Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

В серпні 2018р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 29-33) до відповідача [PERSON] , в якому просив суд: 1) стягнути з відповідача на свою користь: - суму боргу в розмірі 1187668,2 грн.; - суму процентів в розмірі 279622,64 грн.; - суму втрат від інфляції в розмірі 195965,24 грн.; - 3,0 % річних у розмірі 67892,8 грн. - судовий збір у розмірі 9205,0 грн. Свої позовні вимоги, позивач обґрунтовував тим, що 01, 02 грудня 2016р. між сторонами були укладені договори позики, у вигляді боргових розписок, відповідно до яких відповідач позичив у позивача, в борг грошові кошти у розмірах: 122000,0 грн., 37000,0 дол. США та 120000,0 грн. відповідно, які зобов`язувався повернути у строк до 31 грудня 2016р. В строк визначений договорами позики, відповідач не повернув отримані ним грошові кошти. Оскільки в позасудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх порушених прав. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2018р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 квітня 2019р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 24 січня 2020р. на адресу суду від сторони позивача надійшла заява, в якій сторона позивача просила суд розглянути справу у її відсутність, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач, про час і місце судового розгляду оповіщався у встановленому законом порядку, у судові засідання не з`являвся, про поважність причин неявки суду не повідомив та не просив розглядати справу у його відсутність, свого представника до суду не направив, у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження строк, відповідач відзив на позов не подавав. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, і відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ч. 1 ст. 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 01, 02 грудня 2016р. між сторонами були укладені договори позики, у вигляді боргових розписок (а.с. 18, 19) наступного змісту: «Розписка. Я , [PERSON] , паспорт [NUMBER] , ІПН [NUMBER] , позичив у [PERSON] 122000,00 грн. (сто двадцять дві тисячі грн. 00 коп.). Зобов`язуюсь повернути отримане в термін до 31 грудня 2016 року. 01 грудня 2016 року. Підпис. Я, [PERSON] , получил данную расписку от [PERSON] [INFO] . Підпис»; « [PERSON] , [PERSON] , паспорт [NUMBER] , ІПН [NUMBER] , позичив у [PERSON] 37000 $ (тридцять сім тисяч доларів США). Зобов`язуюсь повернути отримане в термін до 31 грудня 2016 року. 01 грудня 2016 року. Підпис. Я, [PERSON] , получил данную расписку от [PERSON] [INFO] . Підпис»; « [PERSON] , [PERSON] , паспорт [NUMBER] , ІПН [NUMBER] , позичив у [PERSON] 120000,00 грн. (сто двадцять тисяч грн. 00 коп.). Зобов`язуюсь повернути отримане в термін до 31 грудня 2016 року. 02 грудня 2016 року. Підпис. Я, [PERSON] , получил данную расписку от [PERSON] [INFO] . Підпис». Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Даних, які б свідчили про повернення відповідачем всіє всієї суми заборгованості позивачу судом не встановлено. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ст. 1048 ЦК України). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно положень ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач свої зобов`язання за договорами позики не виконав, сума позики залишається неповернутою в повному обсязі. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, враховуючи правові позиції Верховного Суду, висловлені в постановах у справах № 444/9519/12 від 28 березня 2018р., № 910/10156/17 від 10 квітня 2018р., № 464/3790/16-ц від 16 січня 2019р., № 723/304/16-ц від 23 жовтня 2019р., ст. ст. 16, 625, 1048 ЦК України; ст. ст. 10, 13 ЦПК України, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню: - суми позичених коштів у розмірі 37000,0 дол. США і 242000,0 грн. відповідно; - відсотки за користування позикою у розмірі 122000,0 грн. за період часу з 01 по 30 грудня 2016р. включно, у розмірі облікової ставки НБУ - 1400,0 грн.; - відсотки за користування позикою у розмірі 120000,0 грн. за період часу з 02 по 30 грудня 2016р. включно, у розмірі облікової ставки НБУ - 1331,15 грн. - інфляційні втрати з суми позичених коштів у розмірі 242000,0 грн. за період часу з січня 2017р. по липень 2018р. (період визначений стороною позивача за текстом позову) - 43085,13 грн.; - 3,0 % річних за неповернення суми позики у розмірі 37000,0 дол. США за період часу з 03 січня 2017р. по 23 серпня 2018р. (період визначений стороною позивача за текстом позову) - 1818,58 дол. США; - 3,0 % річних за неповернення суми позики у розмірі 242000,0 грн. за період часу з 03 січня 2017р. по 23 серпня 2018р. (період визначений стороною позивача за текстом позову) - 11875,0 грн. Решта заявлених позовних вимог не ґрунтуються на вимогах закону, з урахуванням вищенаведених правових позицій, тому задоволенню не підлягають Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 8810,0 грн.

Outcome: partial