Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-01 00:00:00

В травні 2015 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просить суд стягнути з відповідача на свою користь борг в сумі 2\~247,85 грн., які є інфляційним збільшенням боргу за період з 10.08.2014 по 28.09.2014 та 248,1 грн., які складають 3% річних від простроченої суми за цей період, а також 3\~727,53 грн. інфляційне збільшення боргу за період з 10.08.2014 по 20.10.2014 та 355,07 грн., які є 3% річних від простроченої суми за цей період, мотивуючи свої вимоги наступним. Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня 2014 року у справі за позовом [PERSON] до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, було задоволено вимоги позивача та, зокрема, зобов`язано відповідача провести призначення та виплату позивачу одноразової грошової допомоги відповідно до ст. ст.9, 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 54-місячного грошового забезпечення. Зазначене рішення суду набуло чинності 30.07.2014. В той же час, безпосередньо виплату грошових коштів позивачу в розмірі 234\~000,00 грн. відповідач здійснив лише 30 грудня 2014 року. Посилаючись на те, що між сторонами на підставі вищезазначених рішень судів виникли грошові зобов`язання, а відповідач, всупереч тому, що рішення набуло чинності в липні 2014 року фактично виплатив належні до сплати суми позивачу лише в грудні 2014 року, то позивач стверджує, що до даних правовідносин слід застосувати ч.2 ст.625 ЦК України і стягнути в порядку цивільного судочинства з відповідача на свою користь інфляційне збільшення боргу та 3% річних (а.с.10-13) В судовому засіданні представник позивача підтримав позов з підстав, вкладених судом вище. Представник відповідача категорично заперечував проти позову, зауважив, що оскільки у вищезазначеному рішенні адміністративного суду не має терміну «стягнути грошові кошти», а є лише «зобов`язати виплатити», то неможна казати про те, що між сторонами на підставі такого рішення виникли грошові зобов`язання. Крім того, представник відповідача вважав, що позивачем не доведений сам факт отримання таких коштів від відповідача?! Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові\~ відмовити (ст.214 ЦПК України) Судовим розглядом встановлено, що постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня 2014 року було частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до Міністерства оборони України, визнао протиправними дії останнього щодо виплати в меншому розмірі позивачу одноразової грошової допомоги в порушення вимог Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», зобов`язано Міністерство оборони України перерахувати та виплатити [PERSON] одноразову грошову допомогу в зв`язку із настанням інвалідності, внаслідок передбаченого ч.2 ст.9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з урахуванням виплачених сум (а.с.16-17) Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2014 року вищезазначену постанову районного суду змінено та зобов`язано Міністерство оборони України перерахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в зв`язку із настанням інвалідності, внаслідок виконання обов`язків військової служби в розмірі 54-місячного грошового забезпечення, передбаченого ч.2 ст.9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», на день встановлення інвалідності з урахуванням виплачених сум (а.с.18-21) Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити кошти тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. Так, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Таким чином, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, де відповідач повинен сплатити на користь позивача одноразову грошову допомогу, такі дії слід вважати грошовим зобов`язанням та на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Отже доводи представника відповідача спростовуються вищенаведеним судом аналізом норм закону, який слід застосувати до спірних правовідносин, а також правовою позицією Верховного Суду України, викладеній в постанові від 01.10.2014 року, яка відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов`язковим для судів при розгляді аналогічної категорії справ (а.с.32) Згідно довідки ТВО військового комісара [INFO] на виконання вищезазначених рішень адміністративних судів позивачу призначено одноразову грошову допомогу в розмірі 54-місячного грошового забезпечення, визначеного на день встановлення інвалідності в сумі 124\~564,50 грн. замість 3\~365,28 грн. та вказано про необхідність здійснити доплату допомоги з урахуванням раніше виплаченої суми за державним обов`язковим особистим страхуванням 825,00 грн. та одноразової грошової допомоги в сумі (3\~365,28 грн.) 120\~374,22 грн. Також зазначено, що дані суми перераховані на пенсійний рахунок позивача через\~ ВАТ «Ощадбанк» 29.09.2014 сумою 60\~374,22 грн. та 21.10.2014 сумою 60\~000,00 грн. (а.с.54, 64-65) Згідно ч.2 ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України) Як вбачається з представленого позивачем розрахунку за період заборгованості ним визначено початкова дата 10 серпня 2014 року, незважаючи на те, що вищезазначене рішення суд першої інстанції набуло чинності 30 липня 2014 року. Зважаючи на те, що заборгованість позивачу була виплачена двома виплатами, а саме 29 вересня та 21 жовтня 2014 року відповідно 60\~374,22 грн. та 60\~000,00 грн., то позивач взяв за основу два періоду: 1. - 10.08.2014 по 28.09.2014, рахуючи інфляційні збитки та 3% річних від половини загальної суми заборгованості, виплаченої 29 вересня 2014 року 60\~374,22 грн.,\~ та 2.- 10.08.2014 по 20.10.2014 від суми 60\~000,00 грн. (а.с.51) 103,723%*60374,22/100-60374,22=2\~247,85 грн., де 103,723% - індекс інфляції за вищезазначений період (10.08.2014-28.09.2014) 106,213%*60000/100-60000,00=3\~727,53 грн., де 106,213% - індекс інфляції за вищезазначений період (10.08.2014-20.10.2014) 60374,22*3/100/365*50=248,11 грн., що відповідає 3% річних за період з 10.08.2014 по 28.09.2014, де 50 кількість днів прострочки. 60000*3/100/365*72=355,07 грн., що відповідає 3% річних за період 10.08.2014 по 20.10.2014, де 72 кількість днів прострочки. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем доведено законність своїх позовних вимог тими доказами, які суду представлені та з урахуванням положень закону, які діють на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами. Відтак з відповідача на користь позивача належить стягнути заборгованість на загальну суму 6\~578,56 грн. Доводи ж представника відповідача щодо не доведення позивачем факту отримання грошових коштів суд вважає такими, що спростовуються матеріалами справи. Відповідно до положень ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved