Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

В серпні 2019 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 21 жовтня 2006 року по 05 липня 2012 року. Від шлюбу мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Під час шлюбу придбали житловий будинок по [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці право власності на яку відповідач зареєстрував 24 лютого 2015 року. Оскільки з нею проживає їх малолітня дочка вважала, що її частка у спільному майні подружжя повинна бути збільшена. Тому просила поділити спільне майно подружжя, припинивши на нього право спільної сумісної власності та визнати за нею право власності на 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS] та 2/3 частини земельної ділянки загальною площею 0,1185 га, кадастровий номер 3221085901:01:001:0010 за цією ж адресою. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала, викладене підтвердила. Додала, що до червня 2019 року перешкод у користуванні спільним майном не було, тому строк позовної давності нею не пропущений. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував. Пояснив, що при розірванні шлюбу вони з позивачкою фактично поділили спільно нажите майно: йому будинок, а меблі, побутова техніка та все що було в будинку в якому вони жили - позивачці. Також зазначив, що право власності на спірну земельну ділянку він оформив вже після розірвання шлюбу, в березні 2015 року. Земельна ділянка передана йому у власність в порядку безоплатної приватизації тому є його особистою власністю. Також вважає, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу застосовується позовна давність у три роки. В зв`язку з цим позов задоволенню не підлягає, оскільки з моменту розірвання шлюбу минуло 7 років. Вимога про те, що частка позивачки повинна становити 2/3 частини, оскільки з нею проживає неповнолітня дочка нічим не обґрунтована, на утримання дочки він сплачує аліменти та зберігає будинок, підтримуючи його стан ремонтами та добудовами. Вислухавши пояснення позивачки, відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 жовтня 2006 року по 05 липня 2012 року, що підтверджується копією рішення Києво-Святошинського районного суду (а.с.12). Від шлюбу мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. На утримання доньки з відповідача стягуються аліменти, що підтверджується копією наказу (а.с.13). Вказані обставини також визнаються сторонами. Під час шлюбу сторони по справі придбали житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку (а.с.35). 24 лютого 2015 року відповідач оформив право власності на земельну ділянку [ADDRESS] , площею 0,1185 га, кадастровий номер 3221085901:01:001:0010, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.16-17). Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.3 зазначеної статті, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Враховуючи викладене суд вважає за необхідне визнати за позивачкою право власності на Ѕ частину жилого будинку, оскільки спірний будинок набутий під час шлюбу, а частки майна дружини та чоловіка є рівними. Підстав для збільшення частки дружини не вбачається, оскільки обставини, що можуть бути підставою для такого збільшення не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Відповідно до ч.1 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою на якій розміщені ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Враховуючи викладене суд вважає за необхідне визнати за позивачкою право власності на Ѕ частину земельної ділянки, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). При цьому суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що питання поділу майна було вирішено після розірвання шлюбу, оскільки належних та допустимих доказів, що підтверджують зазначену обставину суду не надано. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи, що до червня 2019 року спору з приводу користування спільним майном між сторонами не було, права співвласника не порушувались, то підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності не вбачається.

Outcome: partial