Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

В травні 2016 року [PERSON] (надалі по тексту - Позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ПАТ «КБ «Данієль» (надалі по тексту Відповідач), в якому просила суд визнати недійсним договів про іпотечний кредит за №347-04-КН від 15.04.2005 року із додатковими угодами №1 від 15.12.2006 року та за №2 від 08.04.2009 року. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 15.04.2005 року між нею та ПАТ «КБ «Данієль» було укладено договору про іпотечний кредит за №347-04-КН від 15.04.2005 року із додатковими угодами №1 від 15.12.2006 року та за №2 від 08.04.2009 рокупро отримання у тимчасове платне користування кредитних коштів в розмірі - 135 000 доларів США, в подальшому із урахуванням збільшення в сумі -265 000 доларів США на строк до 14.04.2015 року із сплатою 13,5 % відсотків річних на купівлю квартири в [ADDRESS]/п.п.2 п.1. В подальшому також було укладено додаткові угоди до вказаного договору. Зазначає, що з каси банку позивач отримала саме українські гривні, а не долари США, як про це вказаного у оспорюваному договорі, а відповідача відсутні банківські документи про видачу в кредит коштів у іноземній валюті. Всупереч вимогам ст..ст.203, 2015 ЦК України у кредитному договорі відповідачем не були дотримані особливі істотні умови, що встановлені п.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливими умовами в частині отримання кредиту в доларах США, що порушує принцип добросовісності, оскільки її наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду інтересам споживача кредитних послуг у зв»язку з знеціненням національної валюти. Посилається на вимоги п.2 ч.1, ч.2 ст.19 вказаного Закону про існування в даному випадку нечесної підприємницької діяльності, що вводить в оману позивача з урахуванням надання нечіткої та незрозумілої інформації при укладенні оспорюваного договору. Вказує на неотримання позивачем у письмовій формі інформації про кредитні умови та відповідну продукцію, детальний опис сукупної вартості кредиту для споживача, графік платежів, що у відповідності до вимог ст.ст.203, 215 ЦК України такий кредитний договір є недійсним. З огляду на наведене, кредитний договір суперечить вимогам законодавства, тому повинен бути визнаний судом недійсним. Представник позивача в судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити з викладених у позові підстав. Представник відповідача в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити, підтримавши свої письмові заперечення проти позову. Зокрема, зазначив, що під час винесення Шевченківським районним судом м.Києва 08.05.2015 року рішення у справі про стягнення заборгованості з позивача на користь банку було встановлено про отримання останнім коштів в доларах США та їх часткове повернення. Наявність висновку експерта, що був проведений на підставі вибіркового переліку документів не можна вважати належним і допустимим доказом. Представник третьої особи в судове засідання не з»явився, хоча про дату і час розгляду справи по суті був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.04.2005 року між позивачем та ПАТ «КБ «Данієль» було укладено договір про іпотечний кредит за №347-04-КН та в подальшому із додатковими угодами №1 від 15.12.2006 року та за №2 від 08.04.2009 рокупро отримання у тимчасове платне користування кредитних коштів в загальному розмірі - 265 000 доларів США на строк до 14.04.2025 року із сплатою 13,5 % відсотків річних З умов п.1.2 укладеного договору вбачається про надання грошових коштів по кредиту на придбання нерухомого майна - квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і за наслідками, передбаченими законом. Посилаючсиь на висновок експертного економічного дослідження від 05.05.2016 року, позивач вказує на те, що не є підтвердженими обставини отримання позивачкою у касі банку грошових коштів по кредиту саме в доларах США, не підписання та не отримання відповідних касових документів нею в банку. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.57 ЦПК України). Згідност.58-ч.1 ст.59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. За умовами ч.6 ст.147 ЦПК висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. Із урахуванням викладеного, суд не приймає до уваги вказаний висновок експертного дослідження, оскільки він проведений самостійно позивачем на підставі не усіх документів про отримання кредиту, експертами, що не були попереджені про кримінальну відповідальність, та вказане дослідження не є висновоком експерта, який призначений і проведений у відповідності до ст.144 ЦПК України за ухвалою суду. За умовами ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як встановлено судом, то рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 08.05.2015 року, що набуло законної сили, у справі про спір між тими ж самими сторонами, але з приводу стягнення заборгованості по вказаному кредиту з позивача на користь банку було встановлено про отримання [PERSON] кредитних коштів в доларах США та їх часткове повернення. Вказані обставини підтверджують укладання договору в доларах США та їх повернення у відповідності до умов вказаного кредитного договору. Згідно положень ч.ч.1, 2, 5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку також посилається позивач, нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Позивач, обґрунтовуючи зміст позовних вимог, вказує, що всупереч вимогам Постанови Правління НБУ від 10.05.2007р. № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» та ст.ст. 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідачем позивачу не було надано в письмовій формі інформації щодо умов кредитування та орієнтовну вартість кредиту, чим порушив вимоги чинного законодавства, через що позивач був позбавлений можливості оцінити властивості такої послуги та можливі негативні наслідки, що можуть настати внаслідок її отримання. Крім того оспорюваний договір містить несправедливі умови, наслідком якого є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, зокрема використання відповідачем доларів США, як предмету кредитування є несправедливою умовою для споживача. Банком всупереч зазначеним Правилам, не було повідомлено позивача про валютні ризики. Разом з тим, суд не приймає до уваги вказані доводи позивача з огляду на наступне. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором Банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно з положеннями ч. 9 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк здійснює діяльність, надає банківські та інші фінансові послуги в національній валюті, а за наявності відповідної ліцензії Національного банку України - в іноземній валюті. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012, № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Відповідно до банківської ліцензії №28 від 30.10.1991 року ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» було надано право на здійснення банківських операції за ч.1 та п.п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», а з додатку до вказаного дозволу №28-2 від 17.07.2007 року вказаний банк вправі здійснювати операції з валютними цінностями. В матеріалах справи окрім договору від 15.04.2005 року містяться чисельні додаткові угоди до нього, що підписані позивачем пізніше, а отже вказують на його намір укласти такі договори про кредитування саме в доларах США на визначених і погоджених сторонами умовах. Позичальник цим також підтверджує, що він до укладення цього Договору отримав від Банку інформацію про Банк та кредитні умови. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов договору, зокрема з тією умовою договору, що кредит надається в іноземній валюті - долар США, відсотки по ньому також нараховуються відповідно в іноземній валюті, а також підтвердженням тієї обставини, що позивач є ознайомлений з сукупною вартістю кредиту, є підписи представника Банку та безпосередньо позивача на кредитному договорі та Додатку № 1 до нього. Вказана обставина свідчить про те,що позивач, на момент підписання кредитного договору, був ознайомлений з усіма істотними умовами кредитного договору, його воля була спрямована на укладення вказаного договору. Крім того, позивачем не надано доказів того, що відповідач не мав права використовувати іноземну валюту, а саме долар США - як предмет кредитування. Про те, що воля позивача була спрямована на укладення оспорюваного кредитного договору також свідчить і та обставина, що останнім в подальшому вчинялись дії щодо погашення заборгованості за кредитним договором. Статтею 629 ЦК України передбачено обов'язковість договору до виконання сторонами. Ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. При вирішенні спору про визнання кредитного договору недійсним, судом враховувалися вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема вимоги статей 203, 215, 1054 ЦК України, статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Судом також враховувалися вимоги статей 536, 638 ЦК України з приводу того, чи було досягнуто між сторонами кредитного договору згоди щодо усіх істотних умов договору. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, щодо невідповідності кредитного договору змісту актам законодавства України, порушення відповідачем вимог ч.2, ч.4 ст.11, ст.ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги щодо визнання недійсним Кредитного договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів», суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову про визнання договору про іпотечний кредит за №347-04-КН від 15.04.2005 року із додатковими угодами №1 від 15.12.2006 року та за №2 від 08.04.2009 рокунедійсним, слід відмовити. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 11, 18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 3, 13, 203, 215, 626, 627, 638 ЦК України та

Outcome: dismissed