Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-26 00:00:00

Головний лікар Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просив вирішити питання про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку [PERSON] посилаючись на те, що останній є інвалідом 2 групи по психічному захворюванню безстроково. Недієздатний. Рішенням Шевченківської районної Ради народних депутатів Запорізької області від 16.09.1988 року опікуном призначена мати [PERSON]. Спостерігається у лікаря-психіатра з 1985 року з приводу галюцинаторно-маячної симптоматики з агресивними тенденціями. З 1986 року по 1991 роки перебував у Дніпропетровській психіатричній лікарні у звязку з тим, що до пацієнта були застосовані заходи медичного характеру у вигляді примусового лікування в психіатричній лікарні із строгим типом спостереження. Госпіталізації щорічні, по 2-3 рази на рік, ремісії медикаментозні, короткочасні. Остання виписка із стаціонару 03.05.2017 року. після виписки підтримуюче амбулаторне лікування приймає нерегулярно внаслідок відсутності критики до хвороби. Зі слів матері-опікуна психічний стан погіршився протягом тижня - відмовляється приймати пігулок, не спить. розмовляє сам із собою, не слухає матір, дратівливий, лається на адресу сусідів, злісний, агресивний, погрожує фізичною розправою. 26.07.2017 року о 09-20 год. доставлений бригадою спеціалізованої медичної допомоги в приймальне відділення КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР у звязку з погіршенням стану. Оглянутий черговим лікарем, який кваліфікував стан, як загострення хронічного психічного розладу. Госпіталізований у примусовому порядку. 26.07.2017 року о 10-00 год. [PERSON] оглянутий комісією лікарів-психіатрів, яка встановила, що вона страждає на тяжкий психічний розлад у формі шизофренії, параноїдної форми, з безперевним типом перебігу, галюцинаторно-параноїдний синдром з високою вирогідністю здійснення суспільно-небезпечного діяння по відношенню до матері опікуна. Приймаючи до уваги, що [PERSON] представляє небезпеку для себе та оточуючих, є доцільним примусова госпіталізація хворого, оскільки його лікування можливе тільки в умовах психіатричного стаціонару. У судовому засіданні представник психіатричного закладу доводи заяви підтримав з підстав, викладених в ній, і просив суд задовольнити заяву. Зацікавлена особа мати [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні заяву підтримала і наполягала на примусовій госпіталізації [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти заяви. Прокурор заяву підтримала і просила суд винести рішення про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу у примусовому порядку. Суд, заслухавши пояснення представника заявника, лікаря-психіатра, особи, щодо якої вирішується питання про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку, її законного представника, думку прокурора, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. У своєму рішенні Європейський Суд з прав людини (справа «[PERSON] проти України») від 17.04.2014 року зазначив, що особа не може вважатися «Психічно хворою» та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов; по-перше, об'єктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання. Як вбачається з висновку комісії лікарів-психіатрів від 26.07.2017 року [PERSON], [INFO], який проживає за адресою: [INFO] страждає на тяжкий психічний розлад у формі шизофренії, параноїдної форми, з безперевним типом перебігу, галюцинаторно-параноїдний синдром з високою вирогідністю здійснення суспільно-небезпечного діяння по відношенню до матері опікуна, його лікування можливе тільки в умовах психіатричного стаціонару. Надані суду пояснення лікаря-психіатра, зокрема, про те, що [PERSON] вже багато років проходить курс лікування у психіатричній лікарні і внаслідок захворювання являє потенційну соціальну небезпеку для себе та оточуючих, суд вважає доказами по справі, підтверджуючими необхідність госпіталізації [PERSON] до психіатричного закладу у примусовому порядку. Таким чином, зібрані у справі докази і їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення заяви.

Outcome: approved