Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

в суд із цивільним позовом звернулася [PERSON] до Державного підприємства по розповсюдженню періодичних видань «Преса» про визнання недійсним наказу про переведення та стягнення заробітної плати, у якому просить: визнати наказ 03-к від 09.01.2003 року ДП «Преса» про переведення на іншу роботу, недійсним в частині умисної помилки стосовно умов праці та тривалості з визначенням робочого часу (неповний робочий час), замінити на скорочений робочий час, при шкідливих умовах праці; зобов'язати ДП «Преса» зробити перерахунок заробітних плат у відповідності до ст.ст. 51, 100 КЗпПУ, провести нарахування відповідних сум з додаткових трудових та соціально-побутових пільг, за весь час роботи; зобов'язати ДП «Преса» в строк до 1 місяця повернути борг та видати пільгову довідку для пільгової пенсії. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що 29.08.2002 року наказом № 210-к вона була прийнята на роботу в цех експедирування преси № 1 ДП «Преса» м. Київ на посаду оператора поштового зв'язку тимчасово. 09.01.2003 року наказом № 03-к від 09.01.2003 року вона була переведена за основним місцем роботи постійно на посаду сортувальника поштових відправлень та виробів друку цеху № 1. У 2006 році [PERSON] дізналася, що у оскаржуваному наказі зазначено, що умови її праці є нормальними, хоча, на її думку, вони є шкідливими. Вищевказане потягло за собою те, що вона на даний час не може оформити пільгову пенсію, а відповідач ДП «Преса» відмовляється у добровільному порядку визнати той факт, що умови її праці були шкідливими та видати відповідну довідку. У судовому засіданні позивачка свої вимоги повністю підтримала та пояснила, що вважає оскаржуваний наказ недійсним, оскільки в ньому вказані умови праці, які не відповідають дійсності. Тобто у наказі вони вказані як нормальні, а насправді є шкідливими. Про даний наказ дізналася у 2006 році. Раніше не оскаржувала його, оскільки не було потреби. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, вважаючи, що жодних підстав для їх задоволення немає. При цьому, представником відповідача до суду подано заяву про застосування строків позовної давності, в якій відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову і з підстав пропущення строку позовної давності. У судовому засіданні встановлені такі факті і відповідні ним правовідносини: 29.08.2002 року наказом № 210-к [PERSON] була прийнята на роботу в цех експедирування преси № 1 ДП «Преса» м. Київ на посаду оператора поштового зв'язку тимчасово. 09.01.2003 року наказом № 03-к від 09.01.2003 року [PERSON] була переведена за основним місцем роботи постійно на посаду сортувальника поштових відправлень та виробів друку цеху № 1. Згідно даного наказу умови праці [PERSON] зазначені як нормальні. Як виходить з висновку про умови праці працівника відповідно до гігієнічної класифікації праці від 25.08.2015 року, згідно з критеріями гігієнічної класифікації ДСН та ПГКП від 08.04.2014 року № 248 умови праці сортувальника поштових відправлень та виробів друку за фактом шкідливих хімічних речовин, та за показниками важкості трудового процесу умови праці відповідають класу умов праці 2 (допустимий). Заслухавши позивача, представника відповідача та дослідивши матеріали, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до Державного підприємства по розповсюдженню періодичних видань «Преса» про визнання недійсним наказу про переведення та стягнення заробітної плати задоволенню не підлягають із наступних підстав: частинами першою та другою ст.43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. З огляду на положення ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає справу на підставі документів, що були надані сторонами або витребувані за їх клопотанням. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до вимог ст. 153 Кодексу Законів про працю України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 100 КЗпП України установлено, що на важких роботах, на роботах із шкідливими і небезпечними умовами праці, на роботах з особливими природними, географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я встановлюється підвищена оплата праці. Перелік цих робіт визначається Кабінетом Міністрів України. Тобто право на встановлення доплати за несприятливі умови праці виникає у працівника не за професією, за якою він працює, не за посадою, яку він обіймає, а за виконання відповідних видів робіт, на яких визнано важкі та шкідливі, або особливо важкі та особливо шкідливі умови праці згідно з атестацією робочого місця. Перелік конкретних робіт, робочих місць і розміри доплат за несприятливі умови праці є додатком до колективного договору підприємств, організацій та відокремлених підрозділів і затверджуються одночасно із заходами щодо поліпшення умов праці. Атестацію робочих місць за умовами праці запроваджено в Україні постановою Кабінету Міністрів від 1 серпня 1992 р. № 442 «Про порядок проведення атестації робочих місць за умовами праці». Основна мета атестації полягає у врегулюванні відносин між власником і працівниками щодо реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах праці. Однак матеріали справи не містять доказів про роботу позивача [PERSON] в шкідливих умовах. Твердження останньої про те, що в оскаржуваному нею наказі № 03-к від 09.01.2003 року відповідач умисно зазначив нормальні умови її праці замість шкідливих, суд вважає за суб'єктивну думку позивача, яка не підтверджується жодними доказами. Разом з тим, суд прийшов до висновку про пропуск позивачем строку позовної давності. Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Разом з тим, як передбачено частиною першою статті 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Трудовим законодавством України визначені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, тобто встановлена спеціальна позовна давність. Так, частиною першою статті 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Судом встановлено, що про наказ 03-к від 09.01.2003 року позивачка [PERSON] дізналася у 2006 році, про заявила у судовому засіданні. Однак, з позовом про скасування цього наказу остання звернулася до суду лише 28.04.2017 року, тобто майже через дев'ять рокі після того, як дізналася про можливе порушення свого права, що свідчить про пропуск ним встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України строку спеціальної позовної давності. В судовому засіданні позивачка не навела суду жодних обставин, які могли б свідчити про поважність причин пропущення ним строку позовної давності. Як на причину пропуску строку позовної давності, остання посилається на те, що раніше у неї не було потреби оскарження даного наказу. Вказані обставини суд не визнає поважними причинами пропуску строку позовної давності. Згідно вимог частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки відповідачем подано заяву про застосування позовної давності, а судом встановлено, що строки позовної давності позивачем пропущені, наявні підстави для відмови у позові за спливом позовної давності. При вирішенні спору та ухваленні рішення суд враховує, що позовні вимоги про перерахунок заробітної плати, повернення боргу та видачу довідки є похідними від позовних вимог про визнання недійсним та скасування наказу 03-к від 09.01.2003 року.

Outcome: dismissed