Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

В травні 2017р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідача Київської міської ради, в якому просила суд: встановити безстроковий безкоштовний земельний сервітут на свою користь щодо земельної ділянки, яка належить землекористувачу - відповідачу за адресою: [ADDRESS] для облаштування вхідної групи до нежилого приміщення (магазину «Продовольчий») за адресою: [ADDRESS], офіс 62, а саме: відмостки шириною 2 м. довжиною 6 м. та облаштування доріжки довжиною 4,4 м. та шириною 1,5 м. перпендикулярно від [ADDRESS] Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. На підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації, зазначена квартира була переведена у нежитловий фонд, і використовується позивачкою для підприємницької діяльності (здійснення роздрібної торгівлі). Оскільки на думку позивачки отримати в користування земельну ділянку, яка розташована поруч з її магазином є недоцільним, тому що вона примикає до будинку, та входить до території для обслуговування будинку, проте відповідач на думку сторони позивача безпідставно не бажає встановити їй безстроковий безоплатний сервітут. В судовому засіданні позивачка заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просила суд позов задовольнити. В процесі розгляду справи від позивачки будь - яких заяв та клопотань не надходило. Представник відповідача проти позову заперечила, зазначаючи, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону. В обґрунтування своїх вимог стороною відповідача було надано суду письмові заперечення на позов, в порядку ЦПК України, в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017р. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивачці на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], на підставі договору купівлі - продажу від 05 липня 2005р. Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 09 травня 2006р. за № 832 «Про переведення жилого приміщення квартири [ADDRESS] у нежиле» переведено належну позивачці на праві приватної власності жиле приміщення: квартиру № 62 на першому поверсі в будинку [ADDRESS] як виняток у нежиле приміщення. Звертаючись до суду з вказаним позовом позивачка просила суд встановити безстроковий безкоштовний земельний сервітут на свою користь щодо земельної ділянки, яка належить землекористувачу - відповідачу поруч з належним їй приміщенням, оскільки нею, з метою здійснення підприємницької діяльності облаштовано в цьому приміщенні магазин роздрібної торгівлі. За змістом ст. 401 ЦК України, ст. 100 ЗК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Судом встановлено, що згідно витягу з бази даних міського земельного кадастру земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] (код ділянки [NUMBER]) не сформована, рішення стосовно відведення даної земельної ділянки відповідачем не приймалось, документів, що посвідчують право власності чи користування даною земельною ділянкою не зареєстровані. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів, що вона зверталась в позасудовому порядку до відповідача про встановлення сервітуту. В судовому засіданні представник відповідача наголошувала, що при зверненні позивачки з вказаним позовом, остання не повідомила суд, що на спірній земельній ділянці розташований багатоквартирний житловий будинок. Згідно з ч. 1-3 ст. 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed