Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-02 00:00:00

В серпні 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений між нею та [PERSON] Дорофійочем 30 серпня 2003 року, за яким вона купила будинок, розташований по вул. Миру, 16, в с. Котляреве Жовтневого району Миколаївської області, а також визнати за нею право власності на цей будинок. Вказувала, що купила за простим письмовим договором, укладеним 30 серпня 2003 року у громадянина [PERSON] зазначений будинок з господарськими спорудами і домовилися вподальшому нотаріально посвідчити такий договір, однак 08 листопада 2003 року він помер, а законні спадкоємці ухиляються від нотаріального оформлення правочину і спадщину не прийняли. Посилаючись на те, що між нею та [PERSON] були домовлені та виконані всі істотні умови договору купівлі-продажу, а саме: продавець передав покупцю майно, а покупець прийняв його та сплатив за нього певну грошову суму, обумовлену сторонами договору, але продавець [PERSON] в подальшому ухилявся від нотаріального укладання договору, а потім помер, тому просила визнати дійсним договір купівлі-продажу зазначеного будинку, укладеного між ними, та визнати за нею право власності на це домоволодіння. Сторони в судове засідання не зявилися, про його час та місце були повідомлені належним чином, позивачка при цьому надала заяву з проханням розглядати справу без її участі. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Будинок по вул. Миру, 16 в с. Котляреве Жовтневого (тепер Вітовського) району Миколаївської області належав громадянину [PERSON], який він купив у громадянина [PERSON] за письмовим договором від 10 грудня 1967 року. Хоча існує реєстрація [PERSON] права власності на будинок в 2005 році в комунальному підприємстві Миколаївське МБТІ, проведена на підставі рішення Котляревської сільської ради 2004 року, однак це не спростовує належність будинку [PERSON] в 2003 році, оскільки він його набув за належно укладеним договором. До того ж реєстрація в 2005 році була проведена вже після смерті власника. 30 серпня 2003 року [PERSON] уклав з позивачкою письмовий договір купівлі-продажу, за яким продав їй будинок з господарчими спорудами за вищевказаною адресою, а остання його купила за 5000 грн., про що у ньому було зазначено. Відповідно до ст. 224 ЦК України 1963 року, який діяв на той час, за договором купівлі-продажу житлового будинку продавець зобовязаний передати майно у власність покупця, а останній зобовязаний прийняти майно та сплатити за нього обумовлену грошову суму. Право власності на майно, придбане за таким договором настає відповідно до ст. 128 ЦК України 1963 року з часу передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] відбулася домовленість про купівлю-продаж належного першому зазначеного будинку. На підтвердження угоди між сторонами був підписаний в простій письмові формі договір купівлі-продажу від 30 серпня 2003 року. Крім того, на підтвердження передачі коштів [PERSON] склав та видав позивачці розписки від 20 червня 2003 року та від 10 жовтня 2003 року. Згідно з ними він отримав від неї кошти за будинок в сумі 1000 грн. та 4000 грн. відповідно. Після укладення договору позивачка почала користуватися отриманим будинком, а нотаріально оформити договір купівлі-продажу вони вирішили в пізніший термін. В той же час, відповідач помер 08 листопада 2003 року і нотаріальне оформлення договору купівлі-продажу нерухомого майна не виявляється можливим. Відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу не дає можливості [PERSON] зареєструвати своє право власності на будинок та належним чином володіти і користуватися ним. Статтею 227 ЦК України 1963 року, який був чинним на час укладення договору, передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі та підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна із сторін є громадянином. Недотримання даної вимоги тягне за собою до недійсності договору (ч. 1 ст. 47 ЦК України). Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що такий договір підлягає реєстрації у відповідному виконкомі органу місцевого самоврядування (або ж в МБТІ відносно міст та селищ міського типу). Однак сама по собі відсутність такої технічної реєстрації не впливала на момент виникнення права власності на дійсність договору за вимогами ЦК України 1963 року. Згідно з частиною 2 статті 47 ЦК України 1963 року суд може на вимогу однієї із сторін договору визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. Відповідно до матеріалів справи та змісту вказаного вище договору вбачається, що сторони узгодили всі суттєві його умови, в тому числі й ціну, а потім виконали зобов'язання за ним, тому суд вбачає достатньо підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку та визнання за позивачкою права власності на нього. \~ \~ \~ \~З врахуванням викладеного,

Outcome: approved