Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

В січні 2020 року позивач акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи тим, що між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 19.10.2006 року було укладено кредитний договір K2X6АЕ0000153, згідно якого Банк зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 11 700 доларів США на термін до 19.10.2011 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. Банк виконав свої зобов`язання за договором та угодою в повному обсязі та надав кредит у розмірі 11 700 доларів США. В порушення умов кредитного Договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач свої зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим станом на 26.11.2019 року має заборгованість у розмірі 93 874,83 доларів США, яка складається з: 5155,36 доларів США - заборгованість за кредитом ( тілом кредиту ); 19167,98 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 561,60 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 68989,89 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості, то стягненню підлягає заборгованість за кредитом ( тілом кредиту ) у розмірі 5155,36 доларів США. В забезпечення виконання зобов`язань за Договором K2X6АЕ0000153 між Банком та [PERSON] , [PERSON] було укладено договори поруки, де у відповідності до вимог ст. ст. 610, 554 ЦК України, боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники. Відповідно до умов Договору поруки, а саме п. 5, позивачем було направлено на адресу відповідачів письмові вимоги із зазначенням невиконаних зобов`язань за договором № K2X6АЕ0000153, однак такі вимоги залишені відповідачами без задоволення. Просили суд стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 5155,36 доларів США, що за курсом 24.05 відповідно до службового розпорядження НБУ від 26.11.2019 року складає 123 986,41 гривень станом на 26.11.2019 року за кредитним Договором K2X6АЕ0000153 від 19.10.2006 року та судові витрати ( а. с. 1-3 ). Ухвалою судді від 27.01.2020 року позовна заява акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором була залишена без руху ( а. с. 34-35 ). Ухвалою судді від 27 лютого 2020 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом ) сторін ( а. с. 47-48 ). Справа неодноразово відкладалася за клопотанням відповідача [PERSON] у зв`язку із запровадженим на території України карантином. 01 червня 2020 року за вх. № 20309 судом отримано відзив на позов представника відповідача Мочинського А.Р. , в якому останній просив закрити провадження у справі, відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу адвоката мотивуючи тим, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 березня 2016 року в позові АТ КБ «ПриватБанк» було відмовлено. Зазначене рішення суду набрало законної сили. Позовні вимоги ґрунтувалися на невиконанні кредитного договору № K2X6АЕ0000153, а саме непогашення заборгованості за кредитним договором в сумі 5155,36 доларів США, тому в даній частині провадження підлягає закриттю. Щодо вимог до поручителів, то відповідно до вимог ч. 4 ст. 599 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Відповідно до договорів поруки від 19.10.2006 року, порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту. В свою чергу, відповідно до кредитного договору № K2X6АЕ0000153 від 19.10.2006 року, термін повернення кредиту встановлений до 19.10.2011 року. Тому, порука відповідачів припинилася 19.10.2011 року, отже вимоги до відповідачів не підлягають задоволенню, так як порука припинилася. Того ж дня, судом отримано відзиви на позов від [PERSON] та [PERSON] , в яких останні просили відмовити АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову повністю, так як рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 березня 2016 року в позові АТ КБ «ПриватБанк» було відмовлено. Зазначене рішення суду набрало законної сили. Позовні вимоги ґрунтувалися на невиконанні кредитного договору № K2X6АЕ0000153, а саме непогашення заборгованості за кредитним договором в сумі 5155,36 доларів США. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 599 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Відповідно до договору поруки від 19.10.2006 року, порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту. В свою чергу, відповідно до кредитного договору № K2X6АЕ0000153 від 19.10.2006 року, термін повернення кредиту встановлений до 19.10.2011 року. Банк використав право вимоги повернення суми кредиту подавши позов, яким банку було відмовлено в позові. Рішення набрало законної сили 12 квітня 2016 року і після цього позивач на протязі трьох років не звертався до поручителя з вимогою погашення заборгованості за [PERSON] , що ще раз підтверджується припинення поруки. У разі не достатнього застосування ст. 599 ЦК України просили застосувати строк позовної давності. Доводи та посилання представника відповідача [PERSON] - адвоката Мочинського А.Р. стосовно закриття провадження у справі в частині вимог до [PERSON] , оскільки є рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 березня 2016 року з такими підставами та предметом спору, які розглядалися не заслуговують на уваги, так як з доданого представником до відзиву зазначеного судового рішення вбачається, що дійсно АТ КБ «ПриватБанк» звертався до суду з позовними вимогами до [PERSON] , однак вимоги стосувалися саме звернення стягнення на предмет застави, а звертаючись до суду в січні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути солідарно з боржника та поручителів суму боргу за кредитним договором, що є зовсім різними підставами та предметами спору. В судове засідання АТ КБ «ПриватБанк» свого представника не направив, звертаючись до суду з позовною заявою, в прохальній частині просив суд розглядати справу за відсутності представника позивача ( а. с. 2 ). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином. 02 червня 2020 року за вх. № 20544 судом отримано заяву від представника відповідача Мочинського А.Р. , в якому останні просив суд розглянути справу за його відсутності та відповідача. У задоволенні позову просив відмовити. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 19.10.2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № K2X6АЕ0000153, згідно якого Банк зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 11 700 доларів США на термін до 19.10.2011 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами, де Банк виконав свої зобов`язання за договором в повному обсязі та надав кредит у розмірі 11 700 доларів США ( а. с. 14-15 ). 