Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

В червні 2013 року позивачка звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання договору довічного утримання недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалась на те, що їй та її чоловіку [PERSON], померлому [INFO] року, на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS]. За життя її чоловік мав ряд хронічних захворювань і в лютому 2003 року його стан здоров'я різко погіршився. Після його одужання вони вдвох вирішили скласти заповіт на користь її племінниці, відповідачки по справі [PERSON], для того щоб після їх смерті відповідачка займалась організацією їх поховання і їй залишилась квартира. Додаткової матеріальної допомоги на той час вони не потребували, оскільки її чоловік отримував пенсію як інвалід Великої Вітчизняної Війни і вони були звільненні від сплати комунальних платежів. Після того, [PERSON] привезла їм до дому нотаріуса і вони з чоловіком підписали, як вважали на той час, заповіт на користь відповідачки. Після смерті чоловіка між нею та [PERSON] стався конфлікт з приводу пропажі документів на квартиру, в чому вона обвинувачувала відповідачку і після того вони припинили з відповідачкою всяке спілкування. Заповіт вона не стала скасовувати оскільки інших родичів окрім [PERSON] в Маріуполі у неї немає. Після смерті чоловіка, не дивлячись на конфлікт, вона звернулась до відповідачки з проханням допомагати їй, однак відповідачка в наданні допомоги їй відмовила. Між ними склались неприязні стосунки, відповідачка висловлює образи в її адрес, принижає її. Під час чергового візиту [PERSON], осінню 2012 року, їй стало відомо, що в 2003 році вона зі своїм померлим чоловіком підписали не заповіт на користь відповідачки, а договір довічного утримання. Позивачка вважає, що договір довічного утримання від 23 жовтня 2003 року є недійсним, оскільки його було укладено в наслідок обману з боку відповідачки [PERSON]. Оформленням усіх необхідних документів займалась [PERSON] і при підписанні договору, вони його не читали і в слух він не зачитувався і довіряючи відповідачці вона з чоловіком просто підписали його. З березня 2003 року [PERSON] їй з чоловіком ніякої матеріальної та іншої допомоги не надавала, комунальні послуги та квартплату не сплачувала. На підставі викладеного просила суд визнати договір довічного утримання від 23 жовтня 2003 року недійсним та застосувати наслідки визнання угоди недійсною, передбачені ст. 57 ЦК України від 1963 року. Крім того, зважаючи на те, що про існування договору довічного утримання їй стало відомо лише у 2012 році, просила суд поновити їй строк на звернення до суду із зазначеним позовом. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась про день та час слухання справи повідомлялась належним чином. Представник позивача [PERSON], що діє на підставі довіреності, в судовому засіданні підтримала заявлені [PERSON] позовні вимоги та надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, крім того зазначаючи, що з позивачкою [PERSON] вона познайомилась давно, вже після смерті її чоловіка. Її дядько попросив її щоб вона приходила до позивачки та допомагала їй. Вже приблизно чотири роки вона постійно приходить до [PERSON] та надає їй допомогу, купує ліки, продукти харчування, викликає швидку допомогу та прибирає у квартирі. Відповідачка [PERSON] дуже рідко приходить до позивачки і ніякої допомоги [PERSON] не надає, остання сама сплачує комунальні послуги та за власні кошти придбає ліки та продукти. Екземпляр договору довічного утримання [PERSON] отримала від [PERSON] лише у 2012 році і до цього часу вона вважала, що в 2003 році вона разом зі своїм померлим чоловіком оформила на користь відповідачки заповіт. При підписанні договору довічного утримання [PERSON] не знала який договір підписує, а її чоловік був неграмотний і не розумів українську мову. Позивачці та її чоловіку ніхто не роз'яснював який договір вони підписують. Просила задовольнити позов [PERSON] в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог [PERSON], надали письмові заперечення та крім того відповідачка пояснила, що ініціатором укладання договору довічного утримання в 2003 році була сама позивачка [PERSON] та її померлий чоловік [PERSON] і вони самі просили її про допомогу. За час життя [PERSON], а також після його смерті в 2009 році вона постійно надавала їм допомогу, купувала ліки, продукти харчування, прибирала в квартирі, а також давала гроші. Після смерті [PERSON] вона займалась його похованням та оплачувала витрати пов'язані із похованням. Перед укладанням договору довічного утримання в 2003 році [PERSON] сам їздив до нотаріуса, а вже тільки після того договір було укладено. Позивачці [PERSON] було відомо про те який саме договір було укладено 23 жовтня 2003 року і претензій до нього вона не висловлювала. Примірники договору, після його укладання, надавались усім сторонам і один з примірників зберігався у [PERSON] вдома. Відповідачка вважала, що ініціатором звернення [PERSON] до суду з позовом про визнання договору недійсним є [PERSON], яка приходить до позивачки та налаштовує останню проти неї. До цього часу, ні померлий [PERSON], ні позивачка [PERSON] зауважень до неї не висловлювали. Просила відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог. Третя особа - Державний нотаріус Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори Одерій Г.В. в судове засідання не з'явилась, надала заяву з проханням розглядати справу за її відсутності. Заслухавши сторони, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] про визнання договору довічного утримання недійсним задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами виникли до набрання чинності Цивільного кодексу України, тому суд у відповідності з п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України застосовує положення Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року). Згідно ст.425 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. Статтею 426 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачено, що договір довічного утримання повинен бути нотаріально посвідчений. В договорі довічного утримання повинна бути зазначена оцінка відчужуваного будинку, що визначається за згодою сторін, а також види матеріального забезпечення, що надаються набувачем майна відчужувачеві, та їх грошова оцінка, яка визначається за згодою сторін. Матеріалами справи встановлено, що 23 жовтня 2003 року між [PERSON], [PERSON] з одного боку та [PERSON] з іншого, було укладено договір довічного тримання, посвідчений Державним нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори Одерій Г.В. (запис в реєстрі №1-2243). Згідно умов зазначеного договору довічного утримання [PERSON] та [PERSON] передали у власність [PERSON] належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS] взамін чого [PERSON] зобов'язалась надавати відчужувачам довічно матеріальне забезпечення. (а.с.10) Відповідно до п.4 договору, загальна дійсна вартість квартири за згодою сторін визначена Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно виданої Бюро технічної інвентаризації міста Маріуполя 29.09.2003 року і становила 5694 гривні. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого Маріупольським бюро технічної інвентаризації відповідачка [PERSON] 23 березня 2006 року, на підставі договору довічного утримання від 23 жовтня 2003 року, зареєструвала право власності на квартиру [ADDRESS]. (а.с.43) Згідно свідоцтва про смерть серія [NUMBER] виданого Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області [PERSON] помер [INFO] року, про що в книзі реєстрації смертей зроблено відповідний запис за №752. (а.с.12) Відповідно до ст. 57 ЦК України (в редакції 1963 року) угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації. Якщо угода визнана недійсною з однієї з зазначених підстав, то потерпілому повертається другою стороною все одержане нею за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодовується його вартість. Майно, одержане за угодою потерпілим від другої сторони (або належне йому), звертається в дохід держави. При неможливості передати майно в дохід держави в натурі - стягується його вартість. Крім того, потерпілому відшкодовується другою стороною понесені ним витрати, втрата або пошкодження його майна. Пленум Верховного Суду України в своїх роз'ясненнях, які містяться в п.12 постанови № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 квітня 1978 року (із подальшими змінами та доповненнями), звертає увагу судів на те, що при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст. 57 ЦК (в редакції 1963 року) суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволенні при доведеності факту обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається. Відповідно до ст.15,30 ЦПК України обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд вважає, що позивачка в судовому засіданні не довила будь-якими належними та допустимими доказами, що договір довічного утримання від 23 жовтня 2003 року було укладено в наслідок обману з боку [PERSON], заперечення відповідачки, з цього приводу позивачкою не спростовані. Допитані в судовому засіданні свідки, як з боку позивача, а саме [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON]. а також з боку відповідача [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] надали пояснення з приводу належного надання догляду та матеріального забезпечення [PERSON] та [PERSON] з боку відповідачки [PERSON] та представника позивача по справі [PERSON], однак інформація щодо обставин укладання між сторонами договору довічного утримання від 23 жовтня 2003 року суду надана не була. На думку суду, само по собі надання [PERSON] допомоги та догляду позивачці [PERSON], а також неналежне виконання [PERSON] умов договору довічного утримання, на яке посилається позивачка в своїй позовній заяві, не є підставою для визнання зазначеного договору довічного утримання недійсним, з підстав наведених позивачкою в позовній заяві, а тому суд відмовляє позивачці [PERSON] в задоволенні позовних вимог. На підставі ст. 57, 425, 426 ЦК України (в редакції 1963 року), пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 квітня 1978 року,

Outcome: dismissed