Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

До Березанського міського суду Київської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що відповідач зареєстрований разом з ним, його дружиною та неповнолітнім сином в житловому будинку за адресою [ADDRESS], проте фактично там не проживає з червня 2015 року та особистих речей в ньому не зберігає. На усні звернення до відповідача знятись з реєстрації у зв'язку зі зміною місця постійного проживання [PERSON] не реагував. Протягом тривалого часу позивач змушений нести витрати щодо сплати комунальних послуг відповідно кількості зареєстрованих за вказаною адресою осіб, а також не може оформити субсидію. В обґрунтування своїх вимог посилається на положення ст. 71, 107, 156, 167 ЖК України. Відтак, [PERSON] просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком за адресою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, обґрунтовуючи їх доводами, викладеними у позовній заяві. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином (а.с.20,23). Відомості адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача судом отримані (а.с. 16). Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 2217 від 26.07.2006, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 04.08.2006, реєстраційний номер № 1947892 (а.с. 5,8). Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER], виданого 11.05.1994 виконкомом Березанської міської Ради Баришівського району Київської області, відповідач [PERSON] є сином позивача, відтак, згідно ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 ЖК України являється членом сім'ї власника спірного житлового будинку (а.с.9). Відповідач за вказаною адресою фактично не проживає, що підтверджується Актом обстеження житлово-побутових умов № 798 від 11.07.2016 року (а.с.12). Згідно із вимогами ст.ст. 3, 10, 60, 119, 212-213 ЦПК України позивач сам визначає зміст позовних вимог, викладає обставини, якими обґрунтовуються вимоги, а суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Право визначення підстав для предмету позову належить виключно позивачу і суд сам за власною ініціативою їх змінити не може. За змістом ст. 214 ЦПК України вибір та застосування правової норми є виключною прерогативою суду, зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися при вирішенні спору. Для визначення матеріального закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, необхідно виходити із фактичних обставин, які наведені у позовній заяві. Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що відповідач з червня 2015 року фактично не проживає в спірному будинку, що належить позивачу на праві приватної власності, відтак, втратив право користування ним, обґрунтовуючи свої позовні вимоги ст. 71, 107, 167 ЖК України. Проте вказані норми регулюють правовідносини найму житла державного та громадського житлового фонду (ст. 71, 107 ЖК України) та найму приватного житлового фонду (ст. 167 ЖК України). На відміну від цього, з матеріалів справи судом встановлено, що позивач є власником спірного житлового будинку, відтак, суд не бере до уваги обґрунтування ним своїх позовних вимог ст. 71, 107, 167 ЖК України. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, обов'язковими умовами, за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником, є статус члена сім'ї власника житла та факт спільного проживання разом з ним. Натомість згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відтак, судом встановлено, що відповідач [PERSON] більше року без поважних причин не проживає за місцем своєї реєстрації. З урахуванням вищевказаного, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved