Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулось ПАТ КБ «Приватбанк» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем та відповідачем 22.08.2007 року було укладено договір б/н, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 5 360, 00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36, 00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, складає між нею та банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Позивач свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі. Станом на 30.09.2014 року відповідач має заборгованість перед позивачем в сумі 22 288, 22 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 5 348, 13 гривень, заборгованість по процентах - 11 985, 71 гривень, заборгованість по комісії - 3 416, 85 гривень, штраф - 500, 00 гривень (фіксована частина), штраф - 1 037, 53 гривень (процентна складова). На даний час [PERSON] продовжує ухилятись від виконання зобов'язань і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав ПАТ КБ «Приватбанк». Вище викладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором б/н від 22.08.2007 року в розмірі 22 288, 22 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 5 348, 13 гривень, заборгованість по процентах - 11 985, 71 гривень, заборгованість по комісії - 3 416, 85 гривень, штраф - 500, 00 гривень (фіксована частина), штраф - 1 037, 53 гривень (процентна складова). В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві, просив вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилась, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялась завчасно та належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. В судовому засіданні, яке відбулось 11.12.2014 року, відповідач зазначила, що позов не визнає і просить відмовити в його задоволенні, зокрема, просила суд застосувати строки позовної давності до спірних правовідносин. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 22.08.2007 року між ЗАТ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36, 00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. (а.с. 15-28, 77) Відповідачу позивачем було оформлено кредитну картку, відкрито 22.08.2007 року рахунок і видано цього ж дня картку, що стверджується підписом [PERSON] (а.с. 16) В заяві від 22.08.2007 року зазначено, що відповідач погоджується з тим, що ця заява разом із заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Умовами кредитного договору передбачено збільшення кредитного ліміту. Відповідно до нової редакції статуту Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» останнє є правонаступником за всіма правами і обов'язками Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк». (а.с. 36) Відповідно до п. 6.5 умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Відповідно до п. 6.6 умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов'язується у разі невиконання зобов'язань за договором на вимогу банку виконати зобов'язання з повернення кредиту, оплати винагороди банку. Відповідно п. 8.6 вище зазначених умов та правил, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 гривень + 5% від суми позову. Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, відповідач станом на 30.09.2014 року має заборгованість перед позивачем за договором б/н від 22.08.2007 року в розмірі 22 288, 22 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 5 348, 13 гривень, заборгованість по процентах - 11 985, 71 гривень, заборгованість по комісії - 3 416, 85 гривень, штраф - 500, 00 гривень (фіксована частина), штраф - 1 037, 53 гривень (процентна складова). (а.с. 8-14) Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свободадоговору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. Статтею 627 ЦК України закріплений принципсвободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно п. 5.3. умов та правил надання банківських послуг, строк та порядок погашення кредиту по платіжним карткам з встановленим мінімальним обов'язковим платежем наведений в пам'ятці клієнта, яка є невід'ємною частиною договору. Платіж включає плату за використання кредиту, передбачену тарифами та частину заборгованості по кредиту. Відповідно до тарифів банку, що становлять умови кредитного договору, як то визначено сторонами договору, позичальник зобов'язаний вносити щомісячні платежі до 25 числа місяця, наступного за звітнім. Пунктом 5.4. вище зазначених умов та правил,визначено строк і порядок погашення кредиту по платіжним карткам без встановленого мінімального обов'язкового платежу: строк погашення процентів по кредиту - щомісячно за попередній місяць; строк погашення кредиту - в повному обсязі, не пізніше останнього місяця, зазначеного в платіжній картці. Згідно п. 6.9. умов та правил надання банківських послуг,у разі виникнення заборгованості клієнт зобов'язаний погасити заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення. Судом встановлено, що сторони встановили як строк дії договору - протягом 12 місяців з моменту його підписання з автоматичною пролонгацією на той же строк, якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про закінчення дії договору (п. 9.12.), так і строки виконання зобов'язань (тарифи, п.5.3. - п. 5.4. умов та правил). Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань, що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Судом досліджено виписку по особовому рахунку відповідача і встановлено, що останній раз відповідач знімала готівку 04.10.2008 року, а погашення кредиту здійснювала - 30.09.2008 року. Однак, з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом банк звернувся лише 10.10.2014 року. (а.с. 43-16) Відповідно до інформаційної довідки про банківську картку № [NUMBER], видану на ім'я [PERSON], термін дії вказаної банківської картки закінчився 08 місяця 2011 року, після чого картка не перевипускалась і не видавалась відповідачу із новим строком дії. (а.с. 78) Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Судом прийнято до уваги те, що відповідно до п. 3.1.1., 5.4. умов і правил надання банківських послуг, правил користування платіжною карткою, граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на лицевій стороні карти, і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці, та що останній платіж здійснено в вересні місяці 2008 року, дія картки закінчилась в серпні місяці 2011 року, а з позовом банк звернувся лише у жовтні місяці 2014 року. Судом встановлено, що відповідач не вчиняв дій, які б свідчили про визнання ним боргу, що слугувало б підставою для застосування положень ч. 1 ст. 264 ЦК України. Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Судом прийнято до уваги, що пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений, а також на те, що після закінчення строку дії договору банк не видавав боржнику грошових коштів і нової платіжної картки, а боржник своїх зобов'язань за договором від 22.08.2007 року не виконав. Судом, зокрема, прийняті до уваги правові позиції, висловлені Верховним Судом України 19.03.2014 року у справі за № 6-14цс14 та 24.09.2014 року у справі № 6-103цс14, які у відповідності до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими. Позивачем нараховано відповідачу штрафи - 500, 00 гривень (фіксована частина, п. 8.6. договору) та 1 037, 53 гривень (процентна складова, п. 8.6. договору), що підтверджується розрахунком заборгованості. Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначається ст. 610 ЦК України. Згідно ст.ст. 546, 549, 550 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, в даному випадку - стягнення неустойки. Позивачем не заявлялось клопотання про поновлення пропущених строків позовної давності, і наявність поважності причин пропуску цих строків судом не встановлена. Судом прийнято до уваги, що з матеріалів, наданих суду позивачем вбачається, що з 2008 року до часу звернення до суду - 10.10.2014 року, тобто протягом шести років, позивач не звертався до відповідача із вимогами про погашення заборгованості. Позивач, скориставшись своїми процесуальними права, надав суду усі наявні докази по даній справі, з яких вбачається, що протягом шести років банк не вчиняв жодних дій спрямованих на повернення кредитної заборгованості, однак протягом усього часу нараховував відсотки за користування кредитом, що призвело до значного збільшення суми заборгованості. В той же час, судом прийнято до уваги усне клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, заявлене в судовому засіданні 11.12.2014 року, що у відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Отже, враховуючи вище зазначене, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості заявлені після спливу позовної давності, а тому не підлягають задоволенню. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загально\-людських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разійого порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі в зв'язку із спливом строку позовної давності за даним позовом. Враховуючи положення ст. 88 ЦПК України судовий збір слід залишити за позивачем. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed