Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-15 00:00:00

В червні 2014 р. позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], треті особи: [PERSON], Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], відділ опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання добросовісним набувачем. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 10.08.2013р. нею на підставі договору купівлі-продажу було придбано квартиру [ADDRESS] за 80000,00 доларів США. За попередньою домовленістю з колишнім власником квартири, вона взяла на себе всі витрати по оформленні квартири, а колишній власник зобов'язувався передати ключі від квартири через два тижні. Попереднім власником дана квартира була куплена на прилюдних торгах 25.07.2013р. Вважає, що квартиру набула правомірно і є добросовісним набувачем. Просила суд визнати її добросовісним набувачем квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Представники відповідача [PERSON] -[PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, надали письмові заперечення в яких зазначили, що позивачка обрала неналежний спосіб захисту свого права, шляхом визнання її добросовісним набувачем, так як такий спосіб не передбачений чинним законодавством. Просили у позові відмовити. Треті особи: [PERSON], Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], Відділ опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, а тому суд вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутності на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення представника позивачка, представників відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Перевіряючи обставини у справі судом встановлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 10.08.2013р, посвідченого нотаріально, відповідно до вимог закону, позивачка придбала у третьої особи [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.3-4) Вказаний договір купівлі-продажу квартири 10.08.2013 р. зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с.5). Статтею 11 ЦК України встановлені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, в тому числі з договорів та інших правочинів. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливатиме із закону або незаконність не встановлена судом. Відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Крім того, відповідно до ч.3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним, але ч.4 цієї статті встановлений виняток, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Перелічені вище обставини, що підтверджені належними доказами, які містяться в матеріалах справи, та вказані норми закону підтверджують, що на даний час позивачка є власником та володіє квартирою [ADDRESS], вказане право позивача відповідачем не ставиться ним під сумнів. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Частиною другою встановлено десять способів захисту цивільних прав та інтересів особи, а також передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 338 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Статтею 388 ЦК України, передбачені випадки коли власник майна, яке за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), має право витребувати це майно від набувача. З аналізу перелічених норм закону, вбачається, що законом не передбачено визнання особи добросовісним набувачем, а надається право особі, яка себе вважає добросовісним набувачем, на судовий захист свого оспорюваного чи не визнаного права, в тому числі у випадках коли це право оспорюється колишнім власником майна, яке вибуло з його володіння поза його волею. За таких обставин, суд вважає, що позивачкою обрано спосіб захисту свого права, шляхом визнання її добросовісним набувачем, не передбачений законом, а тому не знаходить законних підстав для задоволення даного позову в цій частині. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню, На підставі викладеного та

Outcome: dismissed