Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

В червні 2016р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: ПАТ «Укргазвидобування», Первинної профспілкової організації «Укргазвидобування», в якому просила суд: - визнати незаконним та скасувати наказ ПАТ «Укргазвидобування» від 17 травня 2016р. № 123-к; - визнати незаконним та скасувати протокол Первинної профспілкової організації ПАТ «Укргазвидобування» від 17 травня 2016р. № 10; - поновити позивачку на посаді заступника начальника управління позичкового капіталу, департаменту фінансів, розрахунків та роботи з боргами ПАТ «Укргазвидобування», з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016р. провадження по справі було закрито в частині вимог до відповідача Первинної профспілкової організації «Укргазвидобування» на підставі п. 1) ч. 1 ст. 205 ЦПК України. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з 07 квітня 2009р. вона працювала у відповідача на різних посадах, остання посада, яку займала позивачка з 21 грудня 2015р. - заступник начальника управління позичкового капіталу, департаменту фінансів, розрахунків та роботи з боргами ПАТ «Укргазвидобування». 17 травня 2016р. наказом № 123-к відповідача її було звільнено з займаної посади у зв'язку зі змінами в організації праці згідно п.1 ст. 40 КЗпП України. Позивачка вважає, що при її звільненні відповідачем було порушено норми трудового законодавство, а саме був порушений порядок її звільнення. Також під час її звільнення відповідачем не було враховано її досвід роботи, рівень підготовки, кваліфікацію, бездоганну репутацію, не було запропоновано іншу вільну посаду, яка відповідала її кваліфікації, рівню освіти. Вважає, що відповідачем було порушено також положення ст. ст. 43, 49-2, 49-4 КЗпП України. В судовому засіданні представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові просив суд позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні, заперечував проти задоволення позову, у письмових запереченнях зазначив, що роботодавцем повністю було дотримано вимог трудового законодавства при звільненні позивачки, їй було запропоновано всі вакантні на підприємстві посади, як під час попередження про майбутнє звільнення, так і коли вона одужала і вийшла на роботу після лікування. Також звертав увагу суду, що доводи позивачки, що роботодавцем було оголошено конкурс на зайняття вакантних посад з вимогами, які відповідають рівню досвіду та освіти позивачки, не відповідає дійсності, оскільки такий конкурс не було проведено, а метою його проведення було зарахування кандидатів до кадрового резерву підприємства. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що з 07 квітня 2009р. позивачка працювала у відповідача на різних посадах, так, остання посаду яку займала позивачка з 21 грудня 2015р. - заступник начальника управління позичкового капіталу, департаменту фінансів, розрахунків та роботи з боргами ПАТ «Укргазвидобування». Наказом № 123-к від 17 травня 2016р. позивачка була звільнена з роботи, у зв'язку зі змінами в організації праці, згідно п.1) ст. 40 КЗпП України. Згідно п. 1) ч. 1 та ч. 2 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2, і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови № 9 від 06 листопада 1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1) ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штат) працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до ч. 3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Судом встановлено, що наказами відповідача №№ 65, 68 від 10 лютого 2016р. було затверджено організаційну структуру апарату управління ПАТ «Укргазвидобування» та затверджено зміни до штатного розкладу керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців апарату управління ПАТ «Укргазвидобування», а саме, виключено із штатного розкладу апарату управління ПАТ «Укргазвидобування» посаду заступника начальника управління позичкового капіталу департаменту фінансів, розрахунків та роботи з боргами. Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача наголошувала, що позивачку в установленому законом порядку не було попереджено про майбутнє звільнення, однак, як вбачається з матеріалів справи 10 лютого 2016р. позивачку [PERSON] листом відповідача від 10 лютого 2016р. № 14/1-01- 922 було попереджено про наступне вивільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України та одночасно їй було запропоновано переведення на одну із вакантних посад. Від ознайомлення під розпис з письмовим попередженням про наступне вивільнення та списком вакансій, запропонованих вищенаведеним листом № 14/1-01-922, позивачка відмовилась, про що було складено акт про відмову від ознайомлення з письмовим попередженням про наступне вивільнення та переліком вакантних посад від 10 лютого 2016р. В судовому засіданні представник позивачки наголошував, що у зв'язку з погіршенням стану здоров'я, 10 лютого 2016р. позивачка вимушена була залишити місце роботи і звернутись за медичною допомогою. Разом з тим, після 11:00 год. 10 лютого 2016р. позивачка залишила своє робоче місце, про що був складений відповідний акт, в якому зазначено що з 08:00 год. по 11:00 год. цього дня позивачка перебувала на робочому місці, при цьому зовнішніх ознак погіршення стану здоров'я позивачка не виказувала. 12 лютого 2016р. відповідачем було повідомлено Первинну профспілкову організацію листом за № 14-01-999 про майбутнє скорочення штатної чисельності апарату управління та вивільнення працівників згідно з наказом від 10 лютого 2016р. № 65. 17 травня 2016р. відповідачем листом № 14/1-014-3469 було запропоновано позивачці додатково після виходу на роботу, під розпис наявні всі вакантні посади на підприємстві. Від переведення на вакантні посади запропоновані відповідачем 17 травня 2016р. позивачка відмовилася. 17 травня 2016р. відповідач звернувся до Первинної профспілкової організації ПАТ «Укргазвидобування» з поданням за № 14/1-014-3461 щодо надання дозволу на розірвання трудового договору за п. 1 ст. 40 КЗпП України з позивачкою. 17 травня 2016р. Головою профкому було скликано засідання профспілкового комітету, на якому вирішено питання порядку денного, зокрема: про подання адміністрації ПАТ «Укргазвидобування» щодо надання згоди профспілкового комітету на розірвання трудового договору з позивачкою у зв'язку зі змінами в штатному розкладі в апараті управління відповідача. 17 травня 2016р. Первинна профспілкова організація ПАТ «Укргазвидобування» листом за № 29-ППО повідомило відповідача про надання згоди профспілкового комітету на розірвання трудового договору з позивачкою за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Частиною 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 ст.40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Суд вважає, що відповідач, як роботодавець, виконав свій обов'язок щодо працевлаштування вивільненого працівника в розумінні ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, оскільки запропонував позивачці всі наявні на підприємстві вакантні посади, при цьому роботодавцем були враховані освіта, кваліфікація, досвід роботи позивачки. Суд критично оцінює твердження позивачки, про те, що відповідачем при її звільненні не було враховано її кваліфікацію, досвід роботи, бездоганну репутацію. З урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці; та останнім додержано норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника за п.1) ч.1 ст. 40 КЗпП України. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги, що обставини на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому суд прийшов до висновку, що звільнення позивачки з займаної посади за п.1) ч. 1 ст. 40 КЗпП України відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства, вимоги ст.ст. 42, 43, 49-2, 49-4 КЗпП України відповідачем не були порушені, а отже відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу відповідача від 17 травня 2016р. № 123-к; поновлення її на посаді. Оскільки, суд прийшов до висновку, що звільнення позивачки відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства, а тому відсутні підстави для задоволення вимог позивачки про стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Outcome: dismissed