року за вх. № 2432 відповідачем-2 на імя відповідача-1 була зареєстрована заява від позивача, згідно якої він просить звільнити його від займаної посади за власним бажанням, у звязку з виходом на пенсію. У день подачі заяви, а саме 06.04.2016 року, вдповідач-2 направив її відповідачу-1 електронною поштою та курєром. 29 квітня 2016 року за вх. № 2881від відповідача-1 надійшов наказ від 21.04.2016 року № 31-с про звільнення позивача від займаної посади відповідно до ст. 38 КЗпП України. Конкретна дата звільнення у наказі вказана не була. Відповідачем у день отримання наказу № 31-о були видані накази № № 68-В «Про відкликання з відпустки» (цим наказом позивача було відкликано з відпустки без збереження заробітної плати), № 144-ос «Про звільнення» (цим наказом позивача було звільнено від займаної посади за ст. 38 КЗпП України) та направлено листа на імя позивача про його звільнення та отримання ним трудової книжки (лист від 29.04.2016 № 06/2712). Крім того, вимога позивача про звільнення його саме 08.04.2016 року є незаконною, оскільки до наданих до позовної заяви документах додане пенсійне посвідчення № [NUMBER], видане позивачу [PERSON] фондом 04.07.2013 року. Таким чином, позивач вийшов на пенсію 04.07.2013 року, а не 08.04.2016 року. Цей доказ є підставою вважати, що звільнення його від займаної посади було без поважних причин, визначених п. 1 ст. 38 КЗпП України. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню по наступним підставам. Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У судовому засіданні встановлено, що 02 квітня 2014 року відповідно до наказу Держсанепідслужби України від 02.04.2014 року № 21-о [PERSON] було переведено на посаду заступника начальника Головного управління Держсанепідслужби у Дніпропетровській області, заступника головного державного санітарного лікаря Дніпропетровської області. 06 квітня 2016 року [PERSON] на ім'я т.в.о. Голови Держсанепідслужби України [PERSON] було подано заяву про звільнення з займаної посади за власним бажанням з 08.04.2016 року, у звязку з виходом на пенсію (а.с.44). Наказом Державної санітарно-епідеміологічної служби України від 21.04.2016 року за № 31-о [PERSON] було звільнено з посади заступника начальника Головного управління Держсанепідслужби у Дніпропетровській області, заступника головного державного санітарного лікаря Дніпропетровської області відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України (а.с.48). Крім того, наказом Головного управління Держсанепідслужби у Дніпропетровській області від 29.04.2016 року за № 144-ОС [PERSON] було звільнено з посади заступника начальника Головного управління Держсанепідслужби у Дніпропетровській області, заступника головного державного санітарного лікаря Дніпропетровської області з 29.04.2016 року за власним бажанням (а.с.43). Вищевказані обставини визнавалися та не заперечувалися сторонами у справі. А тому, дані обставини не підлягають доказуванню в порядку ч. 1 ст. 61 ЦПК України, згідно якої обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Позивач вважає своє звільнення з 29.04.2016 року, а не з 08.04.2016 року, як він того просив, незаконним та таким, що не відповідає чинному законодавству. В свою чергу, представники відповідача вважали вимоги позивача необґрунтованими та безпідставними. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, позивач є пенсіонером відповідно до пенсійного посвідчення № [NUMBER] [PERSON] ААЗ № 041633. Згідно з ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.\~ При цьому, звільнення за власним бажанням працівника, якому призначена пенсія або такого, щодо якого зроблено подання про призначення пенсії, або який хоча б досяг пенсійного віку, повинне розглядатися як вихід на пенсію, якщо працівник вказує на цю причину звільнення в заяві. Для оформлення звільнення з цієї причини досить перевірити факт призначення пенсії, подання для призначення пенсії або досягнення пенсійного віку. Перевіряти дійсність мотивів недоцільно, оскільки закон визнає право зазначених працівників посилатися просто на таку причину звільнення без яких-небудь додаткових обґрунтувань. Тому, твердження представників відповідачів на ті обставини, що позивач вже був на пенсії та що його звільнення необхідно було погоджувати з Міністерством охорони здоровя України, є безпідставними, оскільки чинним законодавством передбачено звільнення таких осіб саме у строк, про який просить працівник, про що зазначено вище. Крім того, згідно листа Головного управління Держпраці у Київській області від 26.07.2016 року за вих. № 4/44-К-1910, встановлено, що посадовими особами Держсанепідслужби України порушено вимоги частини першої статті 38 КЗпП України в частині не звільнення [PERSON] з роботи за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію з 08.04.2016 року. А також, зазначено, що скласти протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 статті 41 КУпАП відносно т.в.о. голови Держсанепідслужби України [PERSON] не надалось можливим у звязку з його звільненням з роботи станом на час проведення перевірки. Таким чином, з урахуванням всього вищевказаного, суд вважає, що обставини, зазначені позивачем в його позовній заяві, знайшли своє повне підтвердження під час судового розгляду справи. Відповідно до ч. 3 ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним визнати неправильними та такими, що не відповідають чинному законодавству, у звязку з чим, змінити дату та формулювання причин звільнення [PERSON] з посади заступника начальника Головного управління Держсанепідслужби у Дніпропетровській області, заступника головного державного санітарного лікаря Дніпропетровської області, викладених в наказі Державної санітарно-епідеміологічної служби України № 31-О від 21.04.2016 року, а саме: змінити дату його звільнення з «29 квітня 2016 року» на «08 квітня 2016 року»; змінити формулювання абзацу першого розпорядчої частини наказу з урахуванням поважності причини звільнення, зазначивши: «Звільнити [PERSON] з посади заступника начальника Головного управління Держсанепідслужби у Дніпропетровській області, заступника головного державного санітарного лікаря Дніпропетровської області, у зв'язку з виходом на пенсію, ст.38 КЗпП України»; визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держсанепідслужби у Дніпропетровській області від 29.04.2016 року № 144-ОС про звільнення [PERSON]; зобовязати Головне управління Держсанепідслужби у Дніпропетровській області внести зміни до трудової книжки [PERSON] в розділ «Відомості про роботу», запис № 12, із застосуванням положень пункту 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58, в частині причин звільнення, вказавши: «Звільнений за власним бажанням, у зв'язку з виходом на пенсію, ст.38 КЗпП України», змінити дату звільнення [PERSON] з «29.04.2016 року» на «08.04.2016 року».. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слідує стягнути в рівних частинах судовий збір в сумі 1102 грн. 40 коп., тобто по 551 грн. 20 коп. з кожного з них відповідно (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом). Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідачів понесених ним судових витрат у вигляді правової допомоги, які склали 1000,00 грн., то вони задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Так, згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат повязаних з розглядом судової справи. Проте, відповідачем не було надано суду належних документальних доказів, які б підтверджували сплату ним суми у розмірі 10000,00 грн. на правову допомогу. Крім того, згідно з положеннями ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Проте, ані позивач ані його представник [PERSON] не надали суду належних доказів, у встановленому законом порядку, щодо відпрацьованих годин особою, яка надавала правову допомогу. Тому, з урахуванням вищевказаного, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його вимог про стягнення на його користь судових витрат на правову допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: partial