Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 01.09.2020 р. надійшов зазначений позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якій Позивач просить суд: розірвати шлюб, укладений між нею та Відповідачем, зареєстрованого 08.11.1997 р. Виконавчим комітетом Логвинської сільської ради Володарського району Київської області, актовий запис № 9. На обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач у своїй позовній заяві зазначила, що між нею та Відповідачем 08.11.1997 р. зареєстровано шлюб, від шлюбу мають дві дочки: повнолітню [PERSON] , 1998 р.н., та неповнолітню [PERSON] , 2008 р.н. як підстави для розірвання шлюбу зазначає те, що у них з Відповідачем відсутні спільні інтереси, різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння, у зв`язку з чим в сім`ї виникали сварки, вони втратили почуття любові та поваги один до одного, з Відповідачем спільного господарства не ведуть, разом вже не проживають близько двох років, можливості зберегти сім`ю немає, збереження шлюбу суперечить її інтересам та інтересам дитини (а.с. 2-4). Після виконання вимог частин шостої, сьомої статті 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) ухвалою суду від 22.09.2020 р. відкрито провадження в справі, визначено здійснення розгляду справи в порядку загального позовного провадження, встановлено Відповідачеві строк для подання відзиву, призначено підготовче судове засідання на 20.10.2020 р. (а.с. 19-20); ухвалою суду від 10.12.2020 р. справу призначено до судового розгляду по суті в судове засідання 17.12.2020 р. (а.с. 32-33), відкладене на 20.01.2021 р. через відсутність належного повідомлення сторін, надалі на 04.02.2021 р. У судове засідання 04.02.2021 р. Позивач не з`явилася, до суду 10.12.2020 р. подала заяву про розгляд справи без її участі (а.с. 30). Відповідач у судове засідання 04.02.2021 р. повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся в порядку частин сьомої, восьмої, одинадцятої статті 128 ЦПК України шляхом направлення судових повісток на його зареєстроване місце проживання (а.с. 16), а також шляхом розміщення оголошення про його виклик на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 41-42), номер його мобільного телефону, зазначений у позовній заяві, не відповідає (а.с. 34, 39). За наведених обставин, Відповідач вважається належно повідомленим про дату, час і місце розгляду справи шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України (частина одинадцята статті 128, частина десята статті 130 ЦПК України). Водночас суд, вирішуючи питання щодо можливості розгляду справи за відсутності фактичного отримання Відповідачем судових повісток, виходить як з наведених вище норм статей 128, 130 ЦПК України, які є спеціальними процесуальними нормами, що встановлюють порядок направлення і вручення судових повісток, а також з обов`язку особи зареєструвати своє місце проживання (стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»); саме за адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції (пункт 7 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 р. № 207). З огляду на це обов`язок суду повідомити особу, зокрема про дату, час і місце судового засідання, шляхом направлення офіційної кореспонденції на адресу його зареєстрованого місця проживання, на переконання суду, прямо кореспондується з обов`язком особи зареєструвати своє місце проживання, тим самим повідомивши державу (державні органи, зокрема суди) про адресу отримання нею офіційної кореспонденції; невиконання особою такого обов`язку не може перешкоджати іншим особам захистити в суді свої права та законні інтереси (статті 55, 68 Конституції України). За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому згідно з частиною четвертою статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд вбачає за можливе розглянути справу за відсутності Відповідача у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України). Розглянувши матеріали справи й оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, суд виходить з такого. З наявних письмових матеріалів справи судом встановлено, що 08.11.1997 р. сторони зареєстрували шлюб, Позивач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого повторно 28.12.2018 р. Володарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 9 (а.с. 5). Від шлюбу сторони мають повнолітню дитину - дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 30.07.1999 р. Логвинською сільською радою Володарського району Київської області, актовий запис № 10 (а.с. 6), та неповнолітню дитину - дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 28.12.2018 р. Володарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 12 (а.с. 7). За інформацією, викладеною у доданих до позовної заяви копіях довідок виконавчого комітету Логвинської сільської ради Володарського району Київської області від 18.08.2020 р. № 440/02-15 та № 441/20-15, до складу сім`ї [PERSON] (Позивача) входять неповнолітня дочка [PERSON] , [INFO] , та її чоловік [PERSON] , [INFO] (Відповідач), останній є зареєстрованим, проте фактично не проживає (а.с. 11). Як зазначено Позивачем у позові, з Відповідачем спільного господарства не ведуть, разом вже не проживають близько двох років. В Україні шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість (стаття 51 Конституції України, статті 24, 56 Сімейного кодексу України). Шлюб припиняється внаслідок його розірвання, зокрема, за позовом одного з подружжя на підставі відповідного рішення суду (частина друга статті 104, частина третя статті 105, стаття 110 Сімейного кодексу України). За статтею 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (стаття 113 Сімейного кодексу України). Зогляду на усе викладене та зважаючи на фактичне припинення подружнього життя сторін, непроживання разом близько двох років, небажання Позивача примиритися та зберегти сім`ю, тому суд дійшов до висновку, що рішення Позивача про розірвання шлюбу є виваженим, свідомим, причини, з яких вона наполягає на розірванні шлюбу, - обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження ними сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини Позивач наміру не має. Суд не може примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення, продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків і можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. За позицією Верховного Суду шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя; незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу (постанова Верховного Суду від 08.11.2018 р. у справі № 569/458/18). У зв`язку з цим суд вбачає наявними підстави для задоволення позову, розірвання шлюбу, а також залишення Позивачеві її шлюбного прізвища, оскільки клопотань про відновлення її дошлюбного прізвища не подавалося. На підставі імперативних приписів статті 141 ЦПК України з Відповідача слід стягнути на користь Позивача судові витрати за сплачений судовий збір. Зважаючи на усе наведене та відповідно до статей 24, 55, 104, 105, 110, 112, 113, 115 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved