Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

В січні 2015 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного Акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») про стягнення коштів за договором банківського вкладу, відсотків, трьох відсотків річних, інфляційних втрат, упущеної вигоди та моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 27.11.2013 року між нею та відповідачем було укладено договір банківського вкладу (депозиту) зі строком вкладу 1 рік та процентною ставкою 21,5% на суму 23980,00 грн. грошових коштів. Після закінчення строку договору, позивачкою було повідомлено відповідача про повернення вкладу (депозиту) та виплату відсотків за Договором. Відповідач кошти по депозитному владу їй не повернув і продовжує користуватись її коштами. Вважає дії відповідача такими, що порушують положення Договору, норми чинного законодавства та її права як споживача. Просила суд стягнути з відповідача на її користь: за Договором банківського вкладу (депозиту) суму у розмірі 23980,00 грн., відсотки у сумі 5155,70 грн., збитки у вигляді упущеної вигоди у сумі 655,55 грн., 3% річних у сумі 72,83 грн., інфляційні втрати у розмірі 2187,90 грн. та моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач, про час і місце судового розгляду оповіщався у встановленому законом порядку, у судове засідання не з'явився, про поважність причин неявки суду не повідомив та не просив розглядати справу у їх відсутність, свого представника до суду не направив, заперечення проти позову не подавав. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з ч.ч. 1,2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. Перевіряючи матеріали справи, судом встановлено, що 27 листопада 2013 року між позивачкою та ПАТ «Дельта Банк» (далі - Банк) був укладений Договір банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая» у гривнях № 007-28996-271113 відповідно до якого сума вкладу складає 23980,00 грн. з процентною ставкою у розмірі 21,5% річних строком по 02 грудня 2014 року включно. Відповідно до п.п. 1.6., 1.9. Банк відкриває Вкладнику вкладний (депозитний) рахунок № [NUMBER] та нараховані проценти за Вкладом виплачуються щомісячно, починаючи з першого робочого дня місяця, що слідує за місяцем, в якому проценти нараховані відповідно до умов цього Договору, а також у день повернення Вкладу в кінці строку дії цього Договору або в інший термін дострокового припинення дії цього Договору у випадках, передбачених цим Договором та Правилами, шляхом зарахування на поточний рахунок Вкладника з використанням платіжної картки № [NUMBER], відкритий в установі Банку. Умовами п. 1.10. цього Договору передбачено, Вклад виплачується по закінченню строку розміщення Вкладу, зазначеного в п. 1.3. даного Договору, шляхом зарахування на поточний рахунок Вкладника з використанням платіжної картки № [NUMBER], відкритий в установі Банку. Як зазначено в пункті 2.9. підписанням цього Договору Сторони засвідчують, що його укладення відповідає вільному волевиявленню Сторін, жодна зі Сторін не знаходиться під впливом тяжких обставин та умови цього Договору є взаємовигідними і цілком зрозумілими для обох Сторін. Як вбачається з матеріалів справи, Договір підписаний сторонами, що свідчить про те, що вони погодились з визначеними умовами. Як встановлено судом позивача свої зобов»язання на виконання умов договору виконав в повному обсязі, надавши через касу відповідачу свої грошові кошти в розмірі - 23 980 грн., але відповідач свої зобов»язання передбачені п.п.1.9, 1.10 договору не виконує, відмовляючи в повернення коштів позивачу на його вимогу. Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності Позивачу, Відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Крім того, ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Також, ч.ч. 1, 2, ст. 319 та ч. 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. При цьому, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Враховуючи, що з діючих норм законодавства вкладник за договором банківського вкладу, в силу ст.ст.1060, 1061 ЦК України, вправі вимагати від банку повернення здійсненого вкладу разом з нарахованими процентами в будь-який момент, а банк, отримавши відповідну вимогу, повинен видати вклад у повному обсязі. Банк не виконав вимог позивачки та не повернув суми вкладів, тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми вкладу за згаданим вище договором, що вірно обраховані позивачем як - 23 980 грн. сума внесених позивачем грошових коштів та 5155,70 грн. - сума нарахованих відсотків за їх користування за період з часу внесення коштів з 27.11.2013 року по дату закінчення договору - 02.12.2014 року. Згідно ч. 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України № 6-39 цс13 від 29.05.2013 року банк зобов`язаний повернути депозитні кошти з процентами у строк закінчення дії договору, якщо вкладник звернувся із заявою про повернення вкладу. У разі порушення грошових зобов'язань банк має сплатити вкладнику проценти по банківському вкладу за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладником, а також 3 % річних та суму відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Отже, в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач не виконав свої зобов'язання по Договором №007-28996-271113 від 27.11.2013 року, не повертаючи позивачці належні їй кошти, внаслідок чого, утворилась заборгованість відповідача перед позивачем, а тому суд, розглядаючи справу в межах позовних вимог за ч.1 ст.11 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму перевірених судом та обрахованих в межах позовних вимог з 27.12.2014 року по 20.01.2015 року інфляційних втрат в розмірі - 903,27 грн. та 3% річних в сумі - 59,87 грн. З огляду на наведене, вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню, оскільки ним вказані суми були обраховані невірно. Між тим, суд не знаходить правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача розрахованих останнім сум моральної шкоди та матеріальних збитків у вигляді упущеної вигоди з огляду на наступне. Так, відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. За умовами п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди крім інших вимог, передбачених ст.137 ЦПК, має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Крім цього, даною постановою роз'яснено, що оскільки відшкодування моральної шкоди регулюється законодавчими актами, то необхідно з'ясувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. З врахуванням того, що у цій справі в даному випадку мають місце договірні відносини, які склалися між сторонами, а договором 27.11.2013 року, укладеним між позивачем та відповідачем, не передбачена можливість відшкодування моральної шкоди, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає. Також, як на підставу для стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди позивач посилається на те, що вказані кошти вона могла розмістити в іншому банку, де б вона отримала кошти комісії. В той же час, відповідно до п.2 ч.2 ст.22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). За умовами ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. З врахуванням наведеного, суд вважає, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтвердили сам факти заподіяння їй відповідачем збитків в розумінні положень ст.22 ЦК України та причинний зв»язок між діями відповідача у вигляді неповернення сум вкладу і не отримання позивачем коштів процентів у інших банках. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що вимоги підлягаю до задоволення частково, а саме на користь позивача з відповідача підлягає стягненню за договором банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая» від 27.11.2013 року №007-28996-271113 заборгованість по вкладу в розмірі - 23 980 гривень 00 коп.; відсотки за користування коштами в сумі - 5155 грн. 70 коп.; інфляційні втрати в розмірі - 903 грн. 27 коп. та 3% річних в сумі - 59 грн. 87 коп., а всього в сумі - 30 098 грн. 84 коп. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі - 300,98 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial