Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-08 00:00:00

В червні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про захист прав споживачів, про визнання недійсним договору кредитування. В заяві зазначив, що 29 січня 2019 року між ним та публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» укладений договір про надання кредиту в сумі 6300 грн., який складається з заяви про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування № [NUMBER] , паспорту споживчого кредиту. Зазначений правочин є недійсним в частині пункту 4.1. про стягнення комісії, відповідно до якого позичальник щомісячно сплачує комісію у розмірі 2,5 % від суми кредиту в розмірі 526 грн. 17 коп., що стягується за комплекс наданих банком послуг, а саме: за послуги банку щодо списання та зарахування коштів з метою повернення споживчого кредиту, РКО споживчого кредиту, надання консультаційних та інформаційних послуг щодо споживчого кредиту (в тому числі, але не виключно: за надання довідок щодо стану заборгованості за кредитом), підтвердження проведених платежів. Вказане положення договору суперечить приписам ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, за змістом якої після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Як зазначає позивач, він ніколи не звертався за зазначеною у вказаному положенні закону інформацією, між тим з нього щомісячно стягується комісія за послуги, які кредитодавець повинен надавати безоплатно. За змістом ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними, а нечесною підприємницькою практикою є така практика, коли під час пропонування продукції споживачу інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору, надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб. Відповідно до зазначених у паспорті споживчого кредиту відомостей розмір штрафу становить 10 % від простроченої суми за кожен випадок прострочення, а також за кожен місяць прострочення встановленого терміну від простроченої суми, розрахованої на останній день місячного строку, що свідчить про встановлення відповідачем подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення зобов`язання, що суперечить приписам ст. 61 Конституції України, за змістом якої ніхто не може бути притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. У зв`язку з викладеним є недійсним як такий, що суперечить Основному Закону України, вказаний пункт договору між сторонами. Про недійсність правочину свідчить і порушення балансу прав сторін договору, оскільки в заяві про приєднання внормовано відповідальність позичальника, що запроваджена навіть за рахунок порушення наведених правил законодавства про захист прав споживачів, про споживче кредитування, Конституції України, проте немає жодного положення про відповідальність кредитодавця. Вказані норми також свідчать на користь недійсності правочину. Окрім того підписання лише анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг не можна розцінювати як договір приєднання, оскільки вказані умови та правила мають мінливий характер, тому визначити, яка саме їх редакція діяла на момент підписання заяви, є неможливим. Як випливає з приписів Постанови НБУ від 08.06.2017 року № 49 «Про затвердження Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит» при обчисленні реальної процентної ставки (річної) враховується сума коштів, яку споживач сплачує банку, кредитному посереднику(за наявності) та третім особам за споживчим кредитом. До Потоку включаються платежі в погашення основного боргу за споживчим кредитом, проценти за користування ним, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб, які сплачуються відповідно до умов отриманого кредиту та пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Враховуючи недійсність пункту 4 договору між сторонами, слід дійти висновку про те, що є невірно обчисленою реальна річна відсоткова ставка, що наведена в договорі, тому не можна вважати погодженою кінцеву (реальну річну) ціну договору, а це суперечить змісту ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до якої у договорі про споживчий кредит зазначається, зокрема, реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит з обов`язковим зазначенням усіх припущень, використаних при обчисленні такої ставки. У зв`язку з неузгодженістю за вказаних обставин реальної річної ціни договору, на думку позивача, він є недійсним в цілому У зв`язку з викладеним просить про задоволення позову з усіх підстав, що наведені в позові. Ухвалою судді від 03.08.202 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження. Заходи забезпечення позову доказів в справі не застосовувались. В судове засідання позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, не з`явився, надавши заяву про вирішення справи без його участі. Представник відповідача, повідомленого у встановленому законом порядку про здійснення судового розгляду, дати та місце проведення судових засідань, до суду не з`явився, не повідомивши про причини неявки. Означені обставини в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України зумовили вирішення справи у відсутність учасників справи. