Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-10 00:00:00

Дарницьке районне управління Головного управління МВС України в м. Києві (далі по тексту - позивач, Дарницьке РУ ГУ МВС України в м. Києві) звернулось до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON]), яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої [PERSON] про виселення з кімнати [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Позовні вимоги мотивовано тим, що на балансі Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві перебуває гуртожиток, що знаходиться по [ADDRESS]. [PERSON] разом із донькою [PERSON] проживали та були зареєстровані у гуртожитку. У зв'язку з напругою, яка утворилася щодо забезпечення житлом працівників ОВС (зокрема Дарницького РУ ГУМСВ України в м. Києві), які проживають в гуртожитках підприємств та організацій не підпорядкованих Головному управлінню МВС України в м. Києві та відповідно до затвердженого першим заступником начальника ГУ МВС України в м. Києві «Плану заходів по усуненню соціальної напруги щодо забезпечення житлом працівників ОВС, які проживають в гуртожитках підприємств та організацій не підпорядкованих ГУ МВС в м. Києві» комісією з соціально-побутових питань Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві прийнято рішення про виселення осіб, які не перебувають у трудових відносинах з нашою установою та інших осіб, які проживають у відомчому гуртожитку з порушенням порядку поселення. Оскільки відповідач у трудових відносинах із позивачем не перебуває, а тому проживає у гуртожитку Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві без правових підстав, позивач просить суд виселити [PERSON] та її малолітню доньку [PERSON] з кімнати [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідач та її представник проти задоволення позову заперечували у повному обсязі, зазначивши при цьому, що [PERSON] зареєстрована з 2002 року у відомчому гуртожитку Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві на той час як дружина працівника Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві [PERSON]. Разом з батьками у гуртожитку була зареєстрована їх малолітня донька - [PERSON]. Посилаючись на те, що відповідачі були вселені до гуртожитку на законних підставах, вони не мають іншого житла, а також [PERSON] є одинокою особою, яка виховує малолітню дитину, їх виселення з кімнати, яку вони займають без надання іншого житлового приміщення порушить їх права. Представник служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, надіслав до суду свої письмові пояснення, в яких просив суд провести засідання без його участі та винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, її представника, дослідивши матеріали справи, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до розпорядження представника президента України в м. Києві №575 від 09.12.1994 року «Про передачу гуртожитку комерційного центру «Альтернатива» на баланс Харківського РУВС» гуртожиток по [ADDRESS] був переданий на баланс Харківського районного управління внутрішніх справ на умовах оренди для забезпечення житлом співробітників Харківського РУВС. Наказом МВС України від 06.10.2001 року №860 «Про реорганізацію органів внутрішніх справ ГУ МВС України в м. Києві відповідно до нового адміністративно-територіального поділу міста» Харківське РУ ГУ МВС України в м. Києві було ліквідовано та утворено Дарницьке РУ ГУ МВС України в м. Києві. Гуртожиток по [ADDRESS] перебуває на балансі Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві. З матеріалів справи вбачається, що до спірної кімнати [ADDRESS], під час служби у Дарницькому РУ ГУ МВС України в м. Києві був заселений [PERSON]. [PERSON] разом із донькою [PERSON], як члени родини працівника Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві, проживали та були зареєстровані у гуртожитку. Відповідно до витягу з наказу Головного управління МВС України в м. Києві від 28.02.2011 року, №114 старшого лейтенанта міліції [PERSON] - дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції територіального відділу міліції Дарницького районного управління звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України на підставі його рапорту за власним бажанням. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 30 липня 2010 року, та останній припинив проживати в спірній кімнаті [ADDRESS], та виселився з неї, що також було підтверджено відповідачем. Відповідно до довідки, виданої завідуючим гуртожитку по [ADDRESS] [PERSON] зареєстрована та проживає у гуртожитку Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві за вищевказаною адресою. Разом з нею проживає та зареєстрована донька [PERSON], [INFO]. У зв'язку з напругою, яка утворилася щодо забезпечення житлом працівників ОВС (зокрема Дарницького РУ ГУМСВ України в м. Києві), які проживають в гуртожитках підприємств та організацій не підпорядкованих Головному управлінню МВС України в м. Києві та відповідно до затвердженого першим заступником начальника ГУ МВС України в м. Києві «Плану заходів по усуненню соціальної напруги щодо забезпечення житлом працівників ОВС, які проживають в гуртожитках підприємств та організацій не підпорядкованих ГУ МВС в м. Києві» комісією з соціально-побутових питань Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві 15.10.2014 року прийнято рішення про виселення [PERSON] та членів її сім`ї, яка не перебуває у трудових відносинах з районним управлінням. 04.11.2014 року позивач направляв на адресу відповідачів попередження про звільнення займаної ними кімнати у зв'язку з тим, що вони не перебувають з ним у трудових відносинах. Водночас, відповідно до ст. 127 Житлового кодексу Української РСР (далі по тексту - ЖК УРСР) та п. 2 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року N 208 (далі - Положення), гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. Пунктом 17 Положення передбачено, що вселення громадянами, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, інших членів сім'ї, крім своїх неповнолітніх дітей, в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету, установи, організації та письмової згоди членів сім'ї громадянина, які проживають разом з ним. Згідно з ч. 2 ст. 128, ст. 129 ЖК УРСР та ч. 1 п. 10 Положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Отже, законом установлено, що єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі в гуртожитку. Судом встановлено, що вселення [PERSON] до гуртожитку по [ADDRESS] відбулось з порушенням встановленого законом порядку, за відсутності рішення адміністрації підприємства і профспілкового комітету про надання жилої площі у гуртожитку та спеціального ордеру на вселення, оскільки докази того, що адміністрація позивача приймала спільне з профспілковим комітетом рішення про надання їй житлової площі в гуртожитку, та на підставі цього рішення видавала спеціальний ордер, в матеріалах справи відсутні. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] ніколи не перебувала і не перебуває з позивачем у трудових відносинах, і вселилась у спірне житлове приміщення без законних правових підстав, ордер на вселення до гуртожитку їй не видавався. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. При цьому, тривалість користування зайнятим приміщенням та оплата відповідачами за проживання в гуртожитку не можуть бути визнані підставами, що породжують право користування гуртожитком. Доводи представника відповідача про неможливість виселення відповідачів на підставі того, що [PERSON] була вселена у спірне приміщення як член сім'ї працівника Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві є безпідставними, оскільки шлюб між ними розірвано, у матеріалах справи відсутні відповідні докази законності вселення [PERSON] до спірної кімнати у гуртожитку, звільнення його з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України відбулось на підставі його ж рапорту за власним бажанням, а також припинення ним проживання в спірній кімнаті та виселення з неї. В цьому разі право користування жилим приміщенням у гуртожитку такого члена сім'ї (або колишнього члена сім'ї) є похідним від права особи, якій у встановленому порядку виданий спеціальний ордер для проживання на період роботи. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. А згідно з чч. 1, 2 ст. 132 ЖК УРСР сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Тобто, виходячи з положень ЖК УРСР та Примірного положення про гуртожитки, зазначеними правовими актами встановлено перелік підстав, за наявності яких мешканця гуртожитку може бути виселено з житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення і цей перелік є вичерпним. Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (далі по тексту - Постанова Пленуму ВСУ) також зазначив, що, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку. Якщо гуртожиток надано у зв'язку з роботою, слід з'ясовувати вид трудового договору, укладеного між позивачем і відповідачем, і за яких підстав він був припинений, маючи на увазі, що згідно зі ст. 132 ЖК без надання іншого жилого приміщення можуть бути виселені сезонні, тимчасові працівники, які припинили роботу, особи, які працюють за строковим трудовим договором, а також інші працівники, які звільнилися за власним бажанням без поважних причин. Відповідно до ч. 3 ст. 132 ЖК УРСР осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, передбачених ст. 125 ЖК України цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Отже, за змістом наведеного, ст. 125, ч. 3 ст. 132 ЖК УРСР застосовуються до житлових правовідносин, одним із суб'єктів, яких є особа, яка перебувала з підприємством, установою чи організацією у трудових відносинах, а отже закріплені у наведених правових нормах гарантії не можуть бути застосовані при вирішенні спору про виселення з гуртожитку громадян, які не перебували чи не перебувають з організацією у трудових відносинах. Відтак не заслуговують на увагу доводи представника відповідача стосовно неможливості виселення відповідача з займаної нею кімнати у гуртожитку з посиланням на те, що вона є одинокою особою у розумінні ст. 125 ЖК УРСР, оскільки закріплені даною нормою закону гарантії за встановлених судом обставин на відповідача не розповсюджуються. Враховуючи положення ч. 1 ст. 127 ЖК УРСР про те, що гуртожитки використовуються для проживання робітників, службовців, студентів у період їх роботи або навчання, та що відповідач не є працівником Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві і не належить до переліку осіб, які не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення (ст.125 ЖК України) та беручи до уваги те, що вселення відповідачів у спірне житлове приміщення відбулося без законних правових підстав, суд дійшов висновку, що [PERSON] та малолітня [PERSON] підлягають виселенню з кімнати з кімнати [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved