Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

В січні 2012 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором посилаючись на те, що 10.03.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 8569,02 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 09.01.2009 року. Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконав та станом на 25.11.2011 року утворилась заборгованість у сумі 48295,62 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача. Рішенням Куйбишевського районного суду м. Донецька від 14 лютого 2012 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт посилається на те, що [PERSON] не надано належних та достатніх доказів тому, що не він укладав кредитний договір, підпис від імені позичальника у кредитному договорі та інших документах йому не належить. Зазначає, що по справі не провадилась почеркознавча експертиза, посилання суду першої інстанції на візуальну несхожість фотографій є безпідставними, не підтверджуються належними доказами. Із зустрічними позовними вимогами про визнання кредитного договору недійсним [PERSON] не звертався, кредитний договір є чинним та обов'язковим до виконання. Позивач в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] просить рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду у справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суду першої інстанції. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що копія паспорту позичальника, яка долучена до кредитного договору, не належить відповідачу, оскільки має місце вклеювання іншої фотографії, що встановлено при візуальному зрівнянні паспорту відповідача [PERSON] з копією паспорту позичальника [PERSON], яка міститься в матеріалах кредитної справи. При цьому суд послався на те, що за фактом крадіжки паспорта [PERSON] у лютому 2008 року звертався із заявою до Куйбишевського РВ ДМУ ГУМВС України, отримано постанову від 08.02.2008 р. про відмову в порушенні кримінальної справи у зв»язку з малозначним розміром збитків. З такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, оскільки вони зроблені всупереч фактичним обставинам справи і нормам матеріального закону. З матеріалів справи вбачається, що 10.03.2008 року між сторонами був укладений кредитний договір, відповідно до якого відповідач [PERSON] отримав кредит у ПАТ «ПриватБанк» у розмірі 8569,02 грн. із сплатою процентів за користування кредитом 0,12% на рік. Згідно умов укладеного кредитного договору він складається із заяви позичальника та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам з погашенням кредиту щомісячно по 779 грн. На підтвердження укладеного договору позивачем надана заява позичальника, яка містить відомості щодо позичальника, його підпис та Умови надання споживчого кредиту, з якими позичальник погодився. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позивальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконав та станом на 25.11.2011 року утворилась заборгованість у загальній сумі 48295,62 грн., із яких 8569,02 грн - заборгованість за кредитом, 4,99 грн. - заборгованість за процентами, 36945,63 - пеня, 500 штраф фіксована частина, 2275,98 грн - штраф процентна складова. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відмовляючи в позові, суд визнав те, що копія паспорту, яка міститься в матеріалах кредитної справи не належить відповідачу, оскільки має місце вклеювання іншої фотографії. Вказаний висновок зроблений судом при візуальному огляді та зрівнянні паспорту [PERSON] та документів кредитної справи. При цьому поза увагою суду першої інстанції залишились вимоги ч. 2 ст. 59 ЦПК України, в якій зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За клопотанням відповідача ухвалою апеляційного суду від 19.12.2013 року призначено судову почеркознавчу експертизу, 23.12.2013 р. матеріали цивільної справи направлені до Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз. 18.02.2014 р. матеріали цивільної справи були повернуті з повідомленням про неможливість надати експертний висновок, оскільки [PERSON] не надано додаткових матеріалів ( вільні зразки підпису) та не оплачено рахунок за проведення експертизи ( а.с.78), який вручений відповідачу для оплати 13.01.2014 року (а.с.77) В судовому засіданні відповідач [PERSON] визнав, що отримував рахунок на оплату, проте, оплату не здійснив, до експертної установи не з»являвся, вільні зразки підпису не надавав, оскільки вважає достатнім та переконливим доказом відомості про втрату паспорту. Вважає, що клопотання про призначення експертизи було ним заявлено необдумано. Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Встановлено, що 10.03.2008 року між сторонами укладено кредитний договір, який не визнаний судом недійсним, належність відповідачу підпису на кредитному договорі та інших документах кредитної справи не спростована, відсутній висновок компетентних органів щодо фальсифікації документів тощо. Висновок суду про вклеювання іншої фотографії у паспорт відповідача є припущенням, оскільки не підтверджений належними доказами. Відомості про втрату відповідачем паспорту у лютому 2008 року не є прямим свідченням недійсності укладеного кредитного договору. Вказані обставини у їх сукупності дають підстави для висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову за вказаних вище підстав. Позивачем пред»явлено до стягнення загальну суму заборгованості за кредитом 48295,62 грн, із яких 8 569,02 - заборгованість за кредитом; 4,99 гривень - заборгованість по процентам; 36945,63 гривень - пеня за несвоєчасне виконання договору; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 2 275,98 штраф (процентна складова). Вбачається, що пеня нарахована позивачем за весь період заборгованості, що суперечить вимогам діючого цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Пеня за рік складає 663,75 грн., яка підлягає стягненню на користь позивача замість визначеної позивачем 36945,63 грн. Таким чином на з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором від 10 березня 2008 року № HAXRRU 18581168 в загальному розмірі 12 013 (дванадцять тисяч тринадцять гривень) 74 копійки: із яких 8 569,02 - заборгованість за кредитом; 4,99 гривень - заборгованість по процентам; 663,75 гривень - пеня за несвоєчасне виконання договору; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 2 275,98 штраф (процентна складова). Відповідно до 88 ЦПК України на користь позивача підлягає стягненню судові витрати в розмірі, пропорціональному до задоволення позовних вимог, що складає 120,13 грн.

Outcome: partial