Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-12 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 28.08.2017 р. надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якій Позивач просить суд розірвати шлюб, зареєстрований між нею та Відповідачем 07.11.2015 р. у Боярському міськвиконкомі Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис № 713. На обґрунтування заявлених вимог [PERSON] у позовній заяві зазначила, що вона з Відповідачем зареєструвала шлюб 07.11.2015 р., [INFO]. у них народилася дочка - [PERSON]; з жовтня 2016 року вони проживають окремими сім'ями, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних відносин. Ухвалою Володарського районного суду Київської області від 30.08.2017 р. відкрито провадження у справі та призначено розгляд на 21.09.2017 р., відкладений через неявку сторін на 18.10.2017 р.; ухвалою суду від 18.10.2017 р. подружжю було надано строк для примирення 3 місяця, провадження зупинено. Ухвалою суду від 23.01.2018 р. поновлено провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 14.02.2018 р., відкладено через неявку сторін на 13.03.2018 р. У судовому засіданні 13.03.2018 р. Позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Додатково пояснила, що не проживає з Відповідачем вже 1 рік і 5 місяців, дитина проживає з нею, також має стосунки з іншим чоловіком, просила залишити їй дошлюбне прізвище. Відповідач у судові засідання жодного разу не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлений за зареєстрованим місцем проживання (а.с. 14), що підтверджено наявними матеріалами справи. Відповідно до підпункту 9 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, викладеного в новій редакції Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 р. № 2147-VIII, що набрав чинності з 15.12.2017 р. (далі - ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України). Судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку; днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні, зокрема, відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (пункт 2 частини сьомої, пункт 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України). З огляду на наведені положення статті 128 ЦПК України Відповідач вважається таким, що повідомлений про дату, час і місце розгляду справи (а.с. 14, 37, 41). За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому відповідно до частини четвертої названої статті Кодексу у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, зокрема і наявність згоди Позивача (а.с. 43), визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд вбачає за можливе розглянути справу за відсутності належно повідомленого про судове засідання Відповідача у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого. Відповідно до статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість (частини третя, четверта статті 56 Сімейного кодексу України). Шлюб припиняється внаслідок його розірвання, зокрема, за позовом одного з подружжя на підставі відповідного рішення суду (частина друга статті 104, частина третя статті 105, стаття 110 Сімейного кодексу України). За статтею 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (стаття 113 Сімейного кодексу України). Судом встановлено, що сторони 07.11.2015 р. зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб [NUMBER], виданого Виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області 07.11.2015 р., актовий запис № 713 (а.с. 6); сторони мають спільну неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER], виданого 26.08.2018 р. Києво-Святошинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 318 (а.с. 7). Як зазначено в позовній заяві і стверджено Позивачем у судовому засіданні, спільне господарство сторонами не ведеться з 2016 року, фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені, Позивач проживає в цивільному шлюбі з іншим чоловіком, тому збереження сім'ї є неможливим і суперечитиме інтересам сторін та дитини. Як роз'яснено в пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. З огляду на викладене та зважаючи на фактичну відсутність сімейних відносин між сторонами тривалий час, небажання відновлювати сімейні відносини, зокрема й після наданого судом строку для примирення, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, зважаючи на небажання Позивача поновлювати сімейно-шлюбні відносини. Суд не може примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків і можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує за статтею 141 ЦПК України. Зважаючи на усе наведене та відповідно до статей 24, 55, 104, 105, 110, 112, 113, 115 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved