Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-07 00:00:00

Головний лікар комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради звернувся до суду із заявою про продовження госпіталізації у примусовому порядку відносно [PERSON] , 1945 року народження, посилаючись на наступне: хворий, є інвалідом ІІ групи за психіатричним захворюванням безстроково, рішенням Жовтневого районного суду м. Одеси від 23.07.1990 року визнаний недієздатним, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.07.2007 року над ним призначено опікуна, за характером психічного захворювання потребує постійного стаціонарного лікування. Однак, в силу неможливості розуміння свої дій, загострення симптомів психічного розладу, від добровільної госпіталізації до стаціонару, відмовляється. Дані обставини стали підставою для звернення до суду. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 07 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі за заявою комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради про продовження госпіталізації [PERSON] , 1945 року народження, у примусовому порядку та призначено судове засідання. Вислухавши представника КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» ООР - лікаря-психіатра, який підтримав подану до суду заяву, прокурора яка вважала, що [PERSON] слід продовжити госпіталізацію в умовах стаціонару, заслухавши опікуна - [PERSON] , яка просила продовжити госпіталізацію [PERSON] , вивчивши надані документи, історію хвороби, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно висновку комісії лікарів психіатрів КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» ООР від 07 жовтня 2019 року № 2433, [PERSON] багаторазово знаходився на лікуванні в даному медичному центрі, страждає психічним розладом з 1974 року. До КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» ООР був госпіталізований 16.10.2018 р. по заяві опікуна [PERSON] на теперішній час знаходиться в лікувальній установі, проте, в психічному стані [PERSON] відсутні суттєві зміни. У відділенні замкнутий, за зовнішнім виглядом не стежить, практично втратив навички самообслуговування. Дезорієнтований в часі, настрій знижений, емоційно напружений, злісний. На запитання відповідає вітіювато, не по суті, висловлює марення впливу величі, переслідування, епізодично виявляє агресію до інших хворих. Діагноз комісії: «шизофренія параноїдна, безпреривний тип перебігу, дефект змішаного типу - параноїчний та астено-аптичний». Судом також встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Одеси від 22.06.1990 р. [PERSON] , 1945 року народження було визнано недієздатним. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.07.2007 р. опікуном [PERSON] , 1945 року народження призначено [PERSON] . На даний час [PERSON] , 1945 р.н., за рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19.10.2018 р. (справа № 523/14420/18) проходить примусовий курс лікування в умовах стаціонару КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» ООР. Вирішуючи питання про продовження госпіталізації [PERSON] в умовах стаціонару, суд виходить з наступного обґрунтування. Так, згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст.3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Частиною 2. ст. 28 Конституції України визначено, що жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Як зазначено ст. 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально - правовими обмеженнями. Частиною 2 ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, неспроможна самостійно задовольнити свої життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Статтею 17 вказаного закону, визначено, що перебування особи в психіатричному закладі в примусовому порядку може здійснюватися лише протягом часу наявності підстав, за якими було проведено госпіталізацію. Особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу в примусовому порядку, повинна оглядатися комісією лiкарiв-психiатрiв не рідше одного разу на місяць з метою встановлення наявності підстав для продовження чи припинення такої госпіталізації. У разі необхідності продовження госпіталізації в примусовому порядку понад 6 місяців представник психіатричного закладу повинен направити до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про продовження такої госпіталізації. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лiкарiв-психiатрiв, який містить обґрунтування про необхідність продовження такої госпіталізації. В подальшому продовження госпіталізації особи в психіатричному закладі проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців. Європейський Суд з прав людини у справі Winterwerpv. The Netherlands, від 24 жовтня 1979, SeriesAno. 33, S:37 висловив свою позицію, зазначивши, що для того щоб були дотримані вимоги законності позбавлення свободи в сенсі ст. 5 S: 1 (е) Конвенції, повинні бути дотримані три основних принципи: по - перше, госпіталізована особа має бути визнана з точки зору об`єктивних медичних показників такою, що страждає на психічне захворювання, за виключенням невідкладної психіатричної допомоги; по - друге, захворювання має бути такого ступеню, щоб вимагати недобровільної госпіталізації; по - третє, захворювання повинно продовжуватись на протязі періоду госпіталізації. Отже, встановлені у судовому засіданні фактичні обставини, підтверджені належними та допустимими доказами, дають підстави стверджувати, що [PERSON] , в силу наявного у нього тяжкого психічного захворювання, на даний час неспроможний самостійно задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. В зв`язку з чим, суд вважає, що йому необхідно продовжити госпіталізацію у примусовому порядку в умовах стаціонару для проходження курсу лікування, який не може перевищувати 6 місяців.

Outcome: approved