Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-12 00:00:00

В травні 2021 року [PERSON] , від імені якого діє адвокат Король Т.В., звернувся до суду із позовом до [PERSON] , про визнання договору дійсним та визнання права власності на домоволодіння. Вимоги позивача мотивовано тим, що 28 лютого 2012 року між позивачем та відповідачем було досягнуто угоди щодо купівлі-продажу житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Зазначений житловий будинок належить [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого 10.12.1996 року приватним нотаріусом Великоновосілківського районного нотаріального округу Прєсною Є.Г., зареєстровано у реєстрі за № 1641. Договір дарування житлового будинку був зареєстрований 29.07.1997 року в Великоновосілківському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 96. Позивач і відповідач домовилися про всі істотні умови договору, що відображено в написаній та підписаній відповідачем особисто розписці від 28.02.2012 року. Сумнівів, щодо наявності у продавця права власності на спірний житловий будинок у позивача не виникло, оскільки останній пред`явив оригінали вищезазначених правовстановлюючих документів. Пізніше, 10.07.2012 року відповідач зареєстрував місце проживання позивача та членів його родини в даному житловому будинку, а сам та члени його родини, при цьому були зняті з обліку та зареєстрували своє місце проживання в м. Макіївка. На підтвердження зазначеного відповідач передав позивачу, через свого представника у 2013 році, копію домової книги про реєстрацію його місця проживання в м. Макіївка. На виконання умов досягнутої між сторонами угоди позивачем були передані кошти у сумі 30000 грн., а відповідачем були передані ключі від будинку позивачу. За домовленістю між ними власник будинку [PERSON] (відповідач по справі) повинен був підготувати документи для укладення договору купівлі-продажу нотаріально. На виконання взятих на себе зобов`язань, щодо підготовки документації для вчинення договору купівлі продажу відповідачем в день передачі коштів була складена довіреність на третю особу, яка на той час надавала юридичні послуги та погодилася підготувати від імені власника документи для продажу, а потім від його імені укласти договір купівлі продажу нотаріально. Строк дії вказаної довіреності складав три роки. Представник за довіреністю отримав документи на будинок і почав займатися підготовкою документів. Натомість [PERSON] , отримавши від позивача кошти повідомив, що від`їздить із села Новопетриківка на постійне місце проживання до м. Макіївка, а тому всі питання що стосуються укладення договору купівлі продажу вирішувати з його представником. Майже два роки після передачі коштів позивач чекав підготовки документів для укладення договору купівлі продажу будинку, періодично телефонував [PERSON] цікавився, як справи з документами на, що останній повідомив, що справа складна, а тому потребує часу для підготовки. В чому труднощі, або складність він не повідомив, а лише запропонував чекати його дзвінка. Розуміючи, що строк дії довіреності спливає, позивач почав телефонувати, а потім шукати зустрічі із представником. Зв`язок обірвався. Через знайомих позивач дізнався де проживав представник і поїхав до нього додому. Дружина представника відповідача [PERSON] повідомила, що її чоловіка тимчасово ув`язнено, у зв`язку з чим віддала всі документи на будинок належний [PERSON] . У зв`язку з проведенням АТО на території м. Макіївка, де проживав [PERSON] зв`язок з ним також обірвався, і відсутній по теперішній час. Не укладення представником відповідача договору купівлі продажу житлового будинку позивач розцінює, як ухилення від укладення правочину, оскільки ні відповідач ні його представник не повідомив жодним чином про не можливість укладення вказаного договору в установленому законом порядку. Правочин обома сторонами повністю виконаний, однак у зв`язку з тим, що на даний час строк дії довіреності виданої для укладення договору купівлі продажу житлового будинку сплив, а місце знаходження відповідача позивачу не відомо, вказані обставини унеможливлюють укладення договору купівлі продажу житлового будинку в установленому законом порядку. В судове засідання позивач, його представник адвокат Король Т.В., не з`явилися, до суду надійшла заява, в якій адвокат позов підтримав, просив його задовольнити, вважаючи вимоги законними та обґрунтованими, а розгляд справи проводити без його участі та участі позивача. Відповідач також в судове засідання не з`явився, повідомлений про дату час судового розгляду справи шляхом розміщення відповідного оголошення на веб-сайті Великоновосілківського районного суду. При даних обставинах суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи без участі сторін, за наявними документами в матеріалах справи. 10 грудня 1996 року приватним нотаріусом Великоновосілківського районного нотаріального округу Донецької області Пресною Є.Г. було посвідчено договір дарування будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Договір було зареєстрованого в реєстрі за № 1641. Відповідно до договору дарування право власності належить [PERSON] . Відповідно до реєстраційного напису за набувачем [PERSON] зареєстровано право власності на домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] в БТІ (а.с. 14). З довідки виданої виконкомом Новопетриківської сільської ради № 309 від 29.02.2012 року, вбачається, що згідно запису в погосподарській книзі домоволодіння розташоване за адресою: [ADDRESS] значиться за [PERSON] . Згідно інформаційної довідки № 177 від 29.04.2021 року виданої КП «Великоновосілківським БТІ», згідно архівних даних станом на 31.12.2012 року право власності на нерухоме майно розташоване за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: адресою: [ADDRESS] прав власності ні за ким не зареєстровано. Згідно копії домової книги про реєстрацію його місця проживання в м. Макіївка, місце проживання відповідача та його родини 11.01.2013 року було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Згідно копії довідки виданої виконкомом Старомлинівської сільської ради від 01.03.2021 року № 1090 з 10.07.2012 року позивач разом з родиною зареєстровані в житловому будинку розташованому за адресою: [ADDRESS] . Згідно розписки від 28.02.2012 року відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 30000 гривень за проданий належний йому на підставі договору дарування від 10.12.1996 року житловий будинок. Що свідчить про повне виконання умов за договором купівлі продажу. Намір відповідача укласти договір купілі-продажу, також підтверджується довіреністю виданою, того ж дня, якою відповідач уповноважив [PERSON] продати житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.16ЦК України\~способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 328\~Цивільного кодексу\~України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як зазначено в ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до\~ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Як зазначено в ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною другою статті 220\~ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Однією з умов застосування частини другої статті 220\~ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України. Відповідно до ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справ керується принципом верховенства права. Згідно з ч. ч. 1 - 3ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Відповідно до ч. 2ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Частиною 1статті 628\~ЦК України визначено, що зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст.\~629\~Цивільного кодексу\~України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1ст.\~638\~ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.\~655\~Цивільного кодексу\~України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Для визнання такого договору дійсним обов`язковою умовою, як і для будь-якого іншого договору, є відповідність його змісту Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 3 ст.209, ч. 1 ст.203 ЦК України). За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Крім того, при вирішенні справи по суті суд приймає до уваги правову позицію, яка викладена в Постанові ВСУ N 6-1288цс17 від 06 вересня 2017 р., згідно якої суди дійшли неправильного висновку про те, що норма ч. 2ст.\~220\~ЦК України не застосовується до спірних правовідносин у зв`язку з необхідністю державної реєстрації договору купівлі-продажу нерухомого майна. Однією з умов застосування ч. 2ст. 220 ЦК Українита визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Відповідно до п. 13постанови пленуму Верховного Суду України N 9 від 06 листопада 2009 р. при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилялася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. ВСУ в своїй Постанові від 04 жовтня 2017 р. зазначив, що однією з умов застосування ч. 2ст.\~220\~ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Про розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально засвідчений, чи дійсно сторона ухилялася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. Оцінивши надану позивачем розписку від 28.02.2021 року дійшов висновку про те, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу житлового будинку, крім того, на сьогоднішній день умови договору купівлі-продажу сторонами виконані у повному обсязі, що свідчить про фактичне виконання договору, а тому наявні підстави для визнання вказаного договору купівлі-продажу дійсним. Стосовно визнання за позивачем права власності на майно, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 3ст.\~334\~ЦК України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав та основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною радою України від 17.07.97 визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавленим своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права. Враховуючи, що продавцем і покупцем виконані всі істотні умови договору, а також, що майно було правомірно придбане позивачем, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Згідно зі ст.\~82\~ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. За таких обставин справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів окремо кожного, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову. На підставі ст. ст.209, 220, 328, 334, 391\~,628,\~629,\~638,\~655,\~657 ЦК України,

Outcome: approved