Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

В червні 2018р. позивачка [PERSON] звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з вказаним позовом (а.с. 2-6 т.1) до відповідача Київської міської ради, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві (далі по тексту - третя особа 1), в якому просила суд: - встановити факт, що має юридичне значення для визнання за нею права на спадщину після смерті [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] , а саме: проживання позивачки зі спадкодавцем [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона та померла, [INFO] [PERSON] проживали однією сім`єю майже 20 років до смерті останньої. Квартира належна позивачці, і квартира померлої розташовані поруч в одному будинку [ADDRESS] . Позивачка та померла були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки. За життя померлої, між ними склалися стосунки, як між матір`ю і донькою. Після смерті [PERSON] , позивачка здійснила поховання останньої і здійснює утримання спадкової маси, до якої належить квартира померлої. В установленому законом порядку, після смерті [PERSON] , позивачка звернулась з заявою про прийняття спадщини, як спадкоємець четвертої черги за законом, однак отримати свідоцтво про право на спадщину не в змозі, оскільки необхідно встановити факт її проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Комаревцевої Л.В. від 04 липня 2018р. передано справу за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 вересня 2018р. визначено головуючого суддю Волошина В.О . Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Волошина В.О. від 10 вересня 2018р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження і призначено в підготовче засідання. Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м Києва від 11 грудня 2018р., судом залучено до участі у справі, в якості третіх осіб: [PERSON] (далі по тексту - третя особа 2), [PERSON] (далі по тексту - третя особа 3). 11 вересня 2019р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 53-57 т.2), в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що стороною позивача не доведено належними і допустимими доказами заявлені позовні вимоги. Крім того, стороною відповідача звертала увагу суду, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2017р. по цивільній справі № 753/9989/16, встановлені вже факти того, що позивачка не може бути віднесена до спадкоємців четвертої черги за законом після смерті [PERSON] , оскільки не проживала з останньою однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідь на відзив стороною позивача не подавалась. 02 січня 2019р. на адресу суду надійшли письмові пояснення від третьої особи 1 (а.с. 61-64 т.2), в яких третя особа зазначила, що її працівниками не були порушені права позивачки, а також клопотання про розгляд справи у відсутність представника третьої особи 1. 15 квітня 2019р. на адресу суду надійшли письмові пояснення від третьої особи 3 (а.с. 77-81 т.2), яка проти позову заперечила, зазначивши, що також звернулася з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , як спадкоємець четвертої черги за законом. Також третя особа зазначала, з посиланням на факти і обставини які були встановлені рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2017р. по цивільній справі № 753/9989/16, які свідчать про безпідставність заявлених позовних вимог. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 листопада 2019р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивачка та її представник, заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просили суд позов задовольнити. Відповідач, треті особи 1-3, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, своїх представників до суду не направили, третя особа 1 клопотала перед судом про розгляд справи у відсутність свого представника. Допитана, в якості свідка, за її згодою, позивачка [PERSON] суду пояснила, що була сусідкою [PERSON] , та між ними виникли стосунки, як доньки та матері. За життя останньої позивачка здійснювала догляд за померлою та утримувала її квартиру, при цьому [PERSON] обіцяла укласти з позивачкою чи договір довічного утримання або скласти на її користь заповіт. Крім того, оскільки [PERSON] мала хронічні захворювання, то позивачка здійснювала фінансування медичної допомоги, та догляд, якого померла потребувала. Також періодично здійснювала ремонт в квартирі померлої. Останні місяці життя [PERSON] не в повній мірі розуміла значення своїх дій і керувати ними. Після смерті [PERSON] , позивачка за власний рахунок здійснила поховання останньої. Третіх осіб 2, 3 позивачка за життя [PERSON] бачила лише один раз. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою позивачки, і була знайома з 1985р. з [PERSON] . З третіми особами 2, 3 свідок познайомилась після смерті [PERSON] . Свідку відомо, що позивачка за власний рахунок робила ремонт в квартирі [PERSON] , а також займалася придбанням продуктів харчування для [PERSON] , прибиранням в квартирі, прала речі померлої. За життя [PERSON] повідомляла свідку, що позивачка є її сім`єю, і називала позивачку донькою. Свідок [PERSON] суду пояснила, що працює соціальним працівником, в силу своїх трудових обов`язків відвідувала двічі на тиждень за життя [PERSON] за місцем її проживання, приблизно за чотири роки до смерті останньої. Свідку відомо, що в побуті [PERSON] допомагала позивачка, як сусідка по будинку. Більшість робіт по господарству здійснювала позивачка. За життя [PERSON] зазначала, що позивачка є її фактичною донькою. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою позивачки. За життя [PERSON] повідомляла свідку, що позивачка доглядає за нею, і вона вважає, її своєю донькою. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, допитавши свідків, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що [INFO] , померла [PERSON] , [INFO] (а.с. 13, 14, т. 1). За життя остання була зареєстрована і проживала, в належній їй на праві приватної власності квартирі [ADDRESS] (а.с. 15, 16, 27 т.1). Судом встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, в тому числі на вищезазначену квартиру. З матеріалів справи вбачається, що 02 червня 2016р. позивачка звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Синиці Т.В. з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , як спадкоємиць четвертої черги за законом (а.с. 224 т.1). Крім позивачки, з аналогічними заявами про прийняття спадщини звернулись також треті особи 2, 3 (а.с. 233, 237 т. 1). 01 березня 2017р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В. було надіслано позивачці лист № 121/02-14 (а.с. 238 т.1), в якому приватний нотаріус повідомила, що відсутні правові підстави для видачі позивачці, як спадкоємцю четвертої черги за законом свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , оскільки в матеріалах спадкової справи відсутнє рішення суду про встановлення факту проживання позивачки зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка просила суд встановити факт її проживання зі спадкодавцем [PERSON] однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення. Стаття 1222 ЦК України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1268 цього Кодексу, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. За змістом ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Отже, предмет доказування при розгляді справ про встановлення факту проживання однією сім`єю передусім складає сукупність обставин, що є згідно із законом основними ознаками сім`ї; спільне проживання, пов`язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 21 Постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008р. № 7, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Конституційним Судом України у рішенні від 03 червня 1999р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. Згідно вимог ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2017р. по цивільній справі № 753/9989/16, яке набрало законної сили, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Київської міської ради, треті особи: Головне управління юстиції в м. Києві, Територіальний центр соціального обслуговування Дарницького району м. Києва, [PERSON] про визнання договору довічного утримання дійсним та визнання права власності на квартиру, й позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - [PERSON] до Київської міської ради, треті особи: Головне управління юстиції в м. Києві, [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Синиця Т.В. про визнання договору довічного утримання дійсним та визнання права власності на квартиру - відмовлено. Зазначеним рішенням суду було встановлено: - «…За життя [PERSON] перебувала на обслуговуванні територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району м. Києва згідно поданої нею заяви від 28 лютого 2012 року як одинока, самотня й потребуюча надання соціальних послуг особа, вказаний факт підтверджено свідком [PERSON] (соціальний працівник), яка засвідчила той факт, що [PERSON] отримувала на дому соціальну допомогу від держави з лютого 2012 року й по день її смерті, й не спростовується позивачем й третьою особою із самостійними вимогами. Окрім того, свідок [PERSON] засвідчила й той факт, що [PERSON] отримувала допомогу не лише на дому, але й соціальний працівник супроводжував її за необхідності до лікаря тощо…»; - «…Як зазначалось судом, за життя [PERSON] перебувала на обслуговуванні територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району м. Києва згідно поданої нею заяви від 28 лютого 2012 року як одинока, самотня й потребуюча надання соціальних послуг особа. Так, 22 березня 2012 року згідно наказу територіального центру Управління праці та соціального захисту населення Дарницького району м. Києва [PERSON] , 1933 року народження, прийнято на соціальне обслуговування (надання соціальних послуг) відділенням соціальної допомоги вдома «Ново-Дарницьке» з 22 березня 2012 року із забезпеченням ведення особової справи та контролю за якістю надання послуг працівниками відділення (а.с.128 том 2). Щодо неї розроблена карта визначення (оцінювання) індивідуальних потреб у соціальному обслуговуванні (наданні соціальних послуг), укладено з нею договір про соціальне обслуговування відділенням соціальної допомоги вдома одинокого (проживаючого самотньо) громадянина, розроблений індивідуальний план, комплексне визначення індивідуальних потреб соціальної послуги (догляду дома) (а.с.115-135 том 2). Наказом територіального центру Управління праці та соціального захисту населення Дарницького району м. Києва від 25 квітня 2016 року [PERSON] припинено соціальне обслуговування (надання соціальних послуг) відділенням соціальної допомоги вдома «Ново- Дарницьке» у зв`язку з її смертю з 25 квітня 2016 року (а.с.135 том 2). Як вбачається із доповідної записки соціального працівника [PERSON] , її підопічна [PERSON] померла [INFO] у лікарні № 1 м. Києва (а.с.133 то 2). В судовому засіданні дослідженні матеріали особової справи, заведеної територіальним центром соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району м. Києва щодо обслуговування [PERSON] , що вказує на те, що померла за життя й по день смерті перебувала на забезпеченні держави…»; - «…Враховуючи відсутність письмового договору довічного утримання, перебування [PERSON] з 22 березня 2012 року й по день її смерті на соціальному обслуговуванні держави, що підтверджується матеріалами особової справи, заведеної Територіальним центром Управління правці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації щодо надання соціальних послуг [PERSON] (а.с.128-135 том 2), підстав для задоволення позову немає…». В судовому засіданні позивачка не могла пояснити суду, чому нею були змінені обставини, враховуючи те, що при зверненні до Дарницького районного суду м. Києва з позовом про визнання договору довічного утримання дійсним та визнання права власності на квартиру, вона зазначала, що між нею та померлою [PERSON] існували фактичні договірні правовідносини, які регулюються положеннями ст. 744 ЦК України. При зверненні до суду з позовом про встановлення факту, що має юридичне значення для встановлення права на спадщину, позивачка вже зазначала про існування факту її проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. В силу обставин, які були встановлені рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2017р. по цивільній справі № 753/9989/16, судом критично оцінюються покази допитаних в судовому засіданні, за заявою позивачки свідків. Також, суд не може взяти до уваги твердження позивачки про понесення нею витрат на утримання квартири [PERSON] , оскільки в наданих позивачкою копіях квитанцій відсутні відомості, що платником є саме позивачка. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню на користь позивачки понесені останньою судові витрати.

Outcome: dismissed