Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-05 00:00:00

В травні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила визнати спільним сумісним майном подружжя 7/150 частин житлового будинку з надвірними будівлями зареєстрованого в реєстрі за №593 та записаним у договорі купівлі-продажу за [PERSON] розташованого за адресою: [ADDRESS] , поділити спільне сумісне майно подружжя з урахуванням інтересів та частини яка повинна належати неповнолітній дитині [PERSON] наступним чином: визнати право власності за [PERSON] на 7/300 частин та за [PERSON] на 7/300 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 11.12.2010 року по 24.11.2015 року. Від шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , який проживає з матір`ю. Під час перебування в шлюбі сторонами було придбано 296/1200 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за договором купівлі -продажу від 10.04.2013 року, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського округу Чижовою Н.А. та зареєстрований в реєстрі № 593. Відповідно до п. 2 вказаного договору житловий будинок літ «А-1» має житлову площу 148,4 м., загальну площу 240, 1 м., а також надвірні будівлі та споруди : сарай «Г», льох літ. «Е», вбиральню літ. «В», гараж з оглядовою ямою літ. «Ж», зливні ями № [NUMBER] , огорожу № 4,5. При цьому відповідно п. 1 вказаного договору за відповідачем [PERSON] було записано 7/150 частин будинку, а за [PERSON] 1/5 частину будинку. В період шлюбу [PERSON] отримував доходи у вигляді заробітної плати, брав споживчі кредити, а позивач працювала та отримувала Державну допомогу на дитину. Вказані кошти належали подружжю на праві спільної сумісної власності і в цей рахунок було придбано спільне майно. Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова визнано, що 1/5 частка будинку, що зареєстрована за [PERSON] не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була придбана за її особисті кошти. Питання щодо розподілу 7/150 частин будинку, що зареєстровані за [PERSON] судом не вирішувалось. Виходячи з цього позивач вважає, що зазначена частка спірного будинку ( 7/150) належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу. 05 липня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 11.09.2018 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якій він просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначає, що дійсно під час шлюбу сторони придбали нерухоме майно: 296/1200 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , про що був укладений договір купівлі-продажу 10.04.2013, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н.А та зареєстрований в реєстрі за № 593. Відповідно до п. 1 зазначеного договору купівлі-продажу сторони визначили своє спільне майно як спільне часткове майно, де Позивачу: належить 1/5 частина вказаного житлового будинку з надвірними будівлями, а відповідачу -7/150 житлового будинку з надвірними будівлями. 19.09.2016 року відповідач звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова з позовною заявою про поділ майна подружжя та вселення. Предметом розгляду даної цивільної справи було придбане 10.04.2013 сторонами під час шлюбу за договором купівлі-продажу нерухоме майно 296/1200 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] . Зокрема, у даній цивільній справі розглядались питання про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, тобто визнання спільною сумісною власністю подружжя саме 296/1200 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , придбаних подружжям, а не 1/5 частини майна [PERSON] . За результатами розгляду зазначеної цивільної справи суд, з урахуванням положень ЦК України, СК України та обставин справи, дійшов висновку, що подружжя, тобто [PERSON] та [PERSON] , при укладенні договору купівлі-продажу безпосередньо визначили, що 296/1200 частин житлового будинку з надвірними будівлями у [ADDRESS] належить їм на праві спільної часткової власності, що вказане майно придбане ними не за спільні кошти і не може бути визнано спільною сумісною власністю. Таким чином, укладаючи договір купівлі-продажу 10.04.2013 року сторони з урахуванням положень ст. 356 ЦК України, визначили у договорі не тільки правовий режим спільного майна 296/1200 частин житлового будинку з надвірними будівлями у [ADDRESS] , але й частки кожного з подружжя у цьому майні. Посилання Позивача [PERSON] у позовній заяві на те, що частка 7/150 у цьому майні, що була записана на відповідача, придбана на спільні сумісні кошти, та кошти, які були взяті у кредит та виплачені під час перебування у шлюбі і мали спільні потреби, є лише невдалою спробою обґрунтувати позовні вимоги та виправдати безпідставність поданого позову. При цьому, відповідач зазначає, що за час спільного проживання з Позивачем вони не мали достатніх заощаджень, щоб придбати майно (окрім предметів побуту), часто брали кредити на різні потреби та на купівлю речей, мали заборгованість по комунальним послугам у квартирі, де проживали ( [ADDRESS] ) та яка належала матері [PERSON] У більшості випадків батьки допомагали їм матеріально. Крім того, 296/1200 частин житлового будинку з надвірними будівлями у [ADDRESS] , були придбані ними за гроші їх батьків, зокрема, частину грошей надала мати [PERSON] після продажу квартири [ADDRESS] , у сумі близько 260000 грн., та батьки відповідача у сумі близько 60000 грн. Ці обставини зафіксовані у п. 5 договору купівлі-продажу від 10.04.2013, згідно з яким продавець одержав готівкою від [PERSON] - 261020 грн., від [PERSON] - 60905 грн., тобто з урахуванням розміру наданих грошей і були визначені частки. Також відповідачем зазначено, що кредит в ПАТ «Альфа-Банк», про який вказує позивач, був отриманий ним на суму 33000 грн. та витрачений подружжям на погашення заборгованості по комунальним послугам у квартирі [ADDRESS] , де на той час проживали сторони, оплату інформаційних послуг агенту нерухомості на суму 13040 грн. та потреби сім`ї. Ухвалою суду від. 12.02.2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В судовому позивач підтримала свої позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в заяві. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, посилаючись на обґрунтування викладені у відзиві на позовну заяву. В судовому засіданні були допитані свідки. Так, свідок [PERSON] пояснила, що є матір`ю [PERSON] Зазначила, що грошові кошти на купівлю частки, що зареєстрована за [PERSON] давала вона з тих грошей, що були нею отримані після продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . Квитанції також сплачували за її кошти. Свідок [PERSON] , що є подругою [PERSON] зазначила, що, як їй відомо, заборгованості по комунальним платежам у сторін не було і кредитні кошти брались [PERSON] саме на купівлю спірної квартири. При цьому, також зауважила, що на купівлю спірної квартири, позивач заощаджувала грошові кошти, що надавались їй Державою в зв`язку з народженням дитини. Свідок [PERSON] , що є сусідом [PERSON] , пояснив, що він колишнім сусідом сторін у справі та другом [PERSON] . Під час проживання в квартирі по [ADDRESS] [PERSON] працювала на різних роботах, а [PERSON] працював водієм в «Укрпошті». Про розміри їх доходів йому не відомо. За наявною в нього інформацією заборгованості по комунальним послугам в квартирі по [ADDRESS] не було. Іноді [PERSON] брав у нього гроші вборг, це було давно. Також зазначив, що квартиру по [ADDRESS] продавали задля придбання будинку, однак грошей не вистачало. [PERSON] та [PERSON] брали гроші в кредит та у [PERSON] були накопичені особисті гроші. Свідок [PERSON] пояснив, що він є батьком [PERSON] , його син перебував у шлюбі з [PERSON] , вони проживали спільно в квартирі, що належала матері [PERSON] Потім переїхали проживати до нього. Він домовився з батьками [PERSON] про спільне придбання житла дітям за власні кошти батьків. Він надав 8000 доларів США, а іншу частину надала мати [PERSON] після продажу квартири на [ADDRESS] . В подальшому відносини між [PERSON] та [PERSON] погіршилися і вони розлучилися. Свідки [PERSON] , та [PERSON] , що є братами відповідача, пояснили, що кредит брався для погашення заборгованості за комунальні платежі, а покупка спірного домоволодіння відбувалась за кошти, що були надані батьками, 8000 доларів США надав батько [PERSON] , іншу частину надали батьки [PERSON] Суд, допитавши сторони та свідків, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступне. Сторони перебували у шлюбі з 11.12.2010 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу [NUMBER] [NUMBER] , актовий запис № 551. Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 24.11.2015 року, шлюб між сторонами було розірвано. Під час шлюбу сторонами було придбано нерухоме майно, а саме: 296/1200 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - за договором купівлі-продажу від 10.04.2013р, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н.А. та зареєстрований в реєстрі за № 593. 19.09.2016 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м.Харкова з позовом до [PERSON] , в якому просив поділити майно подружжя наступним чином: виділити [PERSON] частку у праві власності на житловий будинок, визнавши за ним право власності на 148/1200 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 148/1200 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] та вселити [PERSON] у приміщення № [NUMBER] , тамбур У1 житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , зобов`язати [PERSON] передати йому ключі від вхідних дверей у вказані приміщення і не чинити перешкод у користуванні вказаними приміщеннями. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 25.10.2017 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання спільною сумісною власністю, поділ майна, вселення у житлове приміщення, покладення обов`язку - задоволені частково. \~Вселено [PERSON] у приміщення № 5-1 - 5-7, тамбур У1 житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] . Зобов`язано [PERSON] передати [PERSON] ключі від вхідних дверей у вказані приміщення. В решті позовних вимог відмовлено. 24.11.2017 року [PERSON] звернулась до Ленінського районного суд м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] про припинення права власності, в якій просила припинити право спільної часткової власності [PERSON] на частку у розмірі 7 відсотків(1/21), що складає площу 10,3 кв.м. житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з виплатою йому грошової компенсації у розмірі 22534 грн. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 15.05.2018 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності. Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного Кодексу України). Статтею 60\~СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.\~69\~СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 71\~СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Статтею 163\~СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При цьому за вимогами статті 6 ЦК України визначено: 1. Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. 2. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. 3. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Вимогами статті 11 ЦК України визначено: 1. Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 2. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини. Вимогами статті 13 ЦК України визначено: 1. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Так, згідно п.1 вказаного договору купівлі продажу від 10.04.2013 року, продавець [PERSON] передала, а за [PERSON] та [PERSON] прийняли у власність належні продавцю на праві приватної власності 296/1200 частин житлового будинку з надвірними будівлями, в таких частинах [PERSON] 1/5 частину, Полєшко було записано 1/5 частина будинку, а за [PERSON] - 7/150 частин будинку. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено записи щодо права власності на спірне майно за [PERSON] № [NUMBER] від 10.04.2013 року та за [PERSON] № [NUMBER] та № 614397 від 10.04.2013 року. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що \~сторонами при укладенні договору купівлі-продажу, відповідно до статті 6 ЦК України, чітко визначено належність майна на праві спільної часткової власності. Тобто визначено, що майно належить сторонам на праві спільної часткової власності. Вказані обставини, були також встановлені рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 25.10.2017 року, що набрало законної сили та ніким не спростовані. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким, чином, враховуючи, що набутий сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства будинок не об`єктом спільної сумісної власності подружжя, позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. ст. 12, 78, 80, 81, 141, 263-265 ЦПК України, -

Outcome: dismissed