Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

В травні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, який в подальшому неодноразово уточнював, остання редакція від 24.12.2015, до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування позову посилався на те, що 09 грудня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно якому він передав відповідачеві 165425 грн., про що останнім було видано розписку. [PERSON] зобовязувався повернути суму позики до 30 січня 2015 року, але гроші не повернув та від вирішення цього питання ухилився, в звязку з чим позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Просив стягнути з відповідача суму позики з урахуванням індексу інфляції в розмірі 228\~286,5 грн., проценти в розмірі 37\~581,93 грн., три відсотки річних в розмірі 4446,08 грн., всього 270\~314,51 грн. Крім того, просив стягнути судові витрати: по оплаті судового збору в сумі 2397,00 грн., 85,47 грн., 47,63 грн., 102,81 грн., 70,24 грн., загалом на суму 2703,15 грн., витрати на правову допомогу в сумі 10\~000 грн., витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту позивача та його представника в сумі 1942,50 коп. 22 вересня 2015 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON], в якому просив визнати договір позики недійсним, посилаючись на те, що розписка, яка надана суду на підтвердження укладення договору позики, не посвідчує передання особисто [PERSON] особисто [PERSON] грошової суми 165\~425 грн., в ній відсутня інформація про особу, у кого саме взяв в борг [PERSON] зазначену суму. Твердження відповідача за зустрічним позовом про передачу грошей позивачу за зустрічним позовом ґрунтуються на припущеннях і не відповідають дійсності, оскільки [PERSON] не отримував гроші від [PERSON] і взагалі з ним не зустрічався. Як підставу для визнання недійсним договору позики вважає положення ст. 1051 ЦК України, згідно якої позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості. В судовому засіданні позивач за первісним позовом підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві, заперечив проти задоволення зустрічного позову, пояснивши, що 09 грудня 2014 року в м. Кривому Розі на автовокзалі в автомобілі він особисто передав грошові кошти відповідачу в сумі 165\~425 грн., що станом на той час, було еквівалентно 10\~000 доларів США, саме про таку суму просив відповідач. Після отримання грошей відповідач сам добровільно написав розписку в присутності двох свідків [PERSON], [PERSON] і зобовязався повернути гроші через два дні, але в розписці вказав дату повернення боргу 30 січня 2015 року. У вказаний строк відповідач грошей не повернув, і всіляко ухилявся від повернення боргу, просив відстрочку. На теперішній час борг відповідачем не сплачений. Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі, проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечила, пояснивши, що між сторонами по справі було укладено договір позики, згідно якому одна сторона [PERSON] передав іншій стороні [PERSON] грошові кошти в сумі 165\~425 грн., що підтверджується розпискою, виконаною особисто відповідачем і цей факт ним не оспорюється. Вважає, що розписка є борговим документом, який підтверджує право позикодавця, у якого вона є в наявності, вимагати повернення боргу, і відсутність в розписці інформації про кредитора не впливає на права позивача отримати борг. Крім того, наголосила, що факт передачі грошей позивачем відповідачеві підтверджений показами свідків, які були при цьому присутні. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним в судовому засіданні підтримав заявлені ним зустрічні позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні, посилався на те, що не отримував особисто від [PERSON] жодних грошових сум, надав суду письмові заперечення на позовні вимоги. Крім того, будучи допитаним в якості свідка, надав письмові пояснення та показав суду, що в 2014 року позивач [PERSON] запропонував йому купити разом з ним насіння соняшника в обємі 46\~540 кг на загальну вартість 259\~425,13 грн. у [PERSON] за готівковий розрахунок, на що він погодився і передав останньому частину зазначеної суми в розмірі 94\~000 грн. в присутності [PERSON], а решту суми в розмірі 165\~425,13 грн. зобовязався віддати після передачі насіння соняшника в повному обсязі. 04.12.2014 [PERSON] повідомив його, що решту суми віддав на вимогу [PERSON] і в звязку з цим прислав свого водія [PERSON] до [PERSON] для відібрання у нього ([PERSON]В.) розписки на вказану суму, при цьому [PERSON] грошові кошти у будь якому розмірі не передавав йому ([PERSON]В.). Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним в судовому засіданні підтримав заявлені зустрічні позовні вимоги, просив задовольнити їх і відмовити в задоволенні первісного позову з підстав, викладених у запереченні та письмовому поясненні, долучених до матеріалів справи, суду пояснив, що текст розписки не містить інформацію ні про те, у кого відповідач [PERSON] взяв гроші, ні кому відповідач повинен їх віддати, а також в розписці відсутня інформація про місце її складення, відсутній підпис позивача, відсутня інформації про свідків передачі грошей і їх підписи. Крім того, зазначив, що з показів свідків не підтверджується факт передачі грошової суми саме в заявленому розмірі, при цьому посилався на зацікавленість свідків і невідповідність їх показів дійсності. Суд, вислухавши сторони та їх представників, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, оригінал розписки, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Предметом розгляду у дані цивільній справі є застосування 1046, 1047, 1049 ЦК України щодо змісту договору позики, його умов, моменту укладення, вимоги до письмової форми договору та правового значення розписки позичальника про отримання грошової суми. Відповідно до ст. 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадку, коли позикодавець є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів при вирішенні спорів у подібних правовідносинах, сформульована правова позиція про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Частиною першою та другою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України «здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України». Положеннями ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] суду показали, що в грудні 2014 року в м. Кривому Розі на автовокзалі були присутні при передачі [PERSON] [PERSON] грошових коштів, що на той час було еквівалентно 10\~000 доларів США, гроші відповідач не перераховував, лише вибірково розкрив дві пачки і перерахував, потім написав власноруч розписку і передав її [PERSON] Свідки пояснили, що не були обізнані навіщо гроші потрібні відповідачеві, більш того вони дізналися про це коли вже їхали з Кіровограду до [PERSON] зі слів [PERSON], що він їде позичати [PERSON] гроші. При повторному допиті свідок [PERSON] показав, що [PERSON] брав гроші для придбання насіння соняшника. Як вбачається з оригіналу розписки, копія якої долучена до матеріалів цивільної справи (а.с. 5), 09.12.2014 відповідачем написана розписка, зі змісту якої вбачається, що [PERSON] взяв у борг суму 165\~425 грн. (сто шістдесят пять чотириста двадцять пять гривень), зобовязався віддати до 30 січня 2015 року. Суд зазначає, що із тексту вказаної розписки не убачається, що саме позивач за первісним позовом передав відповідачу за первісним позовом грошові кошти саме в заявленій в позові сумі, як то передбачається умовами договору позики. Крім того, в розписці наявні перекреслення слів, які визначають суму позики. При цьому суд виходить з положень статті 218 ЦК України, яка встановлює, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Крім того, розписка, як документ, що підтверджує укладення договору і фіксуючим передачу грошових коштів, повинна містити в собі визначені законом і сторонами істотні умови правочину. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав, що між ним та [PERSON] виникли правовідносини позики, на підтвердження чого надана розписка, яку позивач вважає борговою. Однак, виходячи із змісту розписок, судом встановлено, що відповідачем надано розписку про отримання грошових коштів, проте відсутні істотні умови договору позики, а саме зазначення, що кошти отримані у борг саме у заявленій позивачем сумі і саме у позивача, а також повинні бути повернуті позивачу, отже беззаперечні докази, які підтверджують отримання їх за договором позики відсутні. Відповідач заперечував укладення договору позики за розпискою і посилався на написання вказаної розписки у якості сплати частини суми за покупку насіння соняшника, при цьому не отримавши його фактично, а писав на майбутнє, оскільки вважав, що позивачем було сплачено цю суму продавцеві. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів, згідно п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини. Так, у п. 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Виходячи з вищезазначеного, суд доходить висновку про відсутність укладеного між позивачем та відповідачем відповідного договору позики, оскільки відсутні істотні умови договору, а саме: сума коштів отриманих у борг, відсутня інформацію про одну з сторін договору - позикодавця, який надавав позику і якому потрібно її повернути, а тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити за їх недоведеністю. Відмовлючи у задоволенні первісного позову в частині стягнення боргу позики, суд відмовляє і у задоволенні позовних вимог щодо стягнення суми боргу з урахування індексу інфляції, процентів та трьох відсотків річних, які є похідними від основної позовної вимоги. Крім того, не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення судових витрат з огляду на положення ст. 88 ЦПК України. Що стосується зустрічних позовних вимог відповідача за первісним позовом, то з урахуванням висновків, яких суд дійшов розглядаючи первісний позов щодо відсутності укладеного договору позики між сторонами, суд зазначає про таке. Пунктом 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Отже, встановивши, що між сторонами у справі відповідний договір позики не укладався, відсутні й правові підстави для задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору, який не є вчиненим. Відмовляючи позивачу за зустрічним позовом, суд на підставі вимог ст. 88 ЦПК України відмовляє у позовній вимозі щодо стягнення понесених позивачем судових витрат. На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed