Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до Виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання права користування житловим приміщенням та зобовязання укладення договору найму. Позовні вимоги мотивовані тим, що 16 грудня 1997 року протоколом № 6 спільного засідання адміністрації і профкому орендного підприємства «Вінницьке управління механізації і автотранспорту» було виділено двокімнатну квартиру [ADDRESS] сімї водія [PERSON], що рахувався на квартирному обліку під номером 5 загальної черги, зі складом сімї 6 чоловік: дружина [PERSON], син [PERSON], син [PERSON], син [PERSON], дочка [PERSON]. Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25 червня 1998 року № 855 затверджено спільні рішення адміністрації і профспілкового комітету ВАТ «Управління механізації і автотранспорту» про надання квартир. Відповідно до пунктів 3, 4 наведеного рішення підприємства, організації та фізичні особи визнано співвласниками та власниками квартир в 72-х квартирах в 108-ми квартирному житловому будинку № 31 по вул. Островського. Решту квартир, що складає 8764/10000 частки даного будинку зобовязано передати на баланс ЖЕК-21 і зареєструвати за міською радою як державну власність. 25 серпня 1998 року ВАТ «Вінницьке управління механізації і автотранспорту» звернулось до голови виконавчого комітету Вінницької міської ради із заявою № 325 про видачу свідоцтва про право власності на квартиру № 76 та № 78 в зазначеному будинку, оскільки відповідно до договорів № 70 від 14.12.1997 та № 34 від 01.09.1997 ці квартири були придбані за кошти ВАТ «Вінницьке управління механізації і автотранспорту». На підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 26.12.198 № [NUMBER] «Вінницьке управління механізації і автотранспорту» визнано співвласником сумісної часткової власності в 108-квартирному житловому будинку № 31 по вул. Островського на квартири № 76 та видано свідоцтво про право приватної власності на житло № 470 від 02.02.1999 на квартиру 76 в даному будинку. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.12.2017 по справі № 127/14585/17 суд визнав незаконним та скасував рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1611 від 26.12.1998 в частині визнання співвласником сумісної часткової власності ВАТ «Вінницьке управління механізації і автотранспорту» квартири № 76 в 108-квартирному житловому будинку по вул. Островського, 31 в м. Вінниці, визнав недійсним свідоцтво про право власності на житло № 470 від 02.02.1999 на вказану квартиру за ВАТ «Вінницьке управління механізації і автотранспорту», що було видано на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради № 1611 від 26.12.1998. [PERSON] з 1998 року з дозволу ПАТ «Вінницьке управління механізації і автотранспорту» разом з сімєю заселився в квартиру і уклав угоди з підприємствами, що надають комунальні послуги, на водопостачання, постачання природного газу, електроенергії, водовідведення, вивезення твердих побутових відходів, відповідно до яких і проводилась оплата за надання комунальних послуг. Міським комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційна контора» був відкритий особовий рахунок № 216901 на імя [PERSON], відповідно до якого по сьогоднішній день сплачуються комунальні послуги по квартирі. Зазначене вище свідчить про те, що [PERSON] разом із сімєю, до складу якої входив позивач, в квартиру вселився на законних підставах та набув в законному порядку право користування (проживання) у квартирі. 03 вересня 2012 року [PERSON] помер. В квартирі по сьогоднішній день проживає позивач разом із сімєю, що підтверджується актами сусідів. Комунальні послуги сплачуються регулярно, заборгованість відсутня. Наведені обставини встановлені рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.12.2017 року у цивільній справі № 127/14585/17, що набрало законної сили, у якій брали ті самі особи. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду з вимогами про визнання права користування за [PERSON] житловим приміщенням квартирою № 76 в будинку № 31 по вул. Брацлавській (Островського) в м. Вінниці та зобовязання Виконавчого комітету Вінницької міської ради укласти із позивачем договір найму цієї квартири. Ухвалою суду від 31 липня 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. У строк, визначений судом ухвалою суду від 31.07.2018, від відповідача відзив на позов не надійшов. Будь-які докази по справі чи клопотання від відповідача, також, на адресу суду не надійшли. Ухвалою суду від 20.09.2018 підготовче провадження було закрито, а справа призначена до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві, та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча у відповідності до ст. 128 ЦПК України був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомлено. Однак, 05.11.2018 представником відповідача подано до суду заяву із проханням розглянути справу у відсутність представника відповідача із зазначенням, що при вирішенні спору покладаються на розсуд суду. Враховуючи думку позивача та його представника, заяву представника відповідача і положення ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив провести розгляд справи у відсутність представника відповідача (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання). При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області по справі № 127/14585/17 від 06.12.2017 позов [PERSON] задоволено частково: визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 26.12.1998 № 1611 в частині визнання співвласником сумісної часткової власності ВАТ Вінницьке управління механізації і автотранспорту квартири № 76 в 108-квартирному житловому будинку № 31 по вул. Островського в м. Вінниці; визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло від 02.02.1999 № 470 на квартиру № 76 по вул. Брацлавська (вул. Островського) в будинку № 31 у м. Вінниця. Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 09 січня 2018 року вищевказане судове рішення залишено без змін. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Окрім того, судом прийнято до уваги, що сторонами під час судового розгляду даної цивільної справи не було спростовано обставини, які встановлені рішенням Вінницького міського суду Вінницької області по справі № 127/14585/17 від 06.12.2017 та постановою Апеляційного суду Вінницької області від 09.01.2018. Так, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області по справі № 127/14585/17 від 06.12.2017 та постановою Апеляційного суду Вінницької області від 09.01.2018 встановлено, що 01 вересня 1997 року між ВАТ «Вінницький постійно-діючий будівельний поїзд № 4» як замовником та ВАТ «Вінницьке управління механізації і автотранспорту» як дольовиком укладено договір № 34 предметом якого було завершення будівництва 108-квартирного житлового будинку по вул. Островського, 31 в м. Вінниці, за умовами якого замовник зобов'язувався виділити дольовику - ВАТ Вінницькому УМІА одну двокімнатну квартиру за №76, загальною площею 46,61 кв.м., житловою площею 27,44 кв.м. в 108-квартирному житловому будинку по вул. Островського, 31 в м. Вінниці, а дольовик зобов'язувався повести повний розрахунок за вартість квартир після закінчення будівництва. Пунктом 4.2 зазначеного договору визначено додаткові умови, відповідно до яких дольовик має укласти договір-зобов'язання з працівником підприємства, який отримуватиме квартиру в указаному будинку, на виконання своїми силами робіт по оздоблюванню квартири, влаштуванню лінолеумної підлоги, встановленню газових плит, змішувачів води для ванн та мийниць посуду, виконання яких не входить у вартість квартири. На підставі рішення спільного засідання адміністрації і профкому орендного підприємства «Вінницьке управління механізації і автотранспорту», оформленого протоколом № 6 від 16 грудня 1997 року, на порядку денному якого було розподілення житла в другій блок-секції 108-квартирного житлового будинку по вул. Островського, 31, вирішено виділити двокімнатну квартиру за № 76 сім'ї водія [PERSON], який рахується на квартирному обліку під № 5 загальної черги, склад сім'ї 6 чоловік, проживає в 2-х кімнатній квартирі 23,69 кв.м. по вул. Тарногродського, 48а, без зняття з квартирного обліку. До складу сім'ї [PERSON] входили: дружина [PERSON], син [PERSON], син [PERSON], син [PERSON], дочка [PERSON]. 19 грудня 1997 року між ВАТ «Управління механізації і автотранспорту» та [PERSON] було укладено договір-зобов'язання за умовами якого підприємство виділяє [PERSON] двокімнатну квартиру № 76 в другому підїзді 108-ми квартирного житлового будинку по вул. Островського, та через відсутність коштів підприємства, [PERSON] виконує власними силами та із своїх матеріалів наступні види робіт: чистове оздоблення стін та стелі, масляне фарбування столярних виробів та плінтусів, труб і радіаторів; заливання підлоги; встановлення металічних виробів (дверних замків, ручок, засувок); газових плит; змішувачів до раковин та ванної. 17 листопада 1998 року між [PERSON] та ВАТ «Вінницягаз» укладено договір № 802 про поставку природного газу за адресою: м. Вінниця, вул. Островського, 31/76. Згідно з договором № 216901 від 01 грудня 2005 року [PERSON], як наймачеві (власнику) квартири та членам його сім'ї, а також іншим особам, які фактично проживають у квартирі за адресою: м. Вінниця, вул. Островського, 31/76 надаються послуги з водо-, теплопостачання, за які останні зобов'язуються своєчасно здійснювати оплату. Крім того, 04 жовтня 2005 року між [PERSON] та МКП «ЖЕК-21» був укладений типовий договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. 12 листопада 2009 року між [PERSON] та МКП «ЖЕК-5» укладено договір про надання житлово-комунальних послуг. 13 січня 2011 року МКП «ЖЕК № 5» на ім'я [PERSON] відкрито особовий рахунок № 216901 на квартиру [ADDRESS]. На підставі вищевказаних договорів здійснювалася оплата за надані послуги за квартиру за період з 2002 року по теперішній час . Відповідно до акту від 19 грудня 2010 року, складеного мешканцями будинку по вул. Островського, буд. 31 в м. Вінниці, затвердженого начальником МКП ЖЕК-№ 5 [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] проживають [INFO] з 1998 року. 03 вересня 2012 року [PERSON] помер. Таким чином, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області по справі № 127/14585/17 від 06.12.2017 та постановою Апеляційного суду Вінницької області від 09.01.2018 було встановлено, що квартира [ADDRESS] була виділена сім'ї [PERSON] на загальних підставах, заселення до цієї квартири відбулося відповідно до спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ВАТ УМІА та договору-зобов'язання від 19.12.1997. Порушення ПАТ «Вінницьке управління механізації і автотранспорту будівництва» вимог ЖК УРСР спричинило порушення прав [PERSON] на безстрокове користування квартирою. Вищевказані обставини не підлягають доказуванню з огляду на положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Відповідно до статті 47 [PERSON] України кожен має право на житло. Статтею 9 Житлового кодексу України передбачено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбаченому законом. Виходячи з положень [PERSON] про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, сама по собі наявність чи відсутність реєстрації не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Виходячи зі\~змісту норм ст. ст.\~1,\~6,\~9,\~61 ЖК України,\~ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені\~ст. 64 ЖК України\~права користування цим приміщенням. В судовому засіданні встановлено, що спірне житлове приміщення є постійним місцем проживання позивача. Такими, що самоуправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися в нього самовільно без будь-яких підстав або незважаючи на заборону про вселення. В судовому засіданні встановлено, що позивач вселився до спірного житлового приміщення правомірно, тобто не самовільно. В звязку з тим, що позивач вселилась в спірне житло та проживає в ньому правомірно, тобто не самоуправно, а також виконує всі умови договору найму житлового приміщення, що було встановлено судом, тому є достатні підстави для визнання за позивачем права на користування займаним жилим приміщенням. В той же час, вимога позивача про зобовязання відповідача укласти договір найму не підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд вважає, що зобовязання відповідача у спосіб, визначений позивачем до вчинення дій укласти із ним договір найму, порушує положення ст. 19 [PERSON] України, оскільки суд не вправі перебирати на себе повноваження іншого органу. Так, відповідно до положень вказаної статті [PERSON] України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені [PERSON] та законами України. Втручання в дискреційні повноваження субєкта влади виходить за межі завдань цивільного судочинства. Крім того,\~відповідно до\~положень ст.\~61\~ЖК України договір найму жилого приміщення укладається у письмовій формі між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Між тим, особливістю житлових відносин, що виникли між сторонами, є те, що договір найму житлового приміщення в державному і комунальному житловому фонді укладається на основі Типового договору найму жилого приміщення, який затверджений Кабінетом Міністрів України. Тому,\~суд звертає\~увагу на\~те,\~що відповідно\~до абз.\~2\~ч.\~3\~ст.\~6\~ЦК України\~сторони в\~договорі не\~можуть відступити\~від положеньактів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Обов'язковість для сторін положень актів законодавства, що випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами, означає, що у такому разі йдеться про імперативні норми, передбачені законодавством. Як відомо, імперативна норма встановлює правила, які не можуть бути змінені сторонами в договорі. Серед основних прав і свобод людини і громадянина [PERSON] України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоровя й добробуту її самої та її родини». Невідємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~ч.\~1\~і ч.\~2\~ст.\~77\~ЦПК України\~належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 ч. 3 ст.\~83\~ЦПК України сторони\~та інші\~учасники справи\~подають докази\~у справі\~безпосередньо до\~суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі суду від 31.07.2018 було розяснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до\~ч.\~2\~і ч.\~3\~ст.\~12\~ЦПК України\~учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обовязків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з\~п.\~2,\~п.\~4,\~п.\~6\~ п.\~7\~ч.\~2\~ст.\~43\~ЦПК України\~учасники справи\~зобовязані: сприяти\~своєчасному,\~всебічному,\~повному та\~обєктивному встановленню\~всіх обставин\~справи; подавати\~усі наявні\~у них\~докази в\~порядку та\~строки,\~встановлені законом\~або судом,\~не приховувати\~докази; виконувати\~процесуальні дії\~у встановлені\~законом або\~судом строки; виконувати інші процесуальні обовязки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене, судом досліджуються докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті, в даному випадку пояснення, викладені в позовній заяві і докази, надані разом із позовом. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, заслухавши пояснення, надані позивачем та його представником в судовому засіданні, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання за ним права користування квартирою № 76 в будинку № 31 по вул. Брацлавській (Островського) в місті Вінниці. В задоволенні позовних вимог в частині зобовязання Виконавчого комітету Вінницької міської ради укласти із позивачем договір найму квартири [ADDRESS] (Островського) в місті Вінниці слід відмовити, оскільки такі вимоги є необгунтованими. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом прийнято до уваги клопотання представника позивача про залишення за позивачем судових витрат, заявлене в підготовчому засіданні. Таким чином, судовий збір в сумі 1\~410, 00 гривень, сплачений позивачем при зверненні до суду із позовом, слід залишити за позивачем. Доказів понесення судових витрат відповідачем суду не надано. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial