Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

В травні 2021 року на адресу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла заява [PERSON] , заінтересовані особи: Білоцерківська міська рада Київської області, Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора про встановлення факту, що має юридичне значення, мотивуючи тим, що у квітні 2021 року вона звернулася до державного нотаріуса з приводу відчуження нерухомого майна ( квартири ) на користь своєї доньки. Для оформлення відповідної угоди вона подала нотаріусу передбачені чинним законодавством документи. При цьому, державним нотаріусом їй було відмовлено в укладанні договору дарування, оскільки у свідоцтві на право особистої власності на квартиру [ADDRESS] ( свідоцтво від 21.07.1997 року ) прізвище власника записано « [PERSON] », тоді як дійсне прізвище власника - [PERSON] . Отже, була допущена описка посадовою особою Відділу комунального господарства виконкому Білоцерківської міської ради при виготовлені свідоцтва на право особистої власності. Просила суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що свідоцтво на право особистої власності на будівлі, видане Відділом комунального господарства виконавчого комітету Білоцерківської міської ради народних депутатів 21.07.1997 року на ім`я [PERSON] , дійсно належить [PERSON] , [INFO] ( а. с. 1-2 ). Ухвалою судді від 24 травня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за заявою [PERSON] , заінтересовані особи: Білоцерківська міська рада Київської області, Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора про встановлення факту, що має юридичне значення ( а. с. 14 ). В судове засідання заявник [PERSON] не з`явилася, 23.06.2021 року за вх. № 29079 судом отримано заяву від представника заявника - адвоката Сидорчук В.А., в якій останній просив розглядати справу без участі сторони заявника. Заінтересована особа Білоцерківська міська рада Київської області в судове засідання свого представника не направила, 10.06.2021 року за вх. № 27265 судом отримано лис, який підписано міським головою, в якому просили слухати дану справу без їхнього представника за наявними матеріалами у справі та на розсуд суду. Заінтересована особа Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора в судове засідання свого представника не направила, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне поштове повідомлення про вручення. З вказаного поштового повідомлення вбачається, що судову повістку про слухання справи в Білоцерківському міськрайонному суді 23.06.2021 року о 11 годині 30 хвилин, Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора отримала 04.06.2021 року, тобто у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України. Заяв та клопотань від зазначеної заінтересованої особи на адресу суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Неявка учасника справи, який належним чином повідомлений про місце, дату і час судового засідання і від якого не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, не перешкоджає його розгляду. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, у відповідності до вищезазначеної норми, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З огляду на зазначене суд не вбачає перешкод у судовому розгляді справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що заявлені вимоги [PERSON] , підлягають задоволенню, з наступних підстав. Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якому розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Частиною 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого поряду їх встановлення. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» (далі - постанови Пленуму) із змінами та доповненнями від 25.05.1998, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Судом встановлені наступні обставини і відповідні їм правовідносини. Згідно паспортних даних заявника [PERSON] , [INFO] , прізвище останньої зазначено [PERSON] (а. с. 3 ). З наявного в матеріалах справи свідоцтва про право особистої власності на будівлі від 21 липня 1997 року, яке видано на підставі рішення Білоцерківського міськвиконкому від 18.03.1996 року за № 82 вбачається, що домоволодіння [ADDRESS] , зареєстроване в Білоцерківському бюро технічної інвентаризації належить на підставі особистої власності громадянці [PERSON] ( а. с. 5 ). Отже, з наданих заявником матеріалів вбачається, що прізвище заявника в паспорті та Свідоцтві на право особистої власності на будівлі від 21 липня 1997 року має розбіжності, а саме: в паспорті прізвище заявника зазначено, як « [PERSON] », а в Свідоцтві на право особистої власності на будівлі « [PERSON] ». Зазначена обставина перешкоджає заявнику можливості вільно розпоряджатися своєю власністю у зв`язку чим, остання вимушена звернутися до суду. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Проаналізувавши матеріали справи та наявні у ній документи, суд приходить до висновку, що дійсно при видачі Свідоцтва на право особистої власності на будівлі від 21 липня 1997 року була допущена описка в прізвищі та зазначено прізвище останнього замість « [PERSON] » вказано прізвище « [PERSON] ». Отже, в судовому засіданні під час розгляду справи знайшло своє підтвердження тому, що свідоцтво про право особистої власності на будівлі від 21 липня 1997 року, яке видано на підставі рішення Білоцерківського міськвиконкому від 18.03.1996 року за № 82 вбачається, що домоволодіння [ADDRESS] , зареєстроване в Білоцерківському бюро технічної інвентаризації належить на підставі особистої власності громадянці [PERSON] . Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» убачається, при розгляді справи про встановлення відповідно до п. 6 ст. 315 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Відповідно до листа Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, в порядку встановленому ЦПК України громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте, сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Враховуючи, що встановлення факту належності правовстановлюючих документів, який просить встановити заявник [PERSON] є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника, а чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з наступним вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе, у зв`язку з чим заява підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі викладеного та

Outcome: approved