Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

В серпні 2018 року представник позивача звернувся в суд з цим позовом, в якому просила ухвалити рішення, яким визначити місце проживання дитини, [PERSON], [INFO], з його матір'ю [PERSON], [INFO]. Свої вимоги обґрунтував тим, що з січня 2001 року позивач перебувала з відповідачем у не зареєстрованому шлюбі, а з лютого 2015 року дані відносини були припинені. Від спільного проживання з відповідачем позивач має сина [PERSON], [INFO], з моменту припинення спільного проживання з відповідачем, позивач разом з дитиною проживають окремо від відповідача. Син проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Зазначив, що відповідач на початку 2015 року виїхав на заробітки на тимчасово окуповану територію в Автономну Республіку Крим та наскільки відомо позивачу більше не повертався на територію України, після цього дзвонив наприкінці 2015 року. Вона намагалась зв'язатись з відповідачем зокрема через його родичів з проханням передати її контакти. Наприкінці грудня 2017 року відповідач зателефонував з невідомого номеру, цікавився позивачем та дитиною, у процесі розмови позивач запитувала щодо сплати аліментів, та деякі інші питання, зокрема неможливості відпочинку дитини без згоди батька, необхідності спілкування сина з батьком, на що відповідач повідомив, що не збирається сплачувати аліменти та не може виїхати з тимчасово окупованої території. Крім того, в процесі розмови повідомив, що взагалі збирається приїхати та забрати дитину до себе. Вважає, що така позиція відповідача не відповідає інтересам дитини, оскільки дитина з самого свого народження перебуває з позивачем, а батька взагалі не пам'ятає. Відповідно до рішення суду з відповідача присуджено до стягнення аліменти на утримання дочки в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку відповідача. Крім того, інформації щодо заробітку та місця проживання відповідача немає, сама ж позивач відповідно до свідоцтва право на спадщину за законом має часткове право власності на квартиру, в якій вони мешкають з сином. Вказала, що матеріальним забезпеченням, лікуванням, наглядом за психологічним та фізичним станом дитини займається вона. Враховуючи вищезазначене та те, що вони з відповідачем не дійшли згоди про те з ким буде проживати дитина, існує загроза її інтересам та необхідність у визначенні місця проживання спільної дитини. Ухвалою суду від 14.08.2018 позовна заява була залишена без руху, надано строк для усунення недоліків. 28.08.2018 вказані в ухвалі суду недоліки усунені, в зв'язку з чим 13.09.1018 ухвалою судді справа призначена до спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 25.09.2018 у зв'язку з поверненням від відповідача на адресу суду конверта з відміткою «за закінченням терміну зберігання», для з'ясування обставин, які можуть бути відомі тільки відповідачу, вирішено провести судове засідання з повідомленням (викликом) сторін на 24.10.2018. Відповідачу повторно направлено ухвалу про відкриття провадження у справі разом з копію позовної заяви та копіями доданих документів за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. 24.10.2018 розгляд справи відкладено у зв'язку з неявкою відповідача та представника третьої особи на 22.11.2018. 13.11.2018 року від представника позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача, на підставі наявних в матеріалах справи документів, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.55, 56) в судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про про дату, час і місце судового засідання судовою повісткою за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, що підтверджується поштовим повідомленням наявним в матеріалах справи (а.с.47, 61, 86), в судове засідання не з'явився без повідомлення причин, відзив не подав. Згідно з положеннями частини 7 та 8 статті 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Таким чином, відповідач [PERSON] вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених частиною 2 ст. 223 ЦПК України, суд не вбачає. Відповідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, за умов існування усіх підставі, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд дійшов висновку про ухвалення заочного рішення. Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Як вбачається із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER], сторони являються батьками [PERSON], [INFO] (а.с.30). Відповідно до копії довідки про реєстрацію місця проживання особи від 10.07.2018 [PERSON], [INFO], зареєстрований в [ADDRESS], з 21.08.2012 року по теперішній час (а.с.31), як і позивач [PERSON], [INFO] (а.с.32). Згідно копії довідки про склад сім'ї, виданої Комунальним підприємством «Жилкомсервіс дільниця №14» до складу сім'ї [PERSON], яка проживає по [ADDRESS] входять: дочка [PERSON], [INFO]; дочка [PERSON], [INFO]; онук [PERSON], [INFO]; онук [PERSON], [INFO] (а.с.33). Відповідно до копії довідки Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (Ясла - Садок) № 374» від 16.03.2018 року № 58, [PERSON], [INFO], дійсно відвідує комунальний заклад «Дошкільний навчальний заклад (ясла - садок) № 374 комбінованого типу «Ясочка» Харківської міської ради», по теперішній час мати [PERSON] приводить до закладу дитину та забирає (а.с.35). Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченої державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори спадкоємицею майна [PERSON], 1926 року народження, є його дочка [PERSON], [INFO] (а.с.36). Вказані докази суд приймає до уваги, так як вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані в порядку встановленому законом. Суд не приймає в якості доказу надану представником позивача копію довідки від 19.03.2018 року, адже дана довідка не має форми офіційного документа, відповідно незрозуміле її походження. До вказаних правовідносин слід застосовувати норми права Сімейного та Цивільного кодексу України. За приписами ст. 7 Сімейного кодексу України, яка встановлює загальні засади регулювання сімейних відносин, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Частиною 4 та 5 статті 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Оскільки висновок є дорадчим і не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов'язків у батьків щодо місця проживання дитини, то він не порушує прав та обов'язків жодного з батьків. Правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку органу опіки та піклування, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про місце проживання дитини. Орган опіки та піклування в особі Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради, який був залучений позивачем до розгляду справи як третя особа, письмових пояснень стосовно позову [PERSON], письмовий висновок щодо розв'язання спору суду не подавав. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Отже, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Крім того, суд при ухваленні рішення враховує практику Верховного Суду (постанова КЦС ВС у справі № 343/1500/15-ц від 30 травня 2018 року) та Європейського суду з прав людини: Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Принципом Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Метою законодавчого закріплення права батьків на спілкування з дитиною і є насамперед захист інтересів дитини. Здійснення батьками своїх прав і виконання обов'язків повинно ґрунтуватися на повазі до прав дитини і її людської гідності. Дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає за необхідне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом з матір'ю - [PERSON], оскільки його проживання з матір'ю відповідає інтересам дитини. Суд надаючи перевагу щодо визначення місця проживання дитини з матір'ю враховує, що дитина з народження проживає з нею, [PERSON] створені належні умови для проживання та виховання малолітньої дитини, що відповідає інтересам дитини, а [PERSON], який проживає окремо, участі у вихованні дитини не бере. Крім того, з відповідача, в силу частини першої статті 141 ЦПК України, необхідно стягнути на користь позивача документально підтверджені судові витрати, понесені нею при подачі позовної заяви до суду (а.с.1) в розмірі 704,80 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved