Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

В червні 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, в якому просила суд скасувати наказ Державної служби України з питань праці від 29.04.2016 року за №201-К про звільнення її, [PERSON] з посади директора Державного підприємства «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» 10 травня 2016 року, відповідно до п. 1 ст. 36 Кодексу Законів про працю України, за угодою сторін та припинити дію контракту №4 від 27.08.2015 року на підставі підпункту б) пункту 5.2 зазначеного контракту; зобов'язати Державну службу України з питань праці поновити її, [PERSON] на посаді директора Державного підприємства «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці»; визнати недійсним запис №13 в її трудовій книжці про звільнення з посади директора Державного підприємства «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» про звільнення за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України та припинення дії контракту на підставі п.п. б) п.5.2 зазначеного контракту від 27.08.2015 року №4; стягнути з Державної служби України з питань праці код ЄДРПОУ 39472148 на її, [PERSON] (ІПН [NUMBER]) користь моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.; стягнути з Державного підприємства «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» на її, [PERSON] (ІПН [NUMBER]) користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; допустити негайне виконання рішення в частині поновлення її, [PERSON] на посаді директора Державного підприємства «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» та стягнення середнього заробітку за один місяць. В обґрунтування своїх вимог позивачка вказала на те, що починаючи з 24 січня 1997 року вона, [PERSON] почала працювати на Державному підприємстві «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці». Починаючи з 28 серпня 2015 року вона була призначена директором Державного підприємства «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці», відповідно до укладеного 27 серпня 2015 року між нею та Державною службою України з питань праці контракту №4 з керівником підприємства, що є у державній власності. Строк дії контракту з 28 серпня 2015 року по 28 серпня 2017 року. Відповідно до листа непрацездатності, починаючи з 04 квітня 2016 року по 29 квітня 2016 року (включно) вона перебувала на лікарняному, а 04 травня 2016 року повернулася на роботу. На факс Державного підприємства «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» на її ім'я 04 травня 2016 року надійшло письмове окреме доручення від Державної служби України з питань праці від 29 квітня 2016 року №55/11-16, за підписом його [PERSON], з зобов'язанням її прибути до апарату Державної служби України з питань праці 10 травня 2016 року за адресою м. Київ, вул. Десятинна, 14 для вирішення виробничих питань. На виконання вищевказаного окремого доручення, 10.05.2016 року вона з'явилась до Державної служби України з питань праці. Зустрічі з [PERSON] Державної служби України з питань праці не відбулося, оскільки він перебував у відрядженні, тому зустріч відбулася з першим заступником [PERSON], з яким вона спілкувалися по вирішенню поточних виробничих питань та покращенню в майбутньому розвитку підприємства. На виході з центрального апарату, її окликав начальник відділу персоналу Державної служби України з питань праці [PERSON] та вручив наказ про її звільнення. Заяву на звільнення з посади директора Державного підприємства «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» вона не підписувала, в установленому законодавством України порядку поштою таку заяву не направляла, персонально не привозила та не приймала участі у погодженні листа Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 13.04.2016 №43-1742/0/2-16 про її звільнення, оскільки була на лікарняному з 04.04.2016 року по 29.04.2016 року, тому її волевиявлення на звільнення не було. Також ніякої додаткової угоди до контракту №4 з керівником підприємства, що є у державній власності від 27.08.2015 вона не підписувала. Повернувшись до м. Дніпропетровська, 11.05.2016 року на підприємстві, їй видали трудову книжку з записом «про звільнення» на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), провели остаточний розрахунок та попрохали покинути приміщення підприємства. Незаконним звільненням вона втратила єдине джерело існування для своєї родини, що з урахуванням її стану здоров'я, та неповнолітньої дитини, яку вона виховує самостійно, є для неї неприйнятним. Вважає, що угода сторін про припинення контракту не відбулася, оскільки вчинена проти її фактичної волі та не може створювати юридичних наслідків. Угода про припинення трудового договору між сторонами даного спору не є дійсною, а відтак звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України здійснено незаконно і оформлено з грубим порушенням порядку звільнення, правил діловодства, трудового законодавства, а її права є порушеними та підлягають судовому захисту, а тому вона звернулася до суду за захистом своїх прав, оцінивши маральну шкоду в розмірі 50\~000 грн. Просила позов задовольнити. Позивачка [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позові. Представник Державної служби України з питань праці за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Адвокат Державного підприємства «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» за договором про надання правової допомоги [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Конституція України гарантує право кожного громадянина на працю, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі роду трудової діяльності та захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір - це індивідуальна угода між працівником і роботодавцем. Контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватись угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. У судовому засіданні встановлено, починаючи з 24 січня 1997 року [PERSON] почала працювати на Державному підприємстві «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці». У період з 24 січня 1997 року по 16 січня 1998 року на посаді секретаря керівника, з 16 січня 1998 року по 01 листопада 2002 року на посаді бухгалтера, з 01 листопада 2002 року по 28 серпня 2015 року на посаді головного бухгалтера (а.с.31-33), а починаючи з 28 серпня 2015 року позивачка була призначена директором Державного підприємства «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» відповідно до укладеного 27 серпня 2015 року між самою [PERSON] та Державною службою України з питань праці, контракту №4 з керівником Державної служби України з питань праці, що є у державній власності (а.с.17-22). Строк дії контракту з 28 серпня 2015 року по 28 серпня 2017 року. Відповідно до листа непрацездатності, [PERSON] починаючи з 04 квітня 2016 року по 29 квітня 2016 року (включно) перебувала на лікарняному. Згідно наказу № 201-к від 29 квітня 2016 року «Про звільнення [PERSON]А.», відповідно до Кодексу законів про працю України та контракту № 4 від 27 серпня 2015 року, [PERSON] було звільнено з посади директора Державного підприємства «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» 10 травня 2016 року, відповідно до п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, за угодою сторін та припинено дію контракту № 4 від 27 серпня 2015 року на підставі підпункту б) пункту 5.2 зазначеного контракту (а.с.29). Підставою звільнення вказано: заява [PERSON] та лист Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 13 квітня 2016 року № 43-1742/0/2-16. Звільнення відбулося за особистими заявами позивачки (а.с.168,169), що підтверджує її намір звільнитися з посади за угодою сторін. До тверджень представника [PERSON] щодо того, що не [PERSON] написані заяви на звільнення , суд ставиться критично, оскільки вони не підтверджені належними доказами та суперечать поясненням самої позивачки у судовому засіданні 18.08.2016 року . В процесі розгляду справи, при дослідженні в сукупності всіх доказів, аналізуючи чинне законодавство України, суд прийшов до висновку, що процедура погодження звільнення [PERSON] з займаної посади була повністю дотримана відповідно до ч. 1 п. 1 Указу Президента України від 16 квітня 2010 року № 542/2010 «Про деякі питання забезпечення здійснення повноважень місцевими державними адміністраціями» Кабінет Міністрів України забезпечує безумовне виконання міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади вимог законодавства щодо погодження з головами місцевих державних адміністрацій призначення та звільнення керівників територіальних органів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, урядових органів державного управління, керівників підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади. Згідно п. 1 Положення «Про Державну службу України з питань праці», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96, Державна служба України з питань праці є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці. Відповідно до ч. 10 п. 11 даного Положення [PERSON] Держпраці України призначає на посаду за погодженням з Міністром соціальної політики та головами відповідних місцевих держадміністрацій та звільняє з посади керівників територіальних органів Держпраці України. Відповідно до п. 4 Порядку погодження з [PERSON] Міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2013 р. № 818 пропозиція щодо погодження призначення на посаду та звільнення з посади керівника підприємства, яке зареєстроване на території району погоджується з головою райдержадміністрації. Згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є угода сторін. Відповідно до п. п. б) п. 5.2 Контракту № 4 від 27 серпня 2015 року, укладеного між Державної служби України з питань праці та [PERSON], цей контракт припиняється за згодою сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.\~ Вимога [PERSON] щодо зобовязання Державної служби України з питань праці поновити її на роботі на посаді директора Державного підприємства «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» є необґрунтованою, оскільки [PERSON] звільнена із займаної посади з повним додержанням процедури такого звільнення. Відповідно до положень ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України в день звільнення. Встановлено,що саме [PERSON] 10 травня 2016 року внесено в трудову книжку запис про її особисте звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с.33), нею отримано трудову книжку та з позивачкою був проведений остаточний розрахунок по заробітній платі. Тобто вчинення особисто позивачкою вищевказаних дій підтверджує її намір припинити трудові відноси\-ни, а обґрунтування, наведені в позовній заяві стосовно безпідставності звільнення, не знаходять об'єктивного підтвердження, оскільки [PERSON] особисто наполягала на звільненні, що підтверджено її діями на припинення трудових правовідносин. Що стосується позовних вимог [PERSON] щодо стягнення на її користь з Державної служби України з питань праці моральної шкоди у розмірі 50 000 грн., то вони також задоволенню не підлягають, з огляду на наступне. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У даному випадку [PERSON] не надала до суду жодних письмових доказів з приводу нанесення моральної шкоди. Звільнення позивачки Державною службою України з питань праці відбулось у законному порядку згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін, на підставі заяви самої [PERSON] та наказу Державної служби України з питань праці про звільнення. Тому, [PERSON] не могла зазнати страждань (фізичних, душевних, психічних), її законні права не порушені. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. З огляду на вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. У зв'язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не стягуються з відповідача і відносяться за рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed