Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

в січні 2020 року представник позивача ПрАТ «Європейський страховий альянс» звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування збитків в порядку суброгації, в якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача суму відшкодування в розмірі 15000,00 грн., та судовий збір в розмірі 2102,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачем була виплачена сума страхового відшкодування в розмірі 15000,00 грн. за шкоду, заподіяну застрахованій позивачем особі [PERSON] внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 16.01.2017 року. Зазначена аварія сталась з вини відповідача [PERSON] , яку було визнано винної у вчиненні ДТП постановою Печерського районного суду м. Києва. Оскільки відповідач добровільно не компенсує витрати, понесені позивачем з виплати суми страхового відшкодування, позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом і просить стягнути завдані збитки з відповідача на користь позивача в примусовому порядку. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 06.02.2020 року, справу було передано за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 19.03.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04.05.2020 року, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін було відкладено. Після відкриття провадження у справі представник позивача з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Зі сторони відповідача до суду надійшла заяву про визнання позову, відповідно до якої відповідач не заперечувала проти задоволення позову та стягнення із неї страхового відшкодування, однак, зазначила, що позивач не мав на меті врегулювати спір в позасудовому порядку, вона будь-які вимоги від позивача не отримувала, а тому просила вирішити питання щодо повернення позивач з державного бюджету 50 % судового збору, а решту стягнути із неї. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 16.01.2017 року між ПрАТ «Європеський страховий альянс» та ДП «Інформаційний центр персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України» був укладений договір № 40612, відповідно до умов якого позивач зобов`язався відшкодувати збитки, що могли настати, у зв`язку із пошкодженням, знищенням чи втратою автомобіля «Шевроле» д.н.з. [NUMBER] . 25.10.2017 року о 17-05 год. в м. Києві по бульвару Дружби Нролів, 40-а відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля «Кіа» д.н.з. [NUMBER] під керуванням відповідача [PERSON] та автомобіля «Шевроле» д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та який належить ДП «Інформаційний центр персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України». Постановою судді Печерського районного суду м. Києва від 13.2.2017 року у справі № 757/64889/17-п, [PERSON] було визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.. 124 КУпАП та піддано стягненню у виді штрафу. Відповідно до звіту СПД [PERSON] № 135/17 від 27.11.217 року, вартість матеріального збитку, спричиненого власнику зазначеного автомобіля в результаті його пошкодження при ДТП становить 12502,81 грн., а вартість відновлювального ремонту складає суму в розмірі 19041,55 грн. Відповідно до висновку ПрАТ «Європейський страховий альянс» від 11.01.2017 року, було визначено розмір заподіяної шкоди в сумі 15000,00 грн., та зазначену суму було сплачено 09.02.2019 року, про що свідчить копія відповідного платіжного доручення. Станом на дату дорожньо-транспортної пригоди відповідальність відповідача не була застрахована у встановленому законом порядку. 11.05.2018 року позивачем було направлено відповідачу вимогу щодо відшкодування в порядку регресу завданих позивачу збитків, а 3.01.2020 року позивачем було направлено відповідачу письмову претензію про це. Доказів належного відправлення та, відповідно, отримання та/або причин неотримання відповідачем зазначених документів, надісланих позивачем, матеріали справи не містять. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України). Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». За змістом частин першої та другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України). Згідно з частиною п`ятою статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. За вимогами частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. У пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Згідно зі статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою. Отже, кредитор у деліктному зобов`язанні (потерпілий) може бути замінений його страховиком (позивачем) внаслідок виконання ним обов`язку завдавача шкоди (відповідача) з відшкодування останньої. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивач здійснив виплату страхового відшкодування на користь потерпілої особи у повному обсязі, у зв`язку з чим до нього в порядку суброгації перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, та те, що відповідач визнала позов в повному обсязі, суд вважає позов обгрунтонваим, доведеним та таким, що підлягає задоволенню. Питання судових витрат суд вирішує, відповідно до ст.ст. 141, 142 ЦПК України. Так, згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З врахуванням тієї обставини, що позивач позов визнала, позивачу належить повернути з державного бюджету 50 % сплаченого судового збору, а решту судового збору у розмірі 1051 грн. 00 коп. слід стягнути із відповідача. На підставі викладеного, та

Outcome: approved