Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

До Білоцерківського міськрайонного суду Київської області суду звернувся [PERSON] з цивільним позовом до [PERSON] виправної колонії № 35 управління державної пенітенціарної служби України у місті Києві та Київської області Державної пенітенціарної служби України про витребування трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, мотивуючи його тим, що 30.12.2008 року, згідно наказу № 58 о/с його було призначено на посаду начальника виробничо-технічного відділу по вільному найму [PERSON] виправної колонії № 35 з 01.01.2009 року. Наказом № 44 о/с від 23.08.2011 року його призначено на посаду провідного інженера ВТВ [PERSON] виправної колонії №35. Наказом № 41 о/с від 01.08.2012 року його переведено на посаду начальника виробничо-технічного відділу. 25.10.2013 року він звернувся з письмовою заявою про звільнення за власним бажанням. 19.11.2013 рок позивач поштою отримав від відповідача листа з копією наказу № 35 о/с від 11.11.2013 року про звільнення його за п.2 ст.41 КЗпП України. Не погоджуючись з формулюванням та причиною звільнення позивач звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою про зміну формулювання причини звільнення та дати звільнення з роботи із «звільнений за втратою довіри» на «звільнений за власним бажанням». Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30.01.2014 року його позовні вимоги були частково задоволені змінено формулювання причини звільнення із «звільнений за втратою довіри» на «звільнений за власним бажанням» із зазначенням дати звільнення 11.11.2013 року. При звільненні з роботи позивачу не видали трудову книжку. В зв»язку з викладеним, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 83750 грн.; зобов»язати відповідача надати йому трудову книжку. В подальшому, позивач подав до суду заяву про уточнення (зміну) позовних вимог, в якій просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 66 131,02 грн.; зобов»язати відповідача надати йому трудову книжку. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19.01.2016 року задоволено клопотання позивача та його представника, та замінено неналежного відповідача [PERSON] виправну колонію № 35 Управління державної пенітенціарної служби у місті Києві та Київській області на належного відповідача Державне підприємство «Підприємство [PERSON] виправної колонії Управління державної пенітенціарної служби України у місті Києві та Київській області (№35)». Позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, наведені у позовній заяві та просив позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] [PERSON] підтримав позицію свого довірителя, вважає безпідставною затримку відповідачем видачу трудової книжки позивача та просив позов задовольнити у повному обсязі. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] заперечували проти позову у повному обсязі, вимоги позивача вважають необгрунтованими так як, на їх думку, відповідач свої зобов»язання перед позивачем виконав, трудову книжку повернув та провів повний розрахунок при звільненні. Крім того, до суду були подані заперечення на вказаний позов. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази та надавши їм належну правову оцінку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1, 2 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що 30.12.2008 року згідно наказу № 58 о/с позивача призначено на посаду начальника виробничо-технічного відділу по вільному найму [PERSON] виправної колонії №35 з 01.01.2009 року. Наказом № 44 о/с від 23.08.2011 року його призначено на посаду провідного інженера ВТВ [PERSON] виправної колонії № 35. Наказом № 41 о/с від 01.08.2012 року його переведено з посади провідного інженера виробничо-технічного відділу [PERSON] виправної колонії № 35 на посаду начальника виробничо-технічного відділу підприємства [PERSON] виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в м.Києві та Київській області (№35), з посадовим окладом у розмірі 1700 гривень, з підвищенням за рівень безпеки 10%, встановивши надбавку за складність та напруженість в роботі у розмірі 50%, з 01 серпня 2012 року. 25.10.2013 року позивач звернувся з письмовою заявою до відповідача про звільнення за власним бажанням, яка по пошті була отримана останнім 28.10.2013 року. 19.11.2013 року позивач по пошті отримав від відповідача лист з копією наказу № 35 о/с від 11.11.2013 року про звільнення його за п.2 ст.41 КЗпП України. Не погоджуючись з даним формулюванням та причиною звільнення позивач звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до відповідача про зміну формулювання причини звільнення та дати звільнення з роботи із «звільнений за втратою довіри» на «звільнений за власним бажанням» із зазначенням дати звільнення 11.11.2013 року. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30.01.2014 року позовні вимоги позивача до відповідача були частково задоволені та змінено формулювання причин його звільнення з робот з посади начальника ВТВ ДП Підприємство [PERSON] виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області (№35)» із «звільнений за втратою довіри, п.1 ст. 41 КЗпП України» на «звільнений за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України» із зазначенням дати звільнення 11.11.2013 року, що підтверджується копією названого рішення, яке набрало законної сили 21.05.2014 року. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався з заявою від 31.08.2015 року до відповідача, в якій просив видати його трудову книжку та сплатити 58 000 грн., в якості оплати вимушеного прогулу з 11.11.2013 року по 11.08.2015 року. На вказану заяву позивачу надіслано відповідь від 11.09.2015 року, в якій повідомлено, що на неодноразові звернення та запрошення з»явитися в установу, для отримання трудової книжки, він не з»явився. Тому, його трудову книжку було направлено 23.05.2014 року на адресу: [ADDRESS]. Вирішуючи по суті даний спір суд виходить з того, що відповідно до вимог ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як зазначено законодавцем у ст.235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до приписів п.4.1.спільного наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року, «Про порядок ведення трудових книжок працівників», власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Суд наголошує на тій обставині, що відповідно до п.4.2. спільного наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року, «Про порядок ведення трудових книжок працівників», якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Як встановлено судом, позивач звертався до відповідача із заявами від 11.11.2013 року (отримана уповноваженим представником відповідача 12.11.2013 року, що підтверджується копією поштового повідомлення про вручення поштового відправлення) та від 27.11.2013 року (отримана уповноваженим представником відповідача 30.11.2013 року, що підтверджується копією поштового повідомлення про вручення поштового відправлення) в яких, крім іншого, просив надіслати на його адресу оригінал трудової книжки. Заперечуючи проти задоволення позову представники відповідача посилаються на те, що трудова книжка позивача направлялась йому засобами поштового звязку 23.05.2014 року, що підтверджується довідкою № 22-29 від 18.01.2016 року, виданою підприємством БВК № 35 Управління ДПСУ в м. Києві та Київській області. Суд вважає, що названа довідка, викладені в ній обставини не підтверджує. Вказане Державне підприємство «Підприємство [PERSON] виправної колонії Управління державної пенітенціарної служби України у місті Києві та Київській області (№35)» є відповідачем по справі, безпосередньо зацікавлене в результатах розгляду справи, і тому сама лише довідка цієї установи не може оцінюватись судом як належний та допустимий доказ на підтвердження направлення трудової книжки позивача засобами поштового звязку. Відповідач не надає суду жодного належного доказу, в якому було б зафіксовано пересилання трудової книжки позивачу та отримання її ним. Відповідно до журналу обліку вихідних документів, на який посилаються представники відповідача, встановлено, що під номером 271 мається запис про направлення 23.05.2014 року трудової книжки позивачу, однак, доказів того, що дійсно трудова книжка була відправлена та отримана позивачем сторонами до суду не надано. Без відповідних посилань довідка № 22-29 від 18.01.2016 року, та вказаний журнал не є належними та допустимими доказами по справі. Судом встановлено, що сторонами не надано до суду доказів про направлення на адресу позивача трудової книжки рекомендованим листом з повідомленням про її вручення та доказів отримання позивачем даної трудової книжки. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Приписи названої статті представниками відповідача проігноровано, належних доказів на підтвердження обставин, на які посилаються представники відповідача, суду не надано. Таким чином, суд вважає, що обставини, викладені [PERSON] у позовній заяві, відповідачем не спростовані, факт надсилання позивачу трудової книжки поштою та отримання її ним, представниками відповідача не доведено, і тому позов підлягає задоволенню в цій частині. Крім того, позивачем надано розрахунок заборгованості за час вимушеного прогулу, так як трудової книжки йому так і не було видано. В матеріалах справи міститься розрахунок такої заборгованості на суму 66 131,02 грн., з розрахунку 493 дні за час вимушеного прогулу Х на середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 134, 14 грн.. Згідно довідки № 22-118 від 22.02.2016 року, наданої відповідачем, відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середній заробіток [PERSON] за час вимушеного прогулу становить 78 390,29 грн., з розрахунку за один робочий в день в розмірі 165,73 грн. за період від 12.11.2013 року по 30.09.2015 року 473 дні. Згідно розрахунку суду час вимушеного прогулу становить 483 дні, з розрахунку середньої заробітної плати за один день, вказаний бухгалтерією відповідача в розмірі 165,73 грн., і тому загальна сума середнього заробітку становить 80047,59 грн.. Позивач своїм правом уточнити позовні вимоги не скористався, а суд позбавлений можливості виходити за межі позовних вимог, в звязку з чим вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за час вимушеного прогулу саме в сумі 66 131,02 грн.. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд упродовж розумного строку. Таким чином, позивач скористався своїм правом на судовий захист і його доводи знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи. Зібрані по справі докази та пояснення учасників судового процесу, їх належна правова оцінка, дають можливість суду дійти обґрунтованого висновку про порушення трудових прав позивача [PERSON], а отже вони підялгають судовому захисту. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивач просив суд задовольнити дві позовні вимоги, одна з яких є вимогою майнового характеру, а інша не майнового характеру, отже задовольняючи позов суд стягує з відповідача в дохід держави суму судового збору у розмірі 1148,50 грн.. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved