Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

В січні 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, посилаючись на те, що на підставі рішення Київського районного суду м. Донецька від 18 жовтня 2012 року є власником об'єкту будівництва - станції технічного обслуговування за адресою: [ADDRESS], що утворився під час дії договору простого товариства № 1234-а12 у формі спільної часткової власності з приватним підприємством «Авто студія» в рівних частках кожний. В реєстрації права власності на зазначене нерухоме майно позивачеві було відмовлено, оскільки право власності на це майно було зареєстровано за товариством з обмеженою відповідальністю «Авто плюс Ltd» на підставі рішення Господарського суду Донецької області від 23 грудня 2009 року. Вважав себе належним власником спірного майна, оскільки договір простого товариства укладений 10 жовтня 2006 року, а право власності товариства з обмеженою відповідальністю «Авто плюс Ltd» визнано на підставі договору купівлі-продажу від 29 травня 2003 року. Тому просив витребувати зазначений об'єкт будівництва з незаконного володіння у товариства з обмеженою відповідальністю «Авто плюс Ltd» шляхом зобов'язання останнього звільнити приміщення станції технічного обслуговування. Рішенням Київського районного суду м. Донецька від 29 листопада 2013 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача [PERSON], який просив скаргу задовольнити, пояснення представників товариства з обмеженою відповідальністю «Авто плюс Ltd» Забрудського А.А. і Саркісова О.В., які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши письмові матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог з таких підстав. Відповідно до положень п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що судове рішення, яким за позивачем визнано право власності на спірне нерухоме майно, скасовано та в задоволенні цих вимог йому відмовлено, а отже позивачем не доведено факту належності спірного майна. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Київського районного суду м. Донецька від 18 жовтня 2012 року за [PERSON] та приватним підприємством «Авто студія» визнано право власності по 1/2 частці за кожним на об'єкт будівництва - станцію технічного обслуговування, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що утворився під час дії договору простого товариства № 1234-а12 у формі спільної часткової власності (том 1 а.с. 6-7). Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 12 лютого 2013 року скасовано рішення Київського районного суду м. Донецька від 18 жовтня 2012 року та ухвалено нове про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] (том 1 а.с. 167-169). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2013 року рішення Апеляційного суду Донецької області від 12 лютого 2013 року залишено без змін (том 1 а.с. 163-166). Постановою Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2013 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції (том 2 а.с. 80-86). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 березня 2014 року скасовано рішення Апеляційного суду Донецької області від 12 лютого 2013 року та справу направлено на новий апеляційний розгляд (том 2 а.с. 109-112). Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 18 квітня 2014 року рішення Київського районного суду м. Донецька від 18 жовтня 2012 року залишено без змін (том 2 а.с. 122-127). Таким чином, оскільки рішення Київського районного суду м. Донецька від 18 жовтня 2012 року на час перегляду справи апеляційним судом не скасовано, з висновком суду першої інстанції щодо підстав відмови у задоволенні позовних вимог погодитись не можна, а тому ухвалене ним рішення необхідно скасувати. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Пунктом 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно. Згідно із положеннями ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Так з матеріалів справи вбачається, що власником спірного майна до теперішнього часу є товариство з обмеженою відповідальністю «Авто плюс Ltd» на підставі рішення Господарського суду Донецької області від 23 грудня 2009 року (том 1 а.с. 8-11). Право власності товариства з обмеженою відповідальністю «Авто плюс Ltd» на будівлю станції технічного обслуговування загальною площею 601,6 м2 зареєстроване 07 жовтня 2012 року за реєстраційним номером 20136677, що підтверджується витягом № 27562089 від 07 жовтня 2010 року комунального підприємства бюро технічної інвентаризації м. Донецька (том 2 а.с. 145, 146-147). В своїй апеляційній скарзі позивач зазначав, що під час дії договору простого товариства № 1234-а12 площа будівлі станції технічного обслуговування збільшилася на 239,5 м2 ? частина якої і повинна бути витребувана у відповідача. Між тим з рішення Київського районного суду м. Донецька від 18 жовтня 2012 року не вбачається, що за позивачем визнано право власності на 119,75 м2 спірної будівлі, а рішення Господарського суду Донецької області від 23 грудня 2009 року до теперішнього часу не скасоване. Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду підтвердив, що право власності [PERSON] на будівлю станції технічного обслуговування, яке виникло у нього на підставі рішення Київського районного суду м. Донецька від 18 жовтня 2012 року станом на час розгляду справи апеляційним судом у встановленому законом порядку не зареєстровано, а тому виходячи з положень закону не можна вважати, що у нього виникло право власності на це нерухоме майно. Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити.

Outcome: partial