19 жовтня 2006 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки № K2X6АЕ00006153/2, де предметом цього договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором від 19.10.2006 року № K2X6АЕ0000153, згідно якого кредитор надав боржнику кредит в сумі 11 700 доларів США ( а. с. 16 ). Пунктом 2 зазначеного договору поруки передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії , винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У пункті 12 вказаного договору зазначено, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором. Крім того, 19 жовтня 2006 року між банком та [PERSON] також було укладено договір поруки № K2X6АЕ00006153/1, де предметом цього договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором від 19.10.2006 року № K2X6АЕ0000153, згідно якого кредитор надав боржнику кредит в сумі 11 700 доларів США ( а. с. 17 ), де пунктом 2 зазначеного договору поруки передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків, а в пункті 12 вказаного договору вказано, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором. В порушення умов кредитного Договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач свої зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим станом на 26.11.2019 року має заборгованість у розмірі 93 874,83 доларів США, яка складається з: 5155,36 доларів США - заборгованість за кредитом ( тілом кредиту ); 19167,98 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 561,60 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 68989,89 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, що підтверджується доданим позивачем до позову розрахунком заборгованості ( а. с. 6-7 ). Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості, то позивач просить стягнути саме заборгованість за кредитом ( тілом кредиту ) у розмірі 5155,36 доларів США. Відповідно до умов Договору поруки, а саме п. 5, позивачем було направлено 28.11.2019 року на адресу відповідачів письмові вимоги із зазначенням невиконаних зобов`язань за договором № K2X6АЕ0000153 для виконання, однак такі вимоги залишені відповідачами без задоволення ( а. с. 9, 10, 11 ). Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач наголошує на тому, що оскільки не виконані з боку відповідачів зобов`язання за договорами, то позивач вимушений звернутися до суду із позовними вимогами про солідарне стягнення заборгованості. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є примусове виконання зобов`язання в натурі. Примусове виконання зобов`язання в натурі, - це спосіб захисту, який випливає з загального принципу повного і належного виконання зобов`язання та полягає в зобов`язанні здійснити дію, або утриматися від її здійснення, незалежно від застосування до боржника інших заходів впливу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і в строк, встановлений договором, відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Частиною першої статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України). В силу ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визнані умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. На підставі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір в силу приписів ст. 638 ЦК України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Стаття 1048 частина 1 ЦК України передбачає право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір та порядок одержання яких встановлюється договором. Позичальник зобов`язаний, відповідно до ст. 1049 ЦК України, повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За кредитним договором, відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 березня 2016 року у справі за позовною заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення, останньому було відмовлено в задоволенні зазначеного позову. Вказаним рішенням встановлено, що станом на 17.02.2015 року перед Банком виникла у відповідача прострочена заборгованість по договору № K2X6АЕ0000153 в сумі 31 392,25 доларів США, яка складається з: 5155,36 доларів США - заборгованість за кредитом; 7914,45 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 561,60 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 17760,84 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Також, встановлено, що кредитний договір між сторонами укладався строком з 19.10.2006 року по 19.10.2011 року включно, відповідач перестав сплачувати платежі до закінчення дії договору, однак позивач звернувся до суду із даним позовом про звернення стягнення лише на початку 2015 року, тобто після закінчення загального та спеціального строків позовної давності. У зв`язку із пропуском строку позовної давності з боку банку, останньому було відмовлено у позові про звернення стягнення на предмет застави внаслідок утворення заборгованості в розмірі 31 392,25 доларів США. Зазначене судове рішення набрало законної сили. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Оскільки, судовим рішенням, яке набрало законної сили було встановлено, що позивач пропустив строк позовної давності щодо суми боргу, в рахунок якої пропонувалося звернення стягнення на заставне майно, яка виникла у відповідача [PERSON] перед позивачем за кредитним договором № K2X6АЕ0000153 від 19.10.2006 року, в тому числі заборгованості за кредитом ( тілом кредиту ) в розмірі 5155,36 доларів США, тому вимоги позивача до відповідача [PERSON] про стягнення зазначеної основної суми боргу є такими, що не підлягають задоволенню. Так як, позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог до відповідача [PERSON] , який є боржником за кредитним договором у зв`язку з вищенаведених підстав, не підлягають задоволенню позовні вимоги останнього до поручителів [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором є такими, що не підлягають задоволенню. Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача. Оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог, не підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача і судові витрати пронесенні останнім при зверненні до суду. Крім того, звертаючись до суду з відзивом на позов, представник відповідача [PERSON] - адвокат Мочинський А.Р. просив стягнути з позивача АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу адвоката. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Однак, зазначаючи у відзиві про стягнення витрат на професійну допомогу, останнім не зазначено, яку саме суму суд повинен стягнути та відповідно не надано жодного належного доказу такого понесення. Тому, такі вимоги відповідача [PERSON] не підлягають до задоволення судом. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed