Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до Виконавчого комітету Вінницької міської ради та [PERSON] про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, про визнання недійсним рішення Вінницької міської ради від 24.05.2007, про визнання права власності на 1/6 частку квартири в порядку спадкування за законом та за позовом [PERSON] до Виконавчого комітету Вінницької міської ради за участі третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло від 20.06.2007. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач по справі [PERSON] - рідна сестра позивача. Батьки позивача та відповідача по справі померли. [INFO] помер батько [PERSON] . [INFO] померла мати [PERSON] . За свого життя батьки набули як подружжя право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , яку вони будували за спільні кошти в житлово-будівельному кооперативі [ADDRESS] , повністю виплату пайових внесків здійснили в 1984, частки померлих батьків позивача у власності були рівними та складали по Ѕ частці кожного. Після смерті останнього з батьків - матері [PERSON] у визначений законом 6 - місячний строк позивач звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Третьою вінницькою державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа № 173/2019 після смерті [PERSON] . Після закінчення 6-ти місячного строку позивачу з усного повідомлення нотаріуса стало відомо, що його мати вчинила заповіт, посвідчений 05.04.2007, яким все своє майно заповіла [PERSON] , позбавивши позивача спадщини. Також, позивач зазначив про те, що 14.06.2019 з довідки КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації, йому стало відомо, що спадкова квартира в цілому належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.06.2007, виданого виконкомом Вінницької міської ради згідно з рішенням від 24.05.2007 за №1161, реєстрація проведена 02.07.2007 КП «ВООБТІ» №80 в реєстровій книзі №742. Однак, позивач з 20.02.1987 по теперішній зареєстрований у спірній квартирі, тому вважає, що [PERSON] , без його відома, звернулась із заявою до Вінницької міської ради та набула одноособове право власності на спадкове майно - квартиру, що підтверджується рішенням Вінницької міської ради від 24.05.2007 №1161. Так як станом на день смерті батька [PERSON] [INFO] в спадковій квартирі був зареєстрованим та проживав позивач, відповідач, та їхня мати [PERSON] . Після смерті батька [PERSON] відкрилась спадщина на належну йому 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги були сторони у справі як син, дочка та дружина [PERSON] . Відповідно належні їм частки були рівними по 1/3 частці від 1/2 частки всієї квартири, тобто належна позивачу спадкова частка складає 1/6 частки спадкової квартири. На час відкриття спадщини позивач проживав та був зареєстрований в житлі, співвласником якого був його батько, а тому є таким, що прийняв спадщину, хоча свідоцтва про право на спадщину після смерті батька не отримував. 25.06.2019 позивач подав Третій вінницькій державній нотаріальній конторі заяву, де просив не вчиняти будь-яких дій по спадковій справі №173/2019, заведеній 13.05.2019, вказавши, що своє право на спадщину буде захищати в судовому порядку, оскільки вважає, що [PERSON] , звернулась з заявою до Вінницької міської ради та набула одноособове право власності на спадкове майно квартиру, без його відома, що підтверджується рішенням Вінницької міської ради від 24.05.2007р. №1161. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя; про визнання недійсним рішення Вінницької міської ради від 24.05.2007р.; про визнання права власності на 1/6 частки квартири в порядку спадкування за законом. 11.09.2019 судом постановлено ухвалу про прийняття вищевказаної позовної заяви до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено провести у порядку загального позовного провадження. Також, цією ухвалою запропоновано відповідачам надати суду відзив на позовну заяву та докази у строк, встановлений судом. Також [PERSON] звернувся до суду з позовом до виконкому Вінницької міської ради, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] із вимогою про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло від 20.06.2007. Ухвалою суду від 14.11.2019 витребувано від Третьої вінницької державної нотаріальної контори копію спадкової справи №173/2019, заведеної після смерті [PERSON] , яка настала [INFO] , та від КП Вінницької міської ради «Вінницьке міське БТІ» інвентаризаційної справи на квартиру [ADDRESS] , а також первинні документи, на підставі яких було видано свідоцтво про право власності на цю квартиру. Ухвалою суду від 25.11.2020 об`єднано в одне провадження справу №127/18582/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] та виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, про визнання недійсним рішення Вінницької міської ради від 24.05.2007р., про визнання права власності на 1/6 частки квартири в порядку спадкування за законом під головуванням судді Короля О.П. та справу №127/25204/20 за позовом [PERSON] до виконавчого комітету Вінницької міської ради, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло від 20.06.2007р. під головуванням судді [PERSON] . Від відповідача виконавчого комітету Вінницької міської ради на адресу суду відзив не надходив. 10.12.2020 представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано відзив. Однак, даний відзив у порушення вимог ч. 7 ст. 178 і ч. 1 ст. 191 ЦПК України наданий представником відповідача із порушенням строку, встановленого судом ухвалою від 11.09.2019. Будь-яких поважних причин порушення встановленого судом строку для надання відзиву суду не повідомлено. З матеріалів справи вбачається, що 19.09.2020 представником відповідача [PERSON] було отримано ухвалу суду від 11.09.2020 та копії позовної заяви із доданими до неї документами. Клопотання про продовження процесуального строку встановленого судом від відповідача (представника відповідача) не надходило. При цьому судом враховано, що подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Тому, враховуючи вищевикладене, суд не приймає відзив на позов до розгляду. Ухвалою суду від 13.03.2020 закрито підготовче провадження у справі і призначено розгляд справи по суті. