Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

В червні 2016 року позивачі звернулися до суду з позовною заявою про усунення перешкод в користуванні житловим будинком та вселення, в якому просили ухвалити рішення, яким усунути їм, [PERSON] та [PERSON] перешкоди у користуванні домоволодінням № 3 по 2-му Базарному провулку в м. Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, шляхом їх вселення в нього; заборонити [PERSON] чинити їм перешкоди в користуванні зазначеним домоволодінням, зобовязавши його передати їм два комплекти ключів від замків, які він змінив за останній час в домоволодінні № 3 по 2-му Базарному провулку в м. Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області. В обґрунтування позову позивачі вказали, що з 21 травня 1988 року [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від якого вони мають двох дітей: сина [PERSON], [INFO] і доньку [PERSON], [INFO]. В період перебування в шлюбі з відповідачем, 27 квітня 1999 року відповідно до договору міни АВА №710111, була обміняна належна кожному із них (позивачів і відповідачів) по 1/4 частині квартира [ADDRESS] на незакінчений будівництвом житловий будинок готовністю 73% по 2-му Базарному провулку № 3 в м. Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області і земельну ділянку площею 0,120 га за цією ж адресою. Після заселення до незакінченого будівництвом житлового будинку вони, подружжя [PERSON] почали добудовувати дім, робити його придатним до проживання, у 2014 році провели утеплювальні роботи 1/3 частини будинку; збудували гараж та сарай; встановили паркан, забетонували двір; встановили ворота, хвіртку, забили водяну скважину. Зараз будинок повністю готовий і придатний до проживання. 13 травня 1999 року був виданий Державний акт на право приватної власності на землю на імя [PERSON] Шлюб між нею, [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Декілька разів [PERSON], застосовуючи фізичну силу, виштовхував її, [PERSON] з будинку, закривав перед нею двері. 16 серпня 2015 року [PERSON] заявив, що якщо він повернеться з рейсу, а вона, [PERSON], ще залишатиметься в будинку, то він її просто вбє, тому вона пішла з будинку, щоб уникнути виконання погроз на її адресу. Її, [PERSON] відповідач [PERSON] завжди доводив до скандалу, вчиняв сварку, щоб уникнути такого ставлення, таких перешкод в користуванні будинком, їй теж довелося піти на деякий час з будинку. Користуватися будинком можна було лише коли [PERSON] не було вдома. В жовтні 2015 року [PERSON] змінив замки на вхідних дверях будинку, і вони не змогли попасти до будинку, тому в січні 2016 року вони звернулися з заявами про перешкоджання користування будинком до Дніпропетровського ВП Дніпропетровського міського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області. Вони ніколи не втрачали інтересу до будинку: просили відповідача впустити до будинку жити, продати будинок, щоб мати можливість вирішити питання про придбання ще житла для них, зробити обмін, все безрезультатно, [PERSON] вважає будинок своєю одноособовою власністю. В будинку до цього часу знаходяться їхні особисті речі. В звязку з тим, що вирішити миром даний спір неможливо, вони звернулися до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Адвокат позивачів [PERSON] та [PERSON] за договором про надання правової допомоги у цивільних справах [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх адвокат за договором про надання юридичних послуг [PERSON] у судове засідання не зявилися вдруге . Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується телефонограмою від 23.09.2016 року (а.с.41), окрім цього відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, що підтверджується довідкою про доставку смс-повідомлення від 23.09.2016 року (а.с.42). Суд не зобовязаний відкладати засідання, якщо представник сторони навіть вперше не зявився на розгляд і має право ухвалити рішення за наявними у справі матеріалами, про що Вищий Господарський Суд України виклав в своїй постанові від 07 липня 2016 року у справі № 910/21819/15. ВГС України підкреслив, що підставою для відкладення є не відсутність представника сторони, а саме неможливість вирішити спір у судовому засіданні, тобто відкладення справи є правом, а\~ не обовязком суду. Якщо матеріалів у справі достатньо і суд правильно застосовує при вирішенні спору законодавство, то відсутність представника сторони вже ні на що не впливає. Єдиною умовою в такому випадку для суду, щоб рішення не було скасоване у вищих судових інстанціях, це належне повідомлення сторін та учасників справи про час та місце розгляду справи, зокрема відсутність в матеріалах справи поштових повернень про невручення стороні відповідних повідомлень суду. \~ Вислухавши пояснення сторони позивачів, вивчивши матеріали справи, дослідивши в сукупності докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом; а відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Згідно ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Встановлено, що з 21 травня 1988 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.15), який 26 квітня 2014 року було розірвано, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області зроблено актовий запис №20 та видане відповідне свідоцтво про розірвання шлюбу серії І-КИ №198139 від 26 квітня 2014 року (а.