Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

В травні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Креді [PERSON]», в якому просив розірвати кредитний договір №1/2591625 від 30.03.2016 року укладений між ним та відповідачем. В жовтні 2017 року позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог та просив визнати недійсним кредитний договір №1/2591625 від 30.03.2016 року укладений між ПАТ «Креді [PERSON]» та [PERSON] з моменту укладення. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 30.06.2016 року між ним та ПАТ «Креді [PERSON]» було укладено кредитний договір №1/2591625 за яким банк зобовязувався надати позивачу кредитні кошти в розмірі 684 036,73 грн. з терміном повернення по 29.03.2021 року. Кредит надавався на споживчі цілі, а саме на купівлю автомобіля та сплату страхових внесків. В забезпечення зобовязань за кредитним договором було укладено договір поруки та договір застави транспортного засобу. Всупереч умовам кредитного договору банк видав кредит в сумі 670 690 грн. шляхом перерахування на поточний рахунок. Решту суми в розмірі 13 346,73 грн. позивач не отримав, оскільки вона визначалася як страховий платіж, однак ця сума потрапила до загальної суми кредиту та на неї нараховувалися відсотки. Тому, позивач вважає, що графік погашення заборгованості за кредитом складений невірно. Також, умовою укладення кредитного договору було обовязкове страхування предмету застави в страховій компанії АТ «СК»АХА Страхування». Так, 30.03.2016 року укладено договір страхування транспортного засобу №тп88199абк, яким заcтраховано автомобіль марки Toyota, модель RAV4, державний номер [NUMBER], 2016 року випуску, при цьому вигодонабувачем став ПАТ «Креді [PERSON]». Позивач вказував, що 15.09.2016 року стався страховий випадок, а саме було викрадено автомобіль невідомими особами, однак 01.12.2016 року від страхової компанії надійшов лист №11190/12 цв, яким відмовлено у виплаті страхового відшкодування в звязку з ненаданням свідоцтва про реєстрацію застрахованого транспортного засобу. Після цього позивач звернувся до банку і повідомив про настання страхового випадку, а також просив не нараховувати штрафні санкції на період, поки страхова компанія не здійснить виплату, однак відповіді так і не отримав, банк жодних дій зі свого боку щодо отримання страхового відшкодування із страхової компанії не здійснив, тому вважає, що банк, під час укладення кредитного договору та договору страхування, діяв всупереч норм чинного законодавства, що призвело до порушення прав позичальника, в звязку з чим просить визнати вказаний кредитний договір недійсним. Відповідач в свою чергу, звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої зустрічні позовні вимоги тим, що 30.06.2016 року між ПАТ «Креді [PERSON]» та [PERSON] укладено кредитний договір №1/2591625 за яким банк зобовязувався надати [PERSON] кредитні кошти на купівлю транспортного засобу Toyota RAV4 в розмірі 684 036,73 грн. з терміном повернення по 29.03.2021 року. Банк виконав свої зобовязання за кредитним договором та надав кредит в сумі 684 036,73 грн., однак [PERSON] зі своєї сторони порушив умови договору та має заборгованість в загальному розмірі 639 851,41 грн. В забезпечення зобовязань за кредитним договором укладено договір поруки з [PERSON], згідно якого відповідачі несуть солідарну відповідальність за виконання кредитного договору, тому просив стягнути з відповідачів солідарно загальну суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 639 851,41 гривень. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі, проти зустрічного позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала, подала заперечення на позов, в яких просить відмовити у задоволенні позовної заяви посилаючись на те, що кредит надавався на купівлю транспортного засобу та на сплату страхового внеску, а посилання позивача на порушення банком Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про банки та банківську діяльність» є безпідставними. Кредитний договір підписаний [PERSON] на кожній сторінці, своїм підписом позичальник підтвердив факт своєї згоди з усіма умовами договору. Просила суд у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічні позовні вимоги ПАТ «Креді [PERSON]» підтримала. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи та дослідивши наявні в ній докази, судом встановлено наступне. 30.03.2016 року між Публічним акціонерним товариством „Креді [PERSON] та [PERSON] був укладений кредитний договір № 1/2591625. Відповідно до п. 1.1. кредитного договору банк зобов'язався надати [PERSON] на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит в сумі 684 036,73 грн. Строк користування кредитом з 30.03.2016 року по 29.03.2021 року. Згідно п. 1.2.1 кредитного договору кредит надається позичальнику в розмірі 670 690 грн. на купівлю транспортного засобу для особистих потреб. Згідно п. 1.2.2 кредитного договору кредит надається позичальнику в розмірі 13 346,73 грн. на сплату страхової премії за договором добровільного страхування укладеним між товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «АХА Страхування Життя», позичальником та банком. Пунктом 1.4.1 кредитного договору обумовлено, що проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 17% річних. На забезпечення належного виконання позичальником прийнятих на себе зобов'язань за кредитним договором 30.03.2016 р. між банком та [PERSON] укладено договір поруки № Р2/2602485, відповідно до умов якого [PERSON] на добровільних засадах прийняла на себе зобов'язання перед банком солідарно відповідати за зобов'язаннями позичальника, які виникають з умов кредитного договору. Окрім цього, 30.03.2016 року між [PERSON] та банком укладено договір застави транспортного засобу - Toyota, модель RAV4, державний номер [NUMBER], номер шасі JTMDDREV40J021832, 2016 року випуску, № Z1/2602485. Вартість предмета застави, згідно договору купівлі-продажу, складає 958 129 грн. Відповідно до п. 3.3.5 кредитного договору позичальник зобов'язаний забезпечити страхування предмета застави від заподіяння збитків за ризиками КАСКО. Предмет застави повинен бути застрахований у повному обсязі протягом строку дії договору в страховій компанії погодженій (рекомендованій) банком. При цьому вигодонабувачем за договором страхування повинен бути вказаний банк. 30.03.2016 року між АТ «СК» АХА Страхування» та [PERSON] укладено договір страхування транспортного засобу №тп88199абк, яким заcтраховано автомобіль марки Toyota, модель RAV4, державний номер АІ 8118ЕО, номер шасі JTMDDREV40J021832, 2016 року випуску. Вигодонабувачем за вказаним договором є ПАТ «Креді [PERSON]». Пунктом 2.1 кредитного договору передбачено, що надання кредиту в межах суми та в порядку, визначених договором, здійснюється шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника з подальшим їх перерахуванням на поточний рахунок продавця №26006008991000 в ПАТ КІБ «Креді [PERSON]», м. Київ, код банку 30379 та на поточний рахунок №26504007786069 в ПАТ «Креді [PERSON]», код банку 30614, ТОВ «Страхова компанія «АХА Страхування Життя». Банк перерахував [PERSON] кредитні кошти згідно кредитного договору №1/2591625 в сумі 670 690 грн., що підтверджується меморіальним ордером № 1/2591625 від 30.03.2016 року, згідно якого кошти перераховані з рахунку №22031000326034 на кредитний рахунок №26204501724407. Згідно меморіального ордеру №14414166-2, 30.03.2016 року кошти в сумі 670 690 грн. були перераховані з рахунку №26204501724407 на рахунок №26006008991000 за авто RAV 4 згідно договору купівлі-продажу №ДР-0000139 від 07.03.2016, платник [PERSON]. Згідно меморіального ордеру №1/2591625 від 30.03.2016 року кошти в сумі 13 346,73 грн. перераховані з рахунку №22031000326034 на кредитний рахунок №26504007786069, отримувач ТДВ «СК» АХА Страхування Життя». З вказаного вбачається, що на кредитний рахунок позичальника [PERSON] №26204501724407 перераховано кошти в сумі 670 690 грн. Судом встановлено та не заперечувалось представниками сторін, що 15.09.2016 року автомобіль Toyota модель RAV4 було викрадено, по факту викрадення відкрито кримінальне провадження №1201611030004709. Листом від 15.11.2016 року №11190/12цв страхова компанія відмовила у виплаті страхового відшкодування на підставі порушення п. 22.2, 23.1.11 договору страхування в частині ненадання свідоцтва про реєстрацію застрахованого ТЗ. Разом з тим, в листі зазначено, що свідоцтво про реєстрацію ТЗ перебувало в застрахованому ТЗ на момент незаконного заволодіння ним. Однак, п. 26.5.16 договору страхування передбачено, що страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування, якщо, зокрема страхувальник не надав у разі викрадення ТЗ свідоцтво про реєстрацію ТЗ (за виключенням викрадення ТЗ шляхом грабежу та/або розбою). Також, виходячи зі змісту ст. 979, 989, 991 ЦК України можна зробити висновок, що коли виникає страховий випадок, страховик зобовязаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору є підставою для відмови лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатися, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись окремо у кожному випадку. В даному випадку викрадення автомобіля є страховим випадком, що передбачено договором страхування. Слід також враховувати, що закон повязує обовязок страховика здійснити відшкодування саме зі страховим випадком, а не з наданням певних доказів страхувальником. Зокрема, відсутність свідоцтва про реєстрацію ТЗ не є підставою відмови від страхового відшкодування. Відповідно до ч. 3 ст. 991 ЦК України рішення страховика про відмову здійснити страхову виплату повідомляється страхувальникові у письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови. Така відмова має бути направлена страхувальнику у строк, визначений законом або договором. Стаття 985 ЦК України надає право страхувальнику ввести у страхові відносини додаткового суб'єкта, який отримує статус третьої особи в розумінні статті 636 ЦК України, тобто особи, яка хоча і не є стороною в договорі, набуває права вимагати виконання зобов'язання на свою користь (вигодонабувач). Для того, щоб вигодонабувач міг отримати захист свого права, що випливає із договору