Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

До Великомихайлівського районного суду Одеської області звернувся [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 16.05.2015 року він придбав у [PERSON] автомобіль [NUMBER], який формально належав його тещі - [PERSON], та який вона передала [PERSON] у володіння. [PERSON] передав йому автомобіль, ключі та свідоцтво про реєстрацію автомобіля, а він передав йому кошти в розмірі 800 у.о. (за курсом на 15.05.2015р. - 18224 грн.), про що [PERSON] написав йому розписку. Він вважав, що [PERSON], як фактичний власник автомобіля, у якого були ключі від автомобіля та свідоцтво про його реєстрацію, має право його продати та пообіцяв, що його теща переоформить автомобіль на його ім'я. Автомобіль був після аварії та його ремонт обійшовся йому в 29804 грн. Після того, як він частково відремонтував автомобіль, йому зателефонувала дружина [PERSON] та повідомила, що хоче забрати автомобіль. На що він погодився за умови повної компенсації його витрат на придбання та ремонт автомобіля. Вона погодилась, про те у неї не було усієї суми. 21.04.2017 року знову зателефонувала та приїхала до нього дружина [PERSON] та знову сказала, що забере автомобіль та поки не має усієї суми. Вона вимагала, щоб він показав, де знаходиться автомобіль, та в якому він стані. В той же день його дружина зробила знімки та відправила їх по вайберу дочці [PERSON] - [PERSON]. 12.07.2017 року йому зателефонував [PERSON], біля будинку якого стояв зазначений автомобіль та повідомив, що автомобіль зник. Він зателефонував 102 та за його заявою автомобіль був затриманий співробітниками поліції біля МРЕО, де [PERSON] та її дочка [PERSON] намагалися переоформити автомобіль на третю особу, при цьому зламали замки автомобіля та змінили їх. З цього приводу Київським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області відкрито кримінальне провадження №12017160480002887 та він визнаний потерпілим у цьому провадженні. Таким чином, всупереч закону, [PERSON] навіть не витребувала у нього, а фактично протизаконно заволоділа автомобілем, який він придбав, як добросовісний набувач, чим спричинила йому майнову шкоду у розмірі 48048 грн. Тому, просить суд стягнути з гр.[PERSON] на його користь матеріальну шкоду в сумі 48048 грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснив, що в 2015 році придбав битий автомобіль у [PERSON], угода була в усній формі, він віддав [PERSON] 800 доларів США, а [PERSON] йому - технічний паспорт, ключі та автомобіль, повідомив, що власниця його теща пенсійного віку, за потреби переоформлять документи. Він відремонтував зазначений автомобіль, через 1-1.5 місяці йому зателефонувала дружина [PERSON] і повідомила, що [PERSON] дав йому машину на ремонт і хоче її забрати, на що він їй відповів, що автомобіль він купив у її чоловіка за 800 у.о., ремонтуючи, вклав додатково кошти у запчастини. Повідомив їй, що віддасть автомобіль, якщо вона поверне кошти, на що вона погодилась. Через 2 роки вона знов зателефонувала і сказала, що в неї тільки 1000 у.о. Зазначеним автомобілем деякий час користувався [PERSON], який і повідомив про те, що машину викрали, після чого зателефонували до відділу поліції та повідомили про викрадення автомобіля. Відповідачку [PERSON] він вперше побачив в 2017 року, коли вже викрали машину. Раніше він з нею не спілкувався ні по телефону, ні особисто. Вважає, що вона разом зі своїми родичами викрала автомобіль, який він купив та відремонтував. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в позові відмовити та пояснила, що зазначений автомобіль вона придбала у 2013 році і є його власником, дозволяла співмешканцю своєї дочки -[PERSON] користуватись цим автомобілем, але через деякий час він зник і автомобіль разом з ним. Вона зверталась у різні органи, шукала автомобіль. Взяла документ про право власності на автомобіль і разом з сином приїхали на вулицю (назву не пам'ятає), погрузили автомобіль на евакуатор і завезли до сина, а на наступний день привезли до відділу поліції. Про те, що колишній співмешканець її дочки продав автомобіль [PERSON] вона не знала, а дізналася вже пізніше. Представник відповідача - адвокат [PERSON]. в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити та пояснив, що жодних домовленостей та договорів між позивачем та відповідачем не було і жодних дій з боку [PERSON] по відношенню до [PERSON], які б спричинили позивачу майнову шкоду, вчинено не було. Цей факт було підтверджено позивачем [PERSON] в судовому засіданні, що підтверджує відсутність протиправних дій з боку відповідача, а тому між позивачем та відповідачем відсутні будь-які спори, які відображені в позовній заяві. Жодний із свідків не може підтвердити або спростувати наявність предмету спору (наявність боргу у відповідача [PERSON] перед позивачем), так як його спростував в судовому засіданні сам позивач. Отже, заперечує щодо задоволення позовних вимог [PERSON], вважає їх безпідставними та спростованими самим позивачем в судовому засіданні, просить відмовити позивачу [PERSON] в задоволенні позовних вимог. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є дружиною позивача [PERSON], в травні 2015 року її чоловік купив автомобіль у [PERSON], який був в аварійному стані. [PERSON] написав розписку, передав технічний паспорт, ключі і сам автомобіль, а чоловік віддав йому 800 у.