Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 20.08.2018 р. надійшла позовна заява [PERSON] до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за час затримки виплат сум, що належать від підприємства, в якій Позивач просить суд: стягнути з Відповідача на її користь заборгованість із заробітної плати та грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 13 826,79 грн.; а також стягнути з Відповідача на її користь суму середнього заробітку за період затримки розрахунку з 23.05.2017 р. до 20.08.2018 р. (день подання позову) в розмірі 128 514,75 грн. та «донарахувати» цю суму по день фактичного розрахунку. На обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач у своїй позовній заяві зазначила, що вона 08.07.2016 р. була прийнята на посаду електромеханіка дільниці I групи у виробничий підрозділ «Донецька дистанція зв'язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (Відповідач); 22.05.2017 р. вона була звільнена з роботи на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) за угодою сторін; на день звільнення їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата з березня до травня 2017 року та грошова компенсація за невикористану частину відпустки, що загалом складає 13 826,79 грн. Ця сума заборгованості Відповідачем не виплачена до тепер, тому Позивач просить суд стягнути також передбачений статтею 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку, наводячи в позовній заяві відповідний розрахунок цього середнього заробітку, виходячи з норм Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з подальшими змінами, далі - Порядок обчислення середньої заробітної плати). Ухвалою суду від 22.08.2018 р. відкрито провадження в справі, вирішено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням сторін, призначено розгляд справи у судовому засіданні на 24.09.2018 р., визнано обов'язковою явку Позивача у судове засідання та встановлено Відповідачеві строк для подання відзиву; через неявку представника Відповідача судове засідання було відкладено на 22.10.2018 р. Ухвалою суду від 22.10.2018 р. витребувано докази по справі, розгляд справи відкладено на 27.11.2018 р. У судовому засіданні 27.11.2018 р. представник Позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити, ствердивши обставини, викладені в позовній заяві, та пояснивши здійснений і викладеній у позові розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати, вказавши на застосування під час цього розрахунку календарних днів. Представник Відповідача в судове засідання 27.11.2018 р. вчергове не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені (а.с. 22, 25, 42), що підтверджено результатами відстеження вручення рекомендованого поштового повідомлення на офіційному веб-сайті ПАТ «Укрпошта» в мережі Інтернет (а.с. 33-34, 46-47), заяв чи клопотань про відкладення судових засідань, а так само відзиву із запереченнями проти позову до суду не подавав. За загальним правилом частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому згідно з частиною четвертою статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою представника Позивача, наданою в судовому засіданні, вбачає за можливе розглянути справу за відсутності представника Відповідача у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення представника Позивача, надані у судовому засіданні, розглянувши позовну заяву і додані до неї та витребуванні ухвалою суду від 22.10.2018 р. документи, оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого. Судом встановлено, що Позивач - [PERSON] - прийнята 08.07.2016 р. на посаду електромеханіка дільниці (1 групи) у виробничий підрозділ «Донецька дистанція зв'язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (Відповідач) на підставі наказу від 07.07.2016 р. № 1/ос, що підтверджено записом у трудовій книжці Позивача, копія якої додана до позовної заяви (а.с. 11); 22.05.2017 р. вона була звільнена за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України за наказом від 19.05.2017 р. № 605/Д11-ос, що підтверджено також записом у трудовій книжці (а.с. 12). Як вбачається з розрахунків заробітної плати Позивача за березень, квітень і травень 2017 року (відповідно а.с. 13, 14, 15), Позивачеві було нараховано заробітну плату у березні 2017 року - в розмірі 4 181,67 грн.; в квітні 2017 року - в розмірі 2 367,02 грн.; в травні 2017 року - в 9 528,10 грн. (з урахуванням компенсації за невикористану відпустку). З наведених сум, що нараховані Позивачеві, їй виплачено лише аванс за березень 2017 року, що підтверджено випискою по її зарплатній картці, наданою АТ «Ощадбанк» (а.с. 49). Надалі на її картковий рахунок заробітна плата не надходила, що підтверджується зазначеною випискою (а.с. 48-53), а також відомостями з Пенсійного фонду України (форма ОК-5, а.с. 32). Таким чином, за станом на день звільнення Позивача 22.05.2017 р. їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з березня (частково) до травня 2017 року та грошова компенсація за невикористану частину відпустки, що загалом складає 13 826,79 грн. За визначенням частини першої статті 94 КЗпП України, статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до вимог частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення; якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок; про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як встановлено судом і наведено вище, на день звільнення Позивача 22.05.2017 р. їй було нараховано, але не виплачено належні при звільненні суми. При цьому Відповідачем (ПАТ «Українська залізниця»), не подано відзиву на позов, відтак не доводилася обставина, що така заборгованість перед Позивачем відсутня. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення невиплаченої заробітної плати в розмірі 13 826,79 грн. Наведений висновок відповідає відповідним правовим позиціям Верховного Суду України та Верховного Суду, наведеним, зокрема, в постановах від 26.10.2016 р. у справі № 6-1395цс16, від 31.10.2018 р. у справі № 336/5084/17: згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення; за нормами статті 2 Закону України «Про оплату праці» у структуру заробітної плати входять заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За нормами Порядку обчислення середньої заробітної плати середньомісячна зарплата за час затримки розрахунку при звільненні працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Проте Позивач у своїй позовній заяві розрахувала середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з календарних, а не робочих днів, що є порушенням наведених норм законодавства (зокрема, постанова Верховного Суду від 31.10.2018 р. у справі № 336/5084/17). З огляду на це суд дійшов до висновку про наявність підстав для частково задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, виходячи: по-перше, із розрахунку середньоденної заробітної плати Позивача за останні два повних місяця роботи (6 548,69 грн. : 33 дні), що становить 198,44 грн., а не 350,87 грн. як наведено в позовній заяві; по-друге, із розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні Позивача, починаючи з 22.05.2017 р. (день її звільнення) до 27.11.2018 р. (день ухвалення рішення суду), шляхом множення наведеної вище середньоденної заробітної плати (198,44 грн.) на число робочих, а не календарних днів у розрахунковому періоді (154 робочі дні у 2017 році, починаючи з 22.05.2017 р., та 227 робочих днів у 2018 році до 27.11.2018 р., загалом 381 робочий день), тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні Позивача становить 198,44 грн. х 381 = 75 605,64 грн. (а не 128 514,75 грн. як заявлено до стягнення в позові). Крім того, на підставі імперативних приписів частин першої, другої статті 141 ЦПК України з Відповідача слід стягнути на користь держави 894,33 грн. судових витрат за судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог з урахуванням звільнення Позивача від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до статті 43 Конституції України, статей 47, 94, 115-117 Кодексу законів про працю України, статей 1, 21, 24, 27 Закону України «Про оплату праці» та

Outcome: partial