страхування, він має виразити на це свою волю, тобто подати страховику відповідну заяву, надати повідомлення страхувальнику тощо. Встановлено, що банк є вигодонабувачем за договором страхування, тобто він одержує страхове відшкодування при настанні страхового випадку, однак жодних дій для отримання страхового відшкодування зі сторони вигодонабувача вчинено не було, при цьому автомобіль було придбано за особисті кошти позивача та кредитні кошти банку. [PERSON] та [PERSON] звернулись із заявою до банку, в якій повідомили про настання страхового випадку та просили банк не нараховувати штрафні санкції на період здійснення страхового відшкодування, на що отримали відповідь №12407\\522 від 10.02.2017 року про те, що вирішення піднятого питання триває, остаточне рішення банку буде повідомлено додатково. Як вбачається з графіку погашення заборгованості, відсотки нараховувались на суму кредиту 684 036,732 грн. та станом на 18.07.2017 року банком нарахована заборгованість в сумі 639 851,41 грн., яка включає заборгованість за кредитом 562 823,61 грн., прострочену заборгованість за кредитом 34 863,55 грн., нараховані відсотки 5 362,58 грн., прострочені відсотки 33 865,44 грн., пеня 2 936,23 грн. Позивач за первісним позовом вказує, що банк, як сторона договору страхування вигодонабувач, навмисно не здійснив жодної дії, передбаченої договором щодо стягнення відшкодування із застрахової компанії та посилається те, що від страхової компанії договір страхування було укладено [PERSON] і від імені банку договір укладено і підписано [PERSON], з чого вбачає, що банк під час укладення кредитного договору та договору страхування діяв всупереч нормам чинного законодавства та порушив Закон України «Про захист прав споживачів» і статтю 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», що призвело до порушення прав позичальника. Крім того, графік погашення заборгованості не відповідає умовам кредитного договору. В свою чергу, відповідач за первісним позовом позовні вимоги не визнає, а також звернувся із зустрічним позовом, в якому зазначає, що позичальник не виконує свої зобовязання по кредитному договору, тому вправі вимагати дострокового повернення кредиту, комісій та пені. Судом встановлено, що правовідносини, які виникли, є правовідносинами із надання споживчого кредиту, на які поширюється законодавство України із питань захисту прав споживачів. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК»), зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п. 23 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до п. 19 наведеної статті продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Відповідно до п. 17 наведеної статті, послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на вільний вибір товарів і послуг у зручний для нього час та на вільне використання електронних платіжних засобів з урахуванням режиму роботи та обов'язкових для продавця (виконавця) форм (видів) розрахунків, установлених законодавством України. Положенням даної частини статті також заборонено примушувати споживача придбавати продукцію неналежної якості або непотрібного йому асортименту. Відповідно до ч. 1,5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Якщо положення договору визнано не справедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Як зазначив Верховний Суд України у постанові № 6-40цс13 від 11.09.2013 року, визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов'язковою передумовою при реалізації інших правовідносин. Суд погоджується з тим, що обов'язок укладати договори страхування із конкретним визначеним відповідачем страховиком порушують право позивача як споживача на вільний вибір продукції, оскільки останній був необґрунтовано обмежений у можливості обрати страховика на власний розсуд та на власних умовах. При цьому обґрунтованих мотивів такого обмеження прав споживача, якими могли б бути об'єктивні вимоги щодо ділової репутації, платоспроможності страховика, тощо, у положеннях кредитного договору не встановлено. Таким чином, слід дійти висновку, що вимога щодо обов'язку укладати договори страхування з конкретним визначеним страховиком, необґрунтовано обмежує право споживача самостійно обирати страховика, який надаватиме відповідні послуги, а тому суперечить ч. 1, ч. 2 ст. 17 та ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідач натомість як на підставу своїх заперечень посилався на ст. 6 ЦК України, згідно якої сторони є вільними в укладенні договору, однак інших об'єктивних доводів, які б спростовували доводи позивача, чи інших підстав для відмови у позові не наведено. З цього приводу необхідно зазначити, що принцип свободи договору, встановлений зокрема в ст. 627 ЦК, не є необмеженим, оскільки положення договорів не можуть суперечити законодавству України, зокрема вимогам встановленим у ст. 203 та ст. 6 ЦК. З огляду на наведене, суд також вбачає в положеннях умов кредитного договору щодо обовязкового страхування предмету застави в страховій компанії рекомендованої банком форму примусу, яка полягає в тому, що відповідач

Outcome: approved