Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

В травні 2018р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Шевченківського районного відділу ДВС міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа без самостійних вимог: Перша київська державна нотаріальна контора, в якому просив суд, з урахуванням уточнених вимог (а.с. 47): звільнити з-під арешту усе майно, належне йому на праві власності, який був накладений постановою державного виконавця Відділу ДВС Радянського РУЮ у м. Києві від 06 серпня 2001р. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що в травні 2018р. йому стало відомо про арешт на все належне йому майно на підставі постанови ВДВС Радянського РУЮ у м. Києві від 06 серпня 2001р., проте згідно відповіді відповідача у Відділі відсутні відкриті виконавчі провадження боржником за яким є позивач. До судового засідання стороною позивача, було подано до суду заяву про розгляд справи у відсутність сторони, яка заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, та просить суд позов задовольнити. Відповідач, про час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, в судове засідання представник відповідача не з'явився, відзив на позов не подавався. Сторона клопотала про розгляд справи у відсутність свого представника, при цьому сторона відповідача повідомила, що перевіркою відомостей Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що у Відділ відсутні відкриті виконавчі провадження боржником за якими є позивач. Третя особа, про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, подала клопотання про розгляд справи у відсутність свого представника. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, і це встановлено судом, на виконанні у Відділу ДВС Радянського РУЮ у м. Києві перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1037 від 05 березня 2001р. В процесі примусового виконання зазначеного виконавчого документу, державним виконавцем 06 серпня 2001р. було винесено постанову про арешт всього майна боржника - позивача по справі. Згідно відповіді відповідача від 11 травня 2018р. на ім'я сторони позивача, відповідачем встановлено, що згідно відомостей, які містяться в Автоматизованій системі виконавчих проваджень, на виконанні у Відділі не перебуває виконавче провадження стороною по якому є позивач (а.с. 21). Аналогічна відповідь від 04 жовтня 2018р. була надана стороною відповідача в процесі розгляду справи на адресу суду. Відповідно до змісту поданого позову, позивач не отримував постанову про закінчення виконавчого провадження та постанову про зняття арешту з його майна. Згідно п. 3.19., абз. 1 та 4 п. 3.20. Інструкції з діловодства в органах державної виконавчої служби, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 470/7 від 05 липня 1999р., строк зберігання переданих до архіву завершених виконавчих проваджень становить 3 роки. Знищення виконавчих проваджень, які передано до архіву, здійснюється комісією один раз у півріччя, про що складається акт у двох примірниках за встановленою формою (додаток 17). Знищення виконавчих проваджень, переданих до архіву, здійснюється паперорізальними машинами або шляхом спалення, про що зазначається в акті. Положеннями ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього, порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги, в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Водночас, як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту особою цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України висловлених у справі № 6-26цс13 від 15 березня 2013р., вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,8 грн.

Outcome: approved