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просила позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача і третьої особи [PERSON] заперечував щодо задоволення позовних вимог, оскільки вважають такі вимоги необґрунтованими і недоведеними належними доказами. Представник відповідача Виконавчого комітету Вінницької міської ради позов не визнав, вважає його безпідставним, тому що оспорюване рішення виконкому та свідоцтво про право власності на квартиру видані на підставі тих документів, які надала [PERSON] . На той час в 2007 р. [PERSON] був покійний і до повноважень виконкому не належало встановлювати право спільної сумісної власності на кооперативну квартиру за [PERSON] та [PERSON] . При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини щодо права спільної сумісної власності на майно, набуте в шлюбі, та про спадкування. Згідно із свідоцтвом про народження батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . (а.с. 7). Згідно із свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим повторно Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 26.06.2019, [PERSON] помер [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис № 840 (а.с. 5). Згідно із свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 26.12.2018, [PERSON] померла [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис № 3650 (а.с. 6). Згідно з довідкою ОСББ «Грандоселя» від 27.06.2019 [PERSON] є членом кооперативу ЖБК 28 та в 1984 році сплатила пайові внески за двокімнатну квартиру [ADDRESS] в повному обсязі. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої увійшла й квартира [ADDRESS] . В судовому засіданні оглянуто і досліджено матеріали спадкової справи № 173/2019 до майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с. 78-98). Згідно з матеріалами спадкової справи вбачається, що 13.05.2019 та 29.05.2019 до Третьої вінницької державної нотаріальної контори звернулись син та дочка спадкодавця - [PERSON] та [PERSON] із заявами про прийняття спадщини. Інші особи із заявами про прийняття спадщини або відмову від неї до нотаріуса не зверталися. Померлою [PERSON] 05.04.2007 складено заповіт. Як вбачається із заповіту, посвідченого 05.04.2007 державним нотаріусом Третьої вінницької державної нотаріальної контори Ковальською Л.В. реєстровий № 1-760, [PERSON] усе своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, все те, що їй буде належати на день смерті, а також все те, що відповідно до законодавства України може бути успадкованим, у повному обсязі, без будь-яких винятків, заповіла своїй дочці [PERSON] . Квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 20.06.2007 року. Судом оглянуто матеріали інвентаризаційної справи № 96387 на об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] . З довідки КП «ВООБТІ» від 27.11.2006 за № 15247 вбачається, що реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] не проводилась, і станом на 17.05.2007 квартиру [ADDRESS] зареєстрована за Вінницькою міською радою. Згідно з довідкою від 15.05.2007, виданої КП «Майстер КП», Галущенко А.І. повністю внесла пай за кооперативну квартиру [ADDRESS] . У зв`язку з повною виплатою зареєструвала право власності на дану квартиру. Згідно з довідкою КП «ВМБТІ» №6905 від 14.06.2019 на квартиру [ADDRESS] станом на 29.12.2012 за [PERSON] зареєсстрована в цілому вищезазначена квартира на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.05.2007 № [NUMBER] . Реєстрація проведена 02.07.2007 р. в КП «Вінницье обласне БТІ» за реєстровим №80 в реєстровій книзі №742. На момент здійснення паєнагромадження правовідносини регулювалися Законом України «Про власність». Статтею 15 Закону України «Про власність», який діяв на час виникнення виниклих правовідносин, було передбачено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Згідно із ст. 137 ЖК Української РСР, в редакції, що діяла на момент виникнення виниклих правовідносин, порядок організації та діяльності житлово-будівельних кооперативів установлювався законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу та іншими актами законодавства Української РСР. Примірний статут житлово-будівельного кооперативу затверджується Радою Міністрів Українській РСР. Згідно з п. 19 Примірного статуту ЖБК, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30.04.1985 № 186, жилий будинок (будинки) і надвірні будівлі належать житлово-будівельному кооперативу на праві кооперативної власності (крім квартир у цьому будинку, за які громадянами повністю внесено пайові внески) і не можуть бути у нього вилучені, продані або передані ним як у цілому, так і частинами (квартири, кімнати) ні організаціям, ні окремим особам, за винятком передачі, здійснюваної при ліквідації кооперативу. Суд звертає увагу на той факт, що сам вступ до ЖБК не створює для пайовика права власності на отримання ним квартири до того часу, поки він не виплатить пай повністю. Власником житлового будинку і переданих грошових коштів до цього моменту є кооператив, і лише член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за житлове приміщення, надане йому в користування, набуває право власності на нього. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ також, звернув увагу на те, що у разі смерті члена житлово-будівельного, садівничого товариства, якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, але свідоцтво про право власності не отримав, квартира в житлово-будівельному кооперативі та житловий будинок у садівничому товаристві входять до складу спадщини (інформаційний лист № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року). Згідно із ст. 22 КпШС України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Судом встановлено, що подружжя [PERSON] та [PERSON] повністю внесло пайовий внесок за кооперативну квартиру в період перебування у зареєстрованому шлюбі. Тому, враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що паєнагромадження були спільною власністю подружжя. Згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності 01.01.2004 року, визначено, що даний Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином, враховуючи те, що право на нерухоме майно продовжувало існувати після 01.01.2004, до даних правовідносин підлягають застосуванню норми чинного ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином, враховуючи те, що [PERSON] як член ЖБК в період перебування у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] повністю внесла пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] , надану їй та її сім`ї в користування, таке майно є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно з ч. ч. 1 - 3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Доказів про те, що між співвласниками була домовленість про визначення розмірів часток квартири, матеріали справи не містять. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що частки співвласників квартири [ADDRESS] , є рівними - по Ѕ. Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Отже, враховуючи вищевикладене, після смерті [INFO] [PERSON] відкрилась спадщина, зокрема, на Ѕ частку квартири [ADDRESS] . Положеннями ст. ст. 1217, 1218, 1223 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 -1265 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно з ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Як встановлено судом, померлим [PERSON] заповіт не складався, що підтверджується матеріалами справи. Згідно із ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Судом встановлено наявність спадкоємців після смерті [PERSON] , які мають право на обов`язкову частку у спадщині - дружина [PERSON] , дочка - [PERSON] , син - [PERSON] відповідно по 1/3 від 1/2 частки всієї квартири, тобто по 1/6 частці кожному. Оскільки позивач є сином спадкодавця, що підтверджується свідоцтвом про його народження, тому відповідно до ст. 1261 ЦК України, він має право на спадкування за законом у першу чергу. Позивач зареєстрований в зазначеній квартирі з 20.02.1987 р. по теперішній час, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 29.06.2019 р. Відповідно до ч. 1 ст. 529 Цивільного кодексу в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти (у тому числі усиновлені), дружина, батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилась після його смерті. А відтак, враховуючи п.1 ч. 1 ст 549 Цивільного кодексу в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин, позивач, вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст. ст. 1268, 1296 ЦК України (в чинній редакції) спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Суд враховує положення статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (1950 року) про те, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення ЄСПЛ у справі «Іатрідіс проти Греції» від 25.03.1999 року). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення ЄСПЛ у справі «Селмуні проти Франції» від 22.09.1994 року, «Кушоглу проти Болгарії» від 10.05.2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982 року). Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року). У рішенні ЄСПЛ від 23.01.2014 року «East/West Alliance Limited» проти України» суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справах «Селмуні проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії») (п.167 рішення). Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності до даного позову, суд зазначає наступне. Відповідач [PERSON] ), заперечуючи щодо позову, подала заяву про застосування строків позовної давності, мотивуючи заяву тим, що позивач разом із дружиною [PERSON] фактично проживає у квартирі [ADDRESS] , яка є власником даної квартири. Також зазначає, що дружину позивача обрано до керівного органу управління ОСББ «Грандоселя» на установчих зборах від 24.05.2016, на яких були присутні позивач і матір позивача, крім того, зазначає, що позивач є довготривалим мешканцем цього будинку, а відтак вважає, що позивачу в такому випадку було достеменно відомо про перебування квартири у власності матері. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Разом з тим згідно із ч. 3 і ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом ст.ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Як встановлено судом, позивач 13.05.2019 звернувся до Третьої вінницької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Тоді ж він дізнався про наявність заповіту складеного 05.04.2007 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої вінницької державної нотаріальної контори Ковальською Л.В., яким [PERSON] все майно, в тому числі і квартиру в цілому,заповіла відповідачу [PERSON] . Крім того судом встановлено, що про наявність свідоцтва про право власності на спірну квартиру яка належала батькам позивача на праві спільної власності, позивач дізнався лише після подачі заяви нотаріусу про вступ у спадщину, та саме з того моменту стало відомо про розпорядження [PERSON] належною їй та часткою квартири належною позивачу [PERSON] , а саме 14.06.2019, оскільки частина майна, яка залишилось після смерті його батька була ним успадкована в 1992 році. Отже в даному випадку суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності, оскільки про порушене право позивач дізнався лише в травні 2019 року, а до суду з позовом звернувся в липні 2019 року. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України встановлює, що одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів особи є визнання права. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви , а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк, крім доказів витребуваних ухвалою суду від 14.11.2019. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу в судовому засіданні, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем в позові, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Питання судових витрат суд виіршує відповідно до положень ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved