Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

В січні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 11.04.2014 року вона уклала з відповідачем договір позики, за яким передала [PERSON] 10000 грн., а останній зобов'язався повертати кошти до 26.09.2014 року. Після спливу строку виконання зобов'язання, [PERSON] суму позики не повернув. В зв'язку з цим вона звернулась до суду і просить стягнути на її користь з відповідача борг за договором позики в сумі 10000 грн., три проценти річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення в сумі 152 грн. 88 коп., інфляційні втрати за час прострочення сплати боргу в сумі 1670 грн. та судові витрати в сумі 243 грн. В судовому засіданні представник позивача за договором про надання юридичних послуг адвокат [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити. [PERSON] в судовому засіданні позов визнав. Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню в зв'язку з наступним. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи. З наданих суду документів видно, що 11.07.2014 року [PERSON] та [PERSON] укладали договір позики. За даним договором [PERSON] передала в борг [PERSON] 10000 грн., а [PERSON] зобов'язався повернути суму позики до 26.09.2014 року. На підтвердження факту отримання грошей [PERSON] видав розписку. Відповідно до ст. ст. 1046, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у строк та в порядку , що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. ч. 2 ст. 545 ЦК України встановлено, що якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. За змістом ч. 3 ст. 545 ЦК України підтвердженням виконання боржником зобов'язання є наявність у нього боргового документа. Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Аналізуючи докази згідно із ст. ст. 212, 58, 59 ЦПК України, суд приходить до висновку, що відповідач не виконав взятого на себе за договором зобов'язання і позов в частині стягнення суми боргу підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові у справі №113цс14, прийнятої за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень з підстав, передбачених ст. 355 ЦПК України. У відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно правовий акт, що містить зазначену норму права. Розмір трьох процентів річних від простроченої суми боргу та інфляційні втрати за час прострочення сплати суми боргу підтверджуються розрахунком позивача і складають 152 грн. 88 коп. та 1670 грн., відповідно. Згідно ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved