Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

До Березанського міського суду Київської області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що згідно договору купівлі-продажу від 11.09.2015 позивач являється власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В даному будинку з 06.10.2015 зареєстрована колишня невістка позивача - відповідач [PERSON] . В дане житлове приміщення відповідач вселилась як дружина сина позивача - [PERSON] , а позивач, як власник цього майна, надала право відповідачу користуватись ним саме у зв`язку з існуванням вказаних шлюбних відносин, що по своїй суті є сервітутом. Разом з тим, відповідач не проживала однією сім`єю з позивачем, не вела з нею спільне господарство та не була пов`язана спільним побутом. Рішенням Березанського міського суду Київської області від 25.04.2018 шлюб між [PERSON] та сином позивача було розірвано, і з того часу відпала обставина, що була підставою для набуття [PERSON] права користування спірним житловим приміщенням. Відповідач в будинку позивача фактично не проживає, речей там не зберігає, обов`язків щодо утримання житла не несе. Навідується до спірного будинку лише декілька разів на місяць та влаштовує сварки. В добровільному порядку знятись з реєстрації місця проживання відмовляється. За таких обставин, в позивача відсутня можливість оформити субсидію, а візити відповідача на надмірні комунальні платежі, які виникають в разі користування послугами внаслідок проживання в спірному будинку, створюють нестерпні умови, тому позивач змушена винаймати інше житло. Відтак, вважає свої права як власника порушеними, та, оскільки відповідач перестала бути членом сім`ї позивача, її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника майна відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України. За таких обставин, просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , та покласти на відповідача судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, обґрунтовуючи їх доводами, викладеними в позовній заяві. Позов просила задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти пред`явленого позову заперечила, вказавши, що не проживає в спірному житловому будинку, оскільки у зв`язку з заборгованістю по сплаті комунальних послуг там відсутні належні умови для проживанняразом з дітьми. Самостійно оплатити борг відповідач позбавлена можливості, оскільки не є власником будинку. За таких обставин, змушена винаймати інше житло. Заслухавши пояснення представника позивача, враховуючи позицію відповідача, проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, прийшов до наступних висновків. Так, судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 11.09.2015 № 1951, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Т. В., [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , право власності зареєстровано 11.09.2015, про що надано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.09.2015 № 43668421 (а.с.7-9). Рішенням Березанського міського суду Київської області від 25.04.2018 шлюб між сином позивачки - [PERSON] та відповідачем [PERSON] , зареєстрований 01.04.2006 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 131, було розірвано. Згідно з актом обстеження житлово-побутових сім`ї за № 3146 від 09.09.2020, складеного депутатом Березанської міської ради Деркач Н. І., в присутності двох свідків, підпис якої посвідчено секретарем ради Сиваком О. В. 09.09.2020, за вказаною адресою зареєстровані, але фактично не проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). Так, частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожного на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Так, у відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1-2 ст. 321 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України). За змістом частин 1, 2 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Так, за змістом положень ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України, власник житлового будинку, квартири (їх частини) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Частиною 1 статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Вказане узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 405 ЦК України, у відповідності з якими члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником житла і ведуть з ним спільне господарство. Так, відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання, спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Водночас, за змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. За змістом статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Як роз`яснено пунктом 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК). Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Враховуючи, що відносини між власником житла та членами його сім`ї є сервітутом, їхнє право на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна, відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15.05.2017 в справі № 734/387/15-ц, а також підтверджений Верховним Судом в постановах від 16.01.2019 у справі № 243/7004/17-ц, від 14.08.2019 у справі № 702/101/18, від 23.10.2019 у справі № 766/12748/16-ц, від 10.04.2019 у справі № 60/1467/17, від 07.05.2018 у справі № 346/891/17, висновки якого щодо вибору і застосування норм права до спірних правовідносин суд враховує відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). При цьому, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, вбачається, що відповідач по справі - [PERSON] у свій час з згоди власника вселилась до спірного житлового будинку як дружина сина позивача та набула у зв`язку з цим право користування займаним житлом в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 405 ЦК України, яке за своєю суттю є сервітутом. На час розгляду справи шлюб між сином позивача та відповідачем розірвано, відтак, обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, відпали, відповідач спільно з власником спірного житлового будинку не проживає, спільним побутом не пов`язана, відтак, перестала бути членом сім`ї в розумінні ч. 2 ст. 64, ч. 4 ст. 156 ЖК України. Тому, право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України. Таким чином, позов про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обгрунтованим та підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, з огляду на задоволення позову в повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені нею судові витрати, а саме судовий збір в сумі 840,80 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved