Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

Державний вищий навчальний заклад «Криворізький національний університет» (надалі - ДВНЗ «КНУ») в особі проректора з науково-педагогічної робити університету [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] одержану нею одноразову адресну допомогу у розмірі 4874,75 грн. та витрати, понесені на сплату судового збору в сумі 243,60 грн. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 09 вересня 2013 року між ДВНЗ «Криворізьким національним університетом» Криворізьким педагогічним інститутом в особі проректора з науково-педагогічної робити університету [PERSON] та [PERSON] був укладений договір № 82 про працевлаштування випускників ДВНЗ «Криворізького національного університету». Відповідно до умов зазначеного договору, відповідач зобов'язався відпрацювати протягом трьох років з дня укладення угоди про роботу у загальноосвітньому або професійно-технічному навчальному закладі та отримати одноразову адресну допомогу у п'ятикратному розмірі мінімальної заробітної плати. 02 вересня 2013 року [PERSON] була прийнята на посаду вчителя хімії виховання Криворізької загальноосвітньої школи № 78 та на підставі наказу ректора від 21 листопада 2013 року № 297 на рахунок відповідача, позивачем була перерахована одноразова адресна грошова допомога в сумі 4 874,75, 25 грн. Проте, наказом від 18 серпня 2014 року [PERSON] було звільнено за власним бажанням із займаної посади згідно ст. 38 КЗпП. Враховуючи, що з моменту працевлаштування і до звільнення за власним бажанням не минуло трьох років, відповідач на підставі Порядку надання одноразової адресної грошової допомоги деяким категоріям випускників вищих навчальних закладів у 2013 році, зобов'язана була повернути позивачу суму фактично одержаної допомоги. Відповідачу було направлено претензію № 28 від 05.02.2015 року на суму 4 874,75 гривень про відшкодування суми допомоги на рахунок університету до 01.05.2015 року, на яку [PERSON] не було прореаговано належним чином. У добровільному порядку спір вирішити не надалося можливим, у зв'язку з чим, позивач змушений звернутись до суду з даним позовом. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, посилаючись на обґрунтування, викладені в позовній заяві, просила задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, вважає вимоги позивача не законними, не обґрунтованими та такими, що суперчать чинному законодавству. Зазначила, що в Криворізькій загальноосвітній школі вана працювала на час декретної відпустки основного працівника. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 09 вересня 2013 року між Державним вищим навчальним закладом «Криворізьким національним університетом» Криворізьким педагогічним інститутом, в особі проректора з науково-педагогічної роботи університету - директора інституту [PERSON] та [PERSON] був укладений договір № 82 про працевлаштування випускників Криворізького державного педагогічного університету. За п. 2 даного договору, відповідач повинна була відпрацювати протягом трьох років з дня укладання угоди про роботу у загальноосвітньому або професійно-технічному навчальному закладі, а також отримати одноразову адресну грошову допомогу у п'ятикратному розмірі мінімальної заробітної плати (а.с. 5). Згідно копії трудової книжки відповідача 02 вересня 2013 року [PERSON] була прийнята на посаду вчителя хімії Криворізької загальноосвітньої школи № 78 (а.с. 17). Відповідно до п. 5 Порядку надання одноразової адресної грошової допомоги деяким категоріям випускників вищих навчальних закладів у 2013 році, затвердженого Наказом Міністерства освіти і науки України № 736 від 12.06.2013 року, нарахування та виплата допомоги здійснювалась у вищому навчальному закладі на підставі наказу, який видавався після затвердження кількості випускників, яким надавалася допомога, та на підставі поданої випускником заяви про надання допомоги, копії трудової книжки та копії договору. Виплата допомоги здійснювалася до кінця поточного року. З матеріалів справи вбачається, що на підставі заяви [PERSON] про надання допомоги (а.с. 16), позивачем були перераховані грошові кошти в сумі 4874,75 грн. Згідно із п. 7 Порядку надання одноразової адресної грошової допомоги деяким категоріям випускників вищих навчальних закладів у 2013 році, затвердженого Наказом Міністерства освіти і науки України № 736 від 12.06.2013 року, у разі відмови випускника без поважних причин приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років від початку роботи у загальноосвітньому або професійно-технічному навчальному закладі, отримувач допомоги повинен повернути суму фактично одержаної допомоги у вищий навчальний заклад, де була здійснена виплата, а вищий навчальний заклад повертає зазначені кошти до державного бюджету. Як вбачається, 18 серпня 2014 року [PERSON] було звільнено з Криворізької загальноосвітньої школи № 78 за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується витягом з наказу № 156-к/тр від 13 серпня 2014 року (а.с. 18). У порушення п. 2.3.1 та п. 2.3.3. договору № 82 від 09 вересня 2013 року, відповідач звільнившись за власним бажанням протягом трьох років від початку роботи у загальноосвітньому або професійно-технічному навчальному закладі, у добровільному порядку не відшкодувала до державного бюджету суму отриманої нею допомоги. Відповідно до ст. 611 ч. 1 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Згідно ст. 625 ч. 1 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливості виконання ним грошового зобов'язання. З метою досудового урегулювання спору, позивач за місцем мешкання відповідача направляв претензію № 28 від 05 лютого 2015 року, з вимогою добровільно повернути суму отриманої допомоги на рахунок учбового закладу, проте, дане претензія відповідачем залишена без задоволення (а.с. 19). Так, згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд вважає необґрунтованими доводи відповідача, що вона змушена була звільнитися, тому що була прийнята на посаду на час декретної відпустки основного працівника, оскільки згідно наказу про звільнення відповідач звільнена за власним бажанням, що не може вважатися звільненням з ініціативи адміністрації або з вини адміністрації школи, крім того що стосується не забезпечення відповідача роботою після закінчення вищого навчального закладу, то вказані обставини не знайшли свого підтверження в судовому засіданні, оскільки відповідач не запречувала факт отримання направлення на роботу. Таким чином, перевіривши та дослідивши матеріали справи та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що вимоги ДВНЗ «КНУ» обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по справі, суд керується ст. 88 ЦПК України та задовольняючи вимого позивача, стягує з відповідача на понесені і документально підтверджені позивачем судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved