Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-17 00:00:00

В травні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до відповідача АТ «Альфа-Банк» про захист прав споживача та визнання недійсною умови кредитного договору. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 17.04.2014 року між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір № 500477759, відповідно до умов якого банк надав позивачу кредит, та, останній, отримав кредитні кошти в сумі 47212,98 грн., з процентною ставкою 17,99 % річних, строком до 18.10.2016 р. Договором було передбачено комісійну винагороду банку за управлінням кредитом за період з 1 місяця користування по 60 місяць користування кредитом 2,20 % від суми кредиту. Позивач вважає, що зазначений у кредитному договорі обов`язок сплачувати, крім відсотків за користування кредитом, ще й комісійну винагороду банку за управління кредитом в розмірі 1038,68 грн. є таким, що суперечить нормам закону, є несправедливою умовою відносно споживача, відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому є недійсним. Позивач вказує, що банк ввів його в оману і не попередив, що ці 2,20 % є неправомірними та незаконно нарахованими, та про це він дізнався лише в травні 2019 року. Крім того, нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача, банком не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісійну винагороду будуть надаватись банком позичальнику, а тому в силу ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України, п. 2.8 вказаного договору має бути визнаний недійсним. З огляду на викладене, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав з даним позовом та просить суд визнати недійсним п. 2.8 кредитного договору № 500477759, укладеного 17.04.2014 року між позивачем та відповідачем. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 31.05.2019 року, справу було направлено за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва. 28.11.2019 року справа надійшла до Голосіївського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 29.11.2019 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29.01.2020 року, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін було відкладено. Позивач після відкриття провадження у справі з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відповідач відзив на позов до суду не подав, з будь-якими клопотаннями не звертався, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 17.04.2014 року між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір № 500477759, відповідно до умов якого банк надав позивачу кредит в сумі 47212,98 грн., з процентною ставкою 17,99 % річних, тип процентної ставки фіксований, строком до 18.10.2016 р. Відповідно до п. 2.4 кредитного договору, банк надав кредит позичальнику для власних потреб шляхом безготівкового перерахування на рахунок позичальника № [NUMBER] , що відкритий позичальнику в ПАТ «Альфа-Банк». У пункті 2.6 зазначеного кредитного договору зазначено, що позичальник зобов`язується здійснювати платежі з повернення кредиту, сплати процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за цим договором щомісячно, рівними частинами у сумах та в терміни, в порядку та на умовах, визначених цим договором та відповідно до графіку платежів, який є додатком № 1 до цього договору і який є його невід`ємною частиною. Сторонами було погоджено те, що відповідно до п. 2.8 договору, комісійна винагорода банку, з урахуванням п. 2.8.1, складає за управління кредитом за період з 1-го місяця користування кредитом по 60-й місяць користування кредитом - 2,20 % від суми кредиту і оплачується щомісячно за кожний місяць користування кредитом, відповідно до графіку платежів, який є Додатком № 1 до цього договору. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що вказаний в п. 2.8 договору обов`язок сплачувати, крім відсотків за користування кредитом, ще й комісійну винагороду банку за управління кредитом є таким, що суперечить нормам закону, є несправедливою умовою відносно споживача, відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», банк ввів позивача в оману і не попередив, що ці 2,20 % є неправомірними та незаконно нарахованими, а тому в силу вимог закону п. 2.8 вказаного договору має бути визнаний недійсним. Вирішуючи спір, суд вважає за необхідне зазначити про те, що в силу вимог ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). За змістом ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі. Як вбачається зі змісту оспорюваного договору, в ньому встановлено всі істотні умови для такого виду договору, відповідно до вимог чинного на той час законодавства та інших нормативно-правових актів. Вся необхідна інформація про умови отримання кредиту, а саме: про умови надання споживчого кредиту, графік погашення і суми щомісячних платежів, про необхідність сплати комісійної винагороди банку, тощо, яка передує укладенню договору, була надана позичальнику, що підтверджується дослідженими судом доказами. Підписуючи оспорюваний договір, сторони дійшли згоди щодо укладання договору на зазначених у ньому умовах, в тому числі і сплати комісійної винагороди банку, а відтак, з власної ініціативи визначили для себе правила подальшої поведінки. Доказів того, що під час підписання оспорюваного кредитного договору позивач був обмежений у праві вибору кредитної установи та умов кредитування чи