Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-07 00:00:00

В травні 2011 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні. З урахуванням змін, внесених в судовому засіданні, [PERSON] заявив вимогу про стягнення з [PERSON] грошової компенсації за ? частку квартири [ADDRESS] в сумі 201871,85 грн. В обґрунтування позову [PERSON] вказав, що під час шлюбу з [PERSON] за кредитні кошти було придбано квартиру [ADDRESS], правовстановлюючі документи на яку оформлені на відповідача. Вартість зазначеної квартири становить 404000 грн. До розірвання шлюбу повернення кредиту здійснювалось за сімейні кошти. Після розірвання шлюбу він пропонував укласти договір про поділ майна, проте на вказану пропозицію відповідач не погодилась. Оскільки відповідач разом з дітьми користується спірною квартирою, він не заперечує проти виділу їй зазначеної квартири у власність за умови сплати йому половини спільних коштів подружжя, вкладених у придбання квартири. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, просив здійснити поділ майна подружжя у передбачений законом спосіб. Заперечуючи проти доводів представника відповідача про придбання спірної квартири за особисті кошти [PERSON], пояснив, що 12000 доларів США, вкладені у придбання спірної квартири, були коштами сімейного бюджету, а 68000 доларів США були отримані за рахунок кредиту. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав пославшись на те, що при поділі майна необхідно врахувати інтереси малолітньої дитини, яка проживає з відповідачем. Вказав також, що квартира була придбана за особисті кошти [PERSON], що можуть підтвердити її батьки та старший син. Представник третьої особи Кожокар В.М. пояснила, що відповідач здійснює погашення кредиту відповідно до умов договору, і заборгованість за кредитним договором відсутня. Просила винести рішення відповідно до закону з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини. Вислухавши позивача, представників відповідача і третьої особи та дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 квітня 1990 р. (т. 1 а.с. 29). Від шлюбу сторони мають двох синів: повнолітнього [PERSON] та малолітнього [PERSON], [INFO] (т. 1 а.с. 31, 32). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 7 грудня 2010 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (т. 1 а.с. 33-35). За час шлюбу сторін на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 2005 р. було придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS], правовстановлюючі документи на яку оформлені на дружину [PERSON] (т. 1 а.с. 6-7). Відповідно до умов договору купівлі-продажу від 28 грудня 2005 р. спірна квартира придбана за 404000 грн., що еквівалентно 80000 доларів США. Квартира придбана за рахунок коштів сімейного бюджету в сумі 12000 доларів США та кредитних коштів в сумі 68000 доларів США, отриманих відповідачем [PERSON] на виконання умов укладеного нею з ВАТ «Мегабанк» кредитного договору № 09в-п/2005 від 28 грудня 2005 р. (т. 1 а.с. 60-61). Погашення кредиту здійснювалось за час шлюбу сторін за рахунок їх спільних коштів. Враховуючи, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження у ст. 60 Сімейного кодексу України, згідно з приписами якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності…, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS], є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Випадки, коли набуте за час шлюбу майно або частка у майні є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, встановлені ст. 57 Сімейного кодексу України. Зокрема законодавець відніс до особистої приватної власності дружини чи чоловіка майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Допустимих доказів, що спірна квартира набута за особисті кошти [PERSON], суду не надано, а показаннями свідків, клопотання про допит яких заявив представник відповідача, зазначена обставина не доводиться. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Оскільки сторони не домовилися про поділ майна за взаємною згодою, як це передбачено ч. 2 ст. 69 цього Кодексу, даний спір повинен вирішуватися судом. Способи та порядок поділу майна подружжя визначені ст. 71 Сімейного кодексу України, згідно приписів якої майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідач [PERSON] не погоджується із запропонованим позивачем варіантом поділу майна - стягнення з неї грошової компенсації вартості частки позивача у квартирі, і грошову суму на депозитний рахунок суду вона не внесла. За таких обставин законні підстави для застосування обраного позивачем способу поділу майна відсутні. Беручи до уваги, що квартира [ADDRESS] знаходиться у багатоквартирному будинку і являє собою відособлене приміщення загальною площею 57,90 кв.м., житловою площею 29,60 кв.м., яке складається з двох жилих кімнат та допоміжних приміщень (т. 1 а.с. 27-28), і з неї неможливо обладнати дві квартири з окремими входами, вказана квартира є неподільним майном. Враховуючи наведене, суд вважає, що єдиним можливим способом поділу спільного сумісного майна подружжя є визначення ідеальних часток сторін у квартирі без її реального поділу із залишенням квартири у їх спільній частковій власності. При визначенні ідеальних часток сторін у спірній квартирі суд виходить з того, що згідно положень ст. 70 Сімейного кодексу України вони повинні бути рівними, оскільки інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом. Рішенням суду від 6 грудня 2010 р. про розірвання шлюбу встановлено, що [PERSON] та [PERSON] фактично припинили шлюбні відносини з липня 2010 р. Враховуючи, що на час розгляду справи зобов'язання за кредитним договором повністю не виконане, і з липня 2010 р. погашення кредиту здійснює лише відповідач, що позивачем не заперечується, суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин норму ч. 6 ст. 57 Сімейного кодексу України, відповідно до якої суду надано право визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Доводи представника відповідача про необхідність збільшення її частки в квартирі з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини суд відкидає, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 70 Сімейного кодексу України умовою такого збільшення може бути лише недостатність аліментів для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини, а жодних доказів на підтвердження цих обставин суду не надано. З довідки публічного акціонерного товариства «Мегабанк» вбачається, що за час спільного проживання сторін - з 28 грудня 2005 р. по 30 червня 2010 р., на погашення тіла кредиту було сплачено 34769,29 доларів США (т. 1 а.с. 154). Підстав для включення до загальної суми коштів, вкладених у придбання спірної квартири, суми, сплаченої подружжям на погашення процентів, суд не вбачає, оскільки проценти є платою за кредит, а не коштами, вкладеними у придбання майна. Таким чином у придбання спірної квартири було вкладено спільних коштів подружжя в сумі 46769,29 доларів США (12000+34769,29), що становить 29/50 частин вартості спірної квартири (46769,29х100:80000). З урахуванням принципу рівності часток подружжя ідеальна частка позивача [PERSON] у квартирі складає 29/100 частин. Ідеальна частка відповідача [PERSON] у спірній квартирі становить 71/100 частин (21/50+29/100). Враховуючи, що позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору як особа, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, на підставі ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача [PERSON] в дохід держави судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог. Оскільки позов задоволено на 29/100 частин, до стягнення з відповідача підлягає 1171,60 грн. судового збору (404000х29:100). На підставі викладеного,

Outcome: partial