о. У машини не було ні єдиного скла, фар. Вона бачила, що власник [PERSON], але [PERSON] сказав, що це його теща і ніяких проблем з оформленням автомобіля не буде. Чоловік почав ремонтувати автомобіль, щоб можна було його доставити до МРЕО. Через деякий час вони на прохання знайомого [PERSON] віддали вказаний автомобіль в його розпорядження. Потім почала дзвонити [PERSON], дочка позивачки, приїжджати, домовлятися з ними, але вони сказали, щоб вона повернула потрачені ними кошти на придбання та ремонт автомобіля. На що [PERSON] погодилась. Вони сказали знайомому, щоб машина стояла і він на неї не їздив. Майже 2 роки до них ніхто не звертався з приводу автомобіля, а 21.04.2017 року приїхала [PERSON] і запитала де машина. Вони сказали, що умови у них не змінилися. Ввечері приїхав працівник поліції, вони йому пояснили ситуацію, він сказав, що це цивільно-правові відносин. 12.07.2017 року їй зателефонував чоловік і повідомив, що забрали машину. Вони підійшли до відділу поліції, там були [PERSON], її мама. На даний час автомобіль знаходиться на штраф.майданчику, порушено кримінальне провадження по факту шахрайство. З відповідачкою знайома не була. На час усної домовленості її чоловіка з [PERSON] про придбання автомобілю довіреності від [PERSON] на ім'я останнього надано не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в травні 2015 року [PERSON] і ще один чоловік пригнали автобус сірого кольору, який був побитий, без фар і т.д. Вони у нього в гаражі склали розписку, як він зрозумів, що [PERSON] купив у чоловіка, з яким приїхав, автомобіль, відремонтував його , а потім користувався ним. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що з [PERSON] він знайомий з 2013 року. В 2015 році він бачив в якому стані був автомобіль, який купив [PERSON], а потім бачив автомобіль після ремонту. У лютому-березні 2017 року у нього склалась така життєва ситуація і [PERSON] запропонував йому користуватися спірним автомобілем, дав йому техпаспорт на ім'я іншої особи, страховку, автомобіль. Він ним користувався, а в квітні 2017 року [PERSON] повідомив йому, що існують якісь проблеми з автомобілем і сказав, щоб він на автомобілі не їздив по місту. В липні 2017 року він вийшов і виявив відсутність автомобілю на парковці, зателефонував по телефону 102 і [PERSON] Заслухавши пояснення позивача, відповідача, його представника, допитавши свідків дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В своїй позовній заяві та у судовому засіданні позивач [PERSON] наголошував, що 16 травня 2015 року між ним та [PERSON] укладено усний договір купівлі-продажу транспортного засобу, за яким [PERSON] передав йому автомобіль, технічний паспорт та ключі, а він - [PERSON] - 800 у.о., що підтверджується розпискою останнього. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури відноситься зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Правове регулювання відносин пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року №1200 та Порядку державної реєстрації(перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладання, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося сторонами в судовому засіданні, власником майна - автомобіля Хюндай Н 100, 1996 року випуску, д/н [NUMBER] - є [PERSON], що підтверджується відповідним свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. Тобто, право власності на спірний автомобіль у передбачений законодавством спосіб до [PERSON] не переходило. Таким чином, [PERSON] не є власником автомобіля Хюндай Н 100, 1996 року випуску, д/н [NUMBER]. Виходячи з положень ст.388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника , не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача. Як встановлено в судовому засіданні позивач [PERSON] достовірно знав, що [PERSON] не є власником чи законним володільцем з правом розпорядження, зокрема, відчуженням транспортного засобу, тому він не може бути визнаний добросовісним набувачем в розумінні ст.388 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Як роз'яснено у абз.2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до ч.1, 2 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків встановленим цим Кодексом. Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 76-81 ЦПК України. Відповідно до вимог ч.ч.1,5,6,7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної чи юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Позивач [PERSON] пред'являючи позов до відповідача [PERSON] з вимогами про стягнення майнової шкоди у розмірі 48048 грн., яка складається з коштів за придбання автомобіля -18244 грн.(800,00 доларів США станом на 15.05.2015 року) та вартості ремонтних робіт, запчастин - на загальну суму 29804 грн., обґрунтовує підстави звернення з цим позовом до суду з посиланням на положення ст.ст. 22, 1166 Цивільного кодексу України, однак жодних належних та допустимих доказів стосовно завдання неправомірними діями саме відповідачкою [PERSON] зазначеної ним майнової шкоди суду не надано. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі у зв'язку з його недоведенністю. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом прийнято рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed