Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

В січні 2017 року ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» звернулось до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог ( а.с. 90), просило в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором від 10 квітня 2008 року в сумі 386 455.60 грн. звернути стягнення на належний на праві приватної власності [PERSON] предмет іпотеки - житловий будинок з підвалом загальною площею 116,2 кв.м., житловою площею 35,3 кв.м. з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку загальною площею 0,20 га, кадастровий номер [NUMBER], яка знаходиться за адресою: Чернігівська область, Менський район, с. Гориця шляхом визнання права власності на ці об»єкти нерухомого майна за банківською установою. Позовні вимоги мотивовані тим, що 10 квітня 2008 року між банківською установою та відповідачем був укладений кредитний договір на суму 20 000 доларів США, зі сплатою 14% річних, що змінені відповідно до умов додаткової угоди № 2 від 21 листопада 2008 року на 17% річних, з терміном користування до 10 квітня 2018 року. В забезпечення виконання кредитних зобов'язань 10 квітня 2008 року між банківською установою та відповідачем був укладений іпотечний договір, згідно з яким предметом іпотеки є житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 116,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,20 га. за адресою: Чернігівська область, Менський район, с. Гориця. [PERSON] належним чином зобов'язань за кредитним договором не виконував, в зв'язку з чим сума заборгованості складає 386455.60 грн., що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 15 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що рішення суду є незаконним. Особа, яка подала апеляційну скаргу, посилається на те, що за приписами законодавства ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єкта оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, тобто, якщо звіт про оцінку до суду подано не було, визначення початкової вартості предмета іпотеки здійснюється в ході виконавчого провадження під час примусового виконання рішення. Особа, яка подала апеляційну скаргу, вказує на те, що згідно ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів банку. Про час і місце розгляду справи відповідач повідомлений з урахуванням приписів ч. 5 ст. 74 ЦПК України. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що 10 квітня 2008 року між банківською установою та відповідачем був укладений кредитний договір на суму 20 000 доларів США, зі сплатою 14% річних, строком по 10 квітня 2018 року. 21 листопада 2008 року між сторонами була укладена додаткова угода № 2 до кредитного договору від 10 квітня 2008 року, згідно з якою розмір процентів за користування кредитними коштами був збільшений до 17% річних. В забезпечення виконання кредитних зобов'язань 10 квітня 2008 року між банківською установою та відповідачем був укладений іпотечний договір, згідно з яким останній передав, а банківська установа прийняла в іпотеку житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 116,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,20 га., кадастровий номер [NUMBER], за адресою: Чернігівська область, Менський район, с. Гориця. 25 листопада 2008 року між сторонами був укладений договір про внесення змін до іпотечного договору, згідно з яким передбачалося збільшення процентної ставки до 17% річних. [PERSON] належним чином зобов'язань за кредитним договором не виконував, в зв'язку з чим виникла заборгованість в сумі 386 455.60 грн. Вказаний розрахунок заборгованості будь-якими доказами по справі не спростований. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не наданий звіт про оцінку предмету іпотеки, що позбавляє можливості визначити початкову ціну предмету іпотеки; предмет іпотеки є єдиним житлом відповідача, в якому він зареєстрований та проживає, не перевищує 250 кв.м., а тому за приписами Закону України « Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», такий предмет іпотеки не підлягає відчуженню. Проте, з таким висновком суду частково не погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). За приписами ст. 37 Закону України « Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Стаття 392 ЦК України , у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Як вбачається з п. 7.4 іпотечного договору від 10 квітня 2008 року, укладеного між сторонами, сторони договору домовились про те, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на майно, згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, на підставі цього договору, шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов»язань згідно з цим застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до наведених нижче умов. У випадку набуття іпотекодержателем права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодавець підписанням цього іпотечного договору підтверджує свою згоду на передачу у власність іпотекодержателю предмета іпотеки. Цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про придбання предмета іпотеки у власність мають силу правовстановлюючих документів та надають право іпотекодержателю подати заяву про реєстрацію права власності на предмет іпотеки. За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, а суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом.

Outcome: partial