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не вбачає підстав для задоволення позову, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що 29 січня 2019 року сторони уклали договір споживчого кредитування, який складається з заяви про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування № [NUMBER] , договору комплексного банківського обслуговування, паспорту споживчого кредиту (а. с. 7-8), на підставі якого позивач отримав кредит у сумі 6300 грн. Поняття правочину внормовано статтею 202 ЦК України, відповідно до якої правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Як випливає із змісту частини 2 ст. 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми; дво- чи багатосторонніми правочинами є договори. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Виходячи зі змісту наведених положень цивільного законодавства, договором є домовленість осіб, яка ґрунтується виключно на їхньому добровільному волевиявленні, коли запропоновані однією стороною умови є прийнятними для іншої сторони. Законом свободу договору проголошено як одну з загальних засад цивільного судочинства (ст. 3 ЦК України). Разом з тим частиною 3 ст. 6 ЦК України встановлено відсутність у сторін права в договорі відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами Однією з вимог, необхідних для чинності правочину в силу частини 1 статті 203 ЦК України, є відповідність правочину Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, встановлено статтею 204 ЦК України. Поряд з цим статтею 215 ЦК України внормовано підстави для визнання правочину недійсним. Зокрема, підставою недійсності правочину у відповідності до ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частиною першою статті 203 цього Кодексу, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Висуваючи вимогу про визнання недійсним договору споживчого кредитування, укладеного сторонами 29 січня 2019 року, позивач посилається на його невідповідність встановленим статтею 11 Закону України «Про споживче кредитування» положенням, за змістом яких після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Разом з тим, зазначає позивач, в пункті 4 паспорту споживчого кредитування, що є однією із складових договору між сторонами, передбачено щомісячне стягнення комісії, відповідно до якого позичальник щомісячно сплачує комісію у розмірі 2,5 % від суми кредиту, яка обчислюється сумою в 526 грн. 17 коп. (а в останній місяць 525 грн. 87 коп.), що стягується за комплекс наданих банком послуг, а саме: плата за послуги банку щодо списання та зарахування коштів з метою повернення споживчого кредиту, РКО споживчого кредиту, надання консультаційних та інформаційних послуг щодо споживчого кредиту (в тому числі, але не виключно: за надання довідок щодо стану заборгованості за кредитом), підтвердження проведених платежів. Стягнення щомісячної комісії за послуги, які фінансова установа повинна надавати безкоштовно, є таким, що суперечить наведеним положенням спеціального Закону, тому з урахуванням положень ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» такий правочин як такий, що здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсним. Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, що приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. В силу п. 8 зазначеної постанови відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203, саме на момент вчинення правочину. Оцінюючи твердження позивача про необхідність визнання договору споживчого кредит ування недійсним як такого, що суперечить вимогам законодавства, суд не знаходить підстав для задоволення цих вимог, оскільки, як випливає з договору , а саме: пункту 4.1. паспорту споживчого кредитування (а. с. 7), хоча між сторонами і наявна домовленість про сплату 2,5 відсотків від суми кредиту, проте ця комісія є щомісячним платежем за обслуговування кредиту та не є комісією за послуги банку щодо списання та зарахування коштів з метою повернення споживчого кредиту, РКО споживчого кредиту, надання консультаційних та інформаційних послуг щодо споживчого кредиту (в тому числі, але не виключно: за надання довідок щодо стану заборгованості за кредитом), підтвердження проведених платежів. Вказана ж позивачем комісія, а саме: плата за послуги Банку щодо списання та зарахування коштів з метою повернення споживчого кредиту, розрахунково-касове обслуговування щодо Споживчого кредиту, надання консультаційних та інформаційних послуг щодо Споживчого кредиту (в тому числі, але не виключно, за надання довідок щодо стану заборгованості по Споживчому кредиту), підтвердженням проведених платежів, у відповідності до заяви № 10012354788901 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування є разовою й сплачується за рахунок коштів Споживчого кредиту. Таким чином, суд доходить висновку, що встановлена договором мж сторонами щомісячна комісія в розмірі 2,5 процентів від суми кредиту не є за своєю природою передбаченою статтею 11 Закону України «Про споживче кредитування» послугою з повідомлення кредитодавцем споживачу інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надання виписки з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформації про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншої інформації, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит, яка надається безоплатно. Що стосується комісії про щомісячну плату якої домовились сторони, це є щомісячна комісія за обслуговування кредиту. Посилання позивача на розмір цієї комісії, що, за його поясненнями, становить 526 грн. 17 коп. в місяць, є неспроможними, оскільки обчислена у відповідності до формули її вирахування ця сума становить 157 грн. 50 коп. (2,5 % від суми кредиту в 6300 грн.). Сума ж в 526 грн. 17 коп., а в останньому місяці - 525 грн. 87 коп., у відповідності до графіку платежів, наведеному в заяві на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, є сумою щомісячного ануітетного платежу за кредитом, що включає в себе всі складові зобов`язання за договором. Враховуючи викладене, суд не погоджується з доводами позову про невідповідність вказаного положення договору між сторонами правилам законодавства про споживчий кредит. Посилання на щомісячну комісію в розмірі 2,5 %, як зазначено судом, наявне в паспорті споживчого кредиту, про сплату комісії, яку недвозначно поіменовано щомісячною комісією за обслуговування кредиту, в такому розмірі домовились сторони, підписуючи договір, тому у суду немає сумнівів в усвідомленні ними змісту цього положення договору. Не вбачаючи підстав для визнання вказаного пункту договору між сторонами недійсним, суд не погоджується з твердженнями позову про те, що є невірно обчисленою реальна річна відсоткова ставка, що наведена в договорі і тому, на думку позивача, не можна вважати погодженою кінцеву (реальну річну) ціну договору. Твердження про недійсність як такого, що суперечить Конституції України, положення договору про стягнення штрафів в розмірі 10 % від простроченої суми за кожний випадок прострочення, а також за кожен місяць прострочення, суд до уваги не приймає, оскільки вказаним пунктом внормовано відповідальність за випадки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання, що утворює обов`язок сплатити 10 % від простроченої суми за кожний випадок прострочення, а якщо таке прострочення охоплюється періодом більш, ніж один місяць, то за кожен місяць прострочення (10 % у випадку прострочення однократного та 10 % за кожен місяць прострочення, якщо таке прострочення триває понад один місяць), що не є подвійною відповідальністю та не суперечить нормам Конституції України. Доводи про недійсність правочину як такого, що порушує баланс сторін, суд також до уваги не приймає, оскільки всупереч вимог змагальності цивільного судочинства вони не підкріплені жодними фактичними даними, тому наповнені суто декларативним змістом. З описаних міркувань виходить суд і при оцінці тверджень про те, що підписання лише анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг не можна розцінювати як договір приєднання, оскільки вказані умови та правила мають мінливий характер, тому визначити, яка саме їх редакція діяла на момент підписання заяви, є неможливим, враховуючи: -по-перше, що умови споживчого кредитування, всі складові щомісячного платежу, який, як зазначено, є ануітетним, тобто однаковим кожного місяця, викладені в паспорті споживчого кредиту, а також заяві на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, підписаних сторонами, і є доступними для усвідомлення; -по-друге, позивач не зазначає, якій вимозі до щодо чинності правочину суперечить мінливість положень Умов та правил, а також Договору комплексного банківського обслуговування. Будучи вільними у виборі умов договору, сторони за обопільною згодою визначилися з його умовами, зміст яких не суперечить актам цивільного законодавства. Виходячи з презумпції свободи договору та паритету сторін у визначенні умов договору та у відсутність передбачених законом підстав для визнання договору споживчого кредитування недійсним, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Межі здійснення цивільних прав встановлені статтею 13 ЦК України, відповідно до якої при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Суд вважає, що відповідачем не вчинено дій, що порушували б право позивача. І так як об`єктом судового захисту є лише порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, а порушенням суб`єктивного права є такий негативний вплив на нього, при якому воно звужується за своїм змістом або перестає існувати, що і може бути підставою для зверненням особи за судовим захистом, суд не вбачаючи ознак порушення права, не вбачає підстав і для задоволення позову.

Outcome: dismissed