Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-15 00:00:00

В січні 2019 року позивачка звернулася до суду із позовною заявою про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначає, що рішенням Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 21.09.2011 року за позивачкою визнано право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку, який належить їй на праві приватної власності, зареєстрована її кума [PERSON] , яка з 2012 року за вказаною адресою не проживає. Місцем її фактичного проживання є м. Санкт- [PERSON] РФ. Вона неодноразово намагалась зв`язатись з відповідачкою з метою вирішення питання зняття з реєстраційного обліку, проте всі її спроби були невдалими. У вказаному домоволодінні зареєстрована тільки [PERSON] , проте вона не сплачує комунальні послуги, через що позивачка несе додаткові матеріальні затрати. Особистих речей відповідачки у будинку не залишилось. На підставі викладеного, просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позивачка у судове засідання не з`явилася, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Із заявою про розгляд справи у її відсутність та з повідомленням причин неявки до суду не зверталася. Відзиву на позовну заяву до суду не надавала. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вважає за необхідне проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. З урахуванням ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини. Рішенням Іллічівського райсуду м.Маріуполя Донецької області від 21.09.2011 року за позивачкою визнано право власності на домоволодіння [ADDRESS] . Згідно витягу про державну реєстрацію прав № 31527813 від 04.10.2011 року право власності позивачки на домоволодіння [ADDRESS] зареєстровано в Маріупольському БТІ за реєстраційним № 34785680 від 04.10.2011 року. Відповідно до довідки № 050-13.07.-00658, виданої 05.01.2019 року ЦНАП Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, та довідки про надання інформації № 03-12-1543, виданої 20.02.2019 року відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, з 12.06.2012 року і по теперішній час у будинку [ADDRESS] зареєстрована відповідачка [PERSON] . Згідно акту №1, складеного 10.01.2019 року головою КСН «Мирний», відповідачка [PERSON] не проживає у будинку [ADDRESS] з 2012 року, що підтверджують свідки [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] в письмових поясненнях, наданих до суду, вказав, що є сусідом позивачки. Відповідачка не проживає у будинку [ADDRESS] з 2012 року. Місце проживання останньої йому не відомо. Свідок [PERSON] надав до суду аналогічні пояснення. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316.317,319,321 ЦК України). Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Відтак, вищезазначені статті передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а як вбачається з матеріалів справи відповідачка не була членом сім`ї позивача. Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова ВСУ від 15 травня 2017 р. у справі № 6-2931цс16) право відповідача на користування чужим майном (спірною квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2ст. 406 ЦК. Відповідно до вимог ч.2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Враховуючи викладене, а також те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідачка [PERSON] не була членом сім`ї позивачки та з 2012 року без поважних причин не мешкає за адресою: [ADDRESS] , суд вважає, що вона втратила право користування житловим приміщенням за вказаною адресою на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України. У відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Outcome: approved