с.13). Від даного шлюбу сторони мають двох спільних дітей: сина [PERSON], [INFO] і доньку [PERSON], [INFO]. В період сімейно-шлюбних відносин, за договором міни АВА № 710110 укладеним 27 квітня 1999 року між [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], [PERSON], що діяла за себе та як представник неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON], з другої сторони, посвідченого державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 2-205, була обміняна належна кожному із сторін по справі, в рівних частина по 1/4 частині - квартира [ADDRESS] на незакінчений будівництвом житловий будинок готовністю 73% по 2-му Базарному провулку №3 в м. Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області і земельну ділянку площею 0,120 га за цією ж адресою. Сімя у складі чотирьох осіб: подружжя [PERSON] і [PERSON] та їх спільні діти [PERSON] та [PERSON] вселилися до житлового будинку. Після заселення до незакінченого будівництвом житлового будинку, подружжя [PERSON] почали добудовувати дім, робити його придатним до проживання: зробили всі внутрішні роботи міняли перестінки, замінили одинадцять вікон на металопластикові, укріплювали стелю за допомогою металевих швелерів, були проведені штукатурні роботи в усьому будинку, провели каналізацію, газове опалення, в усьому будинку зроблена стяжка для долівки, застелений лінолеумом утепленим, зробили ванну кімнату, туалет, [PERSON] особисто поклеїла шпалери в усьому будинку, кухню обшили пластиком. У 2014 році подружжя [PERSON] придбали пінопласт для утеплення усього житлового будинку з зовні, провели утеплювальні роботи 1/3 частини будинку, збудували гараж та сарай, встановили паркан, забетонували двір, а також встановили ворота, хвіртку, забили водяну скважину. На даний час будинок повністю готовий і придатний до проживання. 13 травня 1999 року на підставі договору міни земельної ділянки від 27 квітня 1999 року, Підгородненською міською радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області був виданий Державний акт на право приватної власності на землю серії ДП Дн №038839, на імя [PERSON] (а.с.17). В жовтні 2015 року [PERSON] змінив замки на вхідних дверях будинку і позивачі не змогли попасти до свого будинку, тому в січні 2016 року позивачі звернулися з заявами про перешкоджання користування будинком до Дніпропетровського ВП Дніпропетровського міського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області. Так, відповідно до Висновку ДОП сектору патрульної поліції Дніпропетровського ВП [PERSON] в Дніпропетровській області ст. лейтенанта поліції [PERSON] від 11 січня 2016 року (а.с.20) та висновку ДОП ПП Дніпропетровського ВП ДВ ГУНП в Дніпропетровській області ст. лейтенанта поліції [PERSON] від 12 січня 2016 року (а.с.21), матеріали ЖЄО №240 та ЖЄО№241 від 09 січня 2016 року розглянуті та складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст.173-2 КУпАП. Як вбачається з матеріалів справи, поведінка [PERSON] неодноразово ставала предметом втручання поліції, про що свідчать також висновки ДІМ Дніпропетровського ВП від 25 квітня 2014 року (а.с.18), та від 14 вересня 2015 року (а.с.19). На мирне врегулювання спору [PERSON] та [PERSON] не погоджуються та продовжують чинити позивачам [PERSON] та [PERSON] перешкоди в користуванні житловим будинком. Відповідно до положень ст. 4 ЖК України, житловий фонд утворюють жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України. Жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових приміщень і гуртожитків, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням, займаним на законній підставі (ст. 6, ч. 3 ст. 9 ЖК України). Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 320 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 5, 34 Постанови ПВССУ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК УРСР. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Основною метою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема закріплених в ст.8 є право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання гарантій кожній особі в тому числі права на повагу її житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» ( рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймачів та членів його сім'ї (рішення у справі Larkos v Cyprus від 18.02.1999 року). Оскільки на час розгляду справи позивачі є власниками житлового будинку, розташованого в м. Підгородне по 2-й Базарний провулок Дніпропетровського району Дніпропетровської області, проте не мають змоги проживати у вказаному будинку через перешкоди, що створюються їм відповідачами, іншого житла не мають, тому суд вважає, що факт порушення житлових прав позивачів та прав на користування і розпорядження власністю знайшов підтвердження у судовому засіданні. Таким чином є підстави усунути перешкоди позивачам [PERSON] та [PERSON] у користуванні житловим будинком шляхом їх вселення до зазначеного будинку, оскільки іншим шляхом неможливо відновити їх права. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позірним вимогам. Тому суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі по 275 грн. 60 коп. з кожного, та на користь [PERSON] судовий збір у розмірі по 275 грн. 60 коп. з кожного.

Outcome: approved