Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-23 00:00:00

В червні 2012 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування вимог зазначила, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії АВР №144907, виданого 06.02.2001 року, є одноособовим власником житлового будинку, розташованого в [ADDRESS]. Також, на праві приватної власності їй належить земельна ділянка під будинком загальною площею 0,74 га. Крім неї в будинку зареєстрована її онука - [PERSON]. Із вересня 2005 року по даний час відповідач [PERSON] В належному їй будинку не проживає. Крім того, у травні 2012 року відповідач уклала шлюб та проживає у м. Рівне зі своєї новою сім'єю. Просить суд визнати [PERSON], [INFO], зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] такою, що втратила право користування належним їй житловим приміщенням в [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, заслухавши пояснення позивача, її представника, дослідивши письмові докази в їх сукупності, вважає, що позов підставний та підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом серії АВР №144907 від 06.02.2001 року, державний нотаріус Млинівської державної нотаріальної контори посвідчила, що на підставі ст.529 КЦ України, спадкоємцем на житловий будинок, житловою площею 80.4 кв.м. З належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] та належав [PERSON] є [PERSON] (а.с. 6). Згідно копії технічного паспорта на домобудівлю по [ADDRESS], власником даного житлового будинку є [PERSON] (а.с. 8-9). Таким чином, єдиним юридичним власником зазначеного житлового будинку є [PERSON]. Непорушність прав власника на володіння і користування своїм майном передбачена ч.4 ст.41 Конституції України. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частина 1 ст.383 ЦК України містить положення про те, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Стаття 150 ЖК України також передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.2 ст.317 ЦК України, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Таким чином, право власності, яке є основним з речових прав, не залежить від суб'єктивної волі інших осіб та підлягає беззаперечному захисту від будь-яких порушень та обмежень. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень, в тому числі не пов'язаних із позбавленням права володіння. Як вбачається із довідки Смордвівської сільської ради Млинівського району Рівненської області №368 від14.05.2012 року, в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: 1.[PERSON], [INFO]; 2. внучка - [PERSON], [INFO] (а.с. 11). Згідно зі ст.391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Факт реєстрації відповідача [PERSON] перешкоджає позивачу вільно розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов'язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше). Відповідно ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положення ст.1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод захищають традиційну концепцію власності, що включає в себе рухоме та нерухоме майно, права, що випливають із взаємовідносин між приватними особами. Виходячи з концепції власності, що вбачається із рішень Європейського суду з прав людини, яка поширюється на «законні сподівання» та «свідчення» (підтвердження) права власності, враховуючи наведений підхід до захисту права власності, суд вважає, що відповідач дійсно порушує принцип обґрунтованих сподівань позивача на розпорядження своїм майном на власний розсуд. З урахуванням встановлених фактичних обставин справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими. На підставі ст..41 Конституції України, ст. ст. 16,317,319, 321,383,391 ЦК України, ст.150 ЖК України,

Outcome: approved