Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

В червні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з вказаною заявою та посилаєть-ся на те, що вона була дружиною [PERSON] 31 березня 2017 року він помер в м. Єнакієве Донецької області. Цей населений пункт перебуває в зоні проведення антитерористичної операції, в межах якої органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повно-важення. Бориспільський МР ВДРАЦС ГТУЮ у Київській області відмовив у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] Тому [PERSON] просить суд встановити факт, що [PERSON] помер 31 березня 2017 року в м. Єнакієве Донецької області. [PERSON] не зявилась у судове засідання та подала заяву (а.с.19), в якій вона просить проводити розгляд цивільної справи в її відсутності. Представник заінтересованої особи також не зявився у судове засідання. В.о. началь-ника Бориспільського МР ВДРАЦС ГТУЮ у Київській області [PERSON] надіслала лист (а.с.18), в якому вона просить розглянути цивільну справу в її відсутності. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що заява підлягає задоволенню з таких підстав. Встановлено, що [PERSON] була дружиною [PERSON] Ця обставина підтверд-жується копією свідоцтва про шлюб серії 1-НО №439117 від 15 жовтня 2015 року (а.с.4). Відповідно до абз.2 ч.1 ст.2571 ЦПК України заява про встановлення факту смерті осо-би на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої тери-торії України. Як розяснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в інформаційному листі вих. №9-1130/0/4-16 від 15 квітня 2016 року, під час вирішен-ня питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України необхідно брати до уваги практику Євро-пейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосову-ватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини, а також Молдови та Росії. В цих справах Європейський суд з прав людини, грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх договірних сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої договірної сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою невизнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає у тому, що не можуть визнаватись недісними всі без виключення документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей та шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоду особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини зазначив, що, виходячи з інтересів мешканців, які проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, доку-менти, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами тощо), що знахо-дяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукуп-ності та взаємозвязку під час розгляду справ у порядку, передбаченому ст.257-1 ЦПК України. З копії довідки про причину смерті № 334 від 31 березня 2017 року (а.с.6) вбачається, що 31 березня 2017 року у віці 34 років внаслідок серцево-суддиної недостатності помер [PERSON] З копії свідоцтва про смерть серії ДНР №060633 від 31 березня 2017 року (а.с.5) вбачається, що його смерть сталась в м. Єнакієве Донецької області. Крім того, в матеріалах цивільнї справи міститься копія фотокартки (а.с.8), з якої вбачається, що [PERSON] був похований. Аналіз цих письмових доказів переконливо свідчить про те, що [PERSON] помер 31 березня 2017 року в м. Єнакієве Донецької області. Як вбачається з Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повно-важення, в м. Єнакієве Донецької області органи державної влади України не здійснюють свої повноваження. Крім того? 31 травня 2017 року в.о. керівника Бориспільського МР ВДРАЦС ГТУЮ у Київській області [PERSON] винесла відмову №1502/16.4-36 у про- веденні державної реєстрації смерті [PERSON] (а.с.7). З огляду на це суд вважає, що з метою забезпечення юридичної визначеності, а також здійснення заявником спадкових та соціальних прав, належить встановити факт, що [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], помер 31 березня 2017 року у віці 34 років в м. Єнакієве Донецької області.

Outcome: approved