що є інші умови, які є несправедливими, матеріали справи не містять. Крім того, відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Згідно зі ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зі спірного кредитного договору вбачається, що він підписаний сторонами без будь-яких застережень та зауважень, що свідчить про вільне волевиявлення сторін при його укладанні. Належних та допустимих доказів того, що відповідачем та/або позивачем в момент підписання даного кредитного договору було недодержано вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, матеріали справи не містять. Крім того, матеріали справи не містять жодного доказу того, що під час укладення оспорюваного правочину позивач звернувся до банку з приводу роз`яснення йому положень п. 2.8 договору, які були йому незрозумілі або за додатковою інформацією щодо умов кредитування. Враховуючи зазначене, суд вважає, що правових підстав для визнання умови, викладеної в п. 2.8 кредитного договору, - недійсною немає. Крім того, слід зазначити, що відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Як визначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011, держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим, споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (ч. 1 ст. 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому, держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Таким чином для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень абовизнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому. Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Матеріали справи свідчать про те, що спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав необхідні документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо комісійної винагороди банку. У договорі та графіку погашення заборгованості, який підписано позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. В ході розгляду справи судом встановлено, що спірний договір укладений між сторонами за їх взаємною згодою та відповідно до вимог чинного законодавства, та доказів зворотному матеріали справи не містять. При його укладенні між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних його умов, про що свідчать підписи сторін у кредитному договорі. При цьому, кредитний договір не містить несправедливих умов договору, а тому правові підстави для визнання недійсним кредитного договору відсутні. Посилання позивача на наявність несправедливої умов кредитного договору, викладеної в п. 2.8, належними та допустимими доказами не підтверджено. Варто відзначити, що несправедливі умови договору мають наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків, а позивачем не надано доказів, на підтвердження того, що умови спірного договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та завдають шкоди йому, як споживачеві, а тому умову кредитного договору, викладену в п. 2.8, - не можна вважати несправедливою. Крім того, матеріали справи не містять відомостей, що позивач звертався до банку з пропозиціями про внесення змін до умов договору, зокрема, можливості внесення змін та доповнень до даного договору, що свідчить про його згоду з умовами спірного договору. Доводи позивача про те, що кредитний договір було укладено з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», так як перед його укладенням та під час укладення, всупереч частині 2 статті 11 вказаного закону, позичальнику не було надано інформації про умови кредитування, суд вважає безпідставними, оскільки, спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Крім того, суд приймає до уваги те, що позивач на момент укладення договору в 2014 році не заявляв заперечень чи додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував умови кредитного договору, а з позовом про визнання його недійсним в частині звернувся до суду лише в 2019 році. Доводи позивача про те, що п. 2.8 кредитного договору за своїм змістом суперечить положенням законодавства, судом до уваги не приймаються, оскільки, ґрунтуються виключно на довільному трактуванні позивачем положень ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» і умов кредитного договору та спростовуються встановленими фактичними обставинами справи та умовами кредитного договору. Як вбачається зі змісту оспорюваного договору, в ньому не містяться жодні положення, які Закон України «Про захист прав споживачів» визначав би як несправедливі та такі, які спричиняють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд звертає увагу на те, що, підписуючи оскаржуваний кредитний договір, позичальник [PERSON] погодився з усіма умовами щодо отримання кредиту, повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом та комісійної винагороди банку у строки, встановлені договором. Суд вважає обґрунтування позову надуманими, та не приймає до уваги позицію сторони позивача, оскільки, вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те що обставини, на які посилається позивач, як на підставу позовних вимог, зокрема, щодо несправедливості умови п. 2.8 кредитного договору, порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів» відносно нього, введення його в оману, не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, а тому суд вважає позов необґрунтованим, безпідставним та недоведеним, в зв`язку з чим в його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed