Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-01 00:00:00

В січні 2014 року позивач [PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду м.Харкова суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення відповідачки з квартири [ADDRESS] Позовні вимоги вмотивовані тим, що позивачка є власником спірної квартири, яка належить їй на праві власності відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 20.11.2013 р., право власності зареєстроване в Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Втім, в спірній квартирі без укладання будь-яких цивільно-правових угод проживає відповідачка [PERSON], чим перешкоджає позивачці користуватися власною квартирою та в повній мірі здійснювати свої правомочності власника. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі та пояснила, що [PERSON] 20.11.2013 р. придбала у [PERSON] за договором купівлі-продажу квартиру [ADDRESS], здійснивши з продавцем розрахунок в повному обсязі шляхом перерахування грошей через банківську установу. Під час укладання договору позивачка отримала від продавця ключі від квартири, але згодом вона встановила, що квартирою фактично без укладання з попереднім власником будь-якої цивільно-правової угоди користується відповідачка [PERSON], яка ухиляється від звільнення квартири. Між позивачкою [PERSON] та відповідачкою [PERSON] також ніякі угоди, які б надавали відповідачці право користуватися спірною квартирою, не укладалися. За таких обставин представник позивача просить задовольнити позовні вимоги [PERSON], усунути перешкоди в користуванні нею власністю та виселити відповідачку без надання іншого житла. Відповідач в судове засідання не з'явився про час і місце судового засідання повідомлений належним чином та своєчасно, про що свідчить поштове повідомлення та матеріали справи, причину неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надавав. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Суд, дослідивши доводи представника позивача та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 20.11.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], реєстр. № 6989, [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS]. Право власності за позивачкою на цю квартиру зареєстроване в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з реєстру, індексний номер витягу 13129091 від 20.11.2013 р. Згідно з п. 5 договору купівлі-продажу квартири за свідченням продавця [PERSON] на час укладання договору купівлі-продажу з [PERSON] квартира [NUMBER] в спорі та під забороною не перебувала, прав щодо неї у третіх осіб (в тому числі за договором найму) не було, ніхто в квартирі зареєстрований не був та прав користування квартирою не мав. Відповідно до довідки товариства співвласників багатоквартирного будинку «Усадьба» № 2 від 10.01.2014 р. крім позивачки [PERSON] інші особи в квартирі [ADDRESS] не зареєстровані. Довідкою ТСББ «Усадба» № 25 від 30.04.2014 р. підтверджується, що [PERSON] ніколи в квартирі [ADDRESS] в м. Харкові зареєстрована не була. Відповідно до договору про користування електричною енергією від 16.01.2014 р., укладеного з АО «Харківобленерго», саме [PERSON] є споживачем послуг з електропостачання в квартирі [ADDRESS]. Наданим до матеріалів справи договором про надання населенню послуг з газопостачання від 13.01.2014 р., підтверджується, що [PERSON] є також споживачем послуг з газопостачання у цій же квартирі. Квитанціями № 990 від 06.12.2013 р., № 17 від 09.01.2014 р., № 118 від 10.02.2014 р., № 190 від 05.03.2014 р., 04.04.2014 р., № 372 від 30.04.2014 р., № 470 від 06.06.2014 р., № 529 від 01.07.2014 р. підтверджується здійснення [PERSON] оплати послуг ТСББ «Усадьба» з капітального ремонту та обслуговування будинку, котельної, опалення, підігрівання води, крім того квитанціями від 05.03.2014 р., від 04.04.2014 р., від 30.04.2014 р., від 06.06.2014 р., від 30.06.2014 р. підтверджується здійснення позивачкою оплати за постачання електроенергії, холодної води, послуг з водовідведення, користування телекомунікаційними послугами в квартирі [ADDRESS]. Відповідно до вимог статті 3 Цивільного кодексу України, однією з основ цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності та судовий захист цивільних прав. Згідно з вимогами статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, відповідно до статті 16 ЦК України захист права власності здійснюється судом, та власник має право вимагати усунення будь-яких порушень його права та відшкодування завданих збитків. Відповідно до вимог статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статей 379, 382 ЦК України, об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. Статтею 379 ЦК України встановлено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до статті 382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. За змістом статті 317 ЦК України, власнику належать право володіння, право користування та право розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника або місцезнаходження майна. Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, він має право вчиняти будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов•язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 155 Житлового кодексу України також встановлює гарантії власнику будинку (квартири) та передбачає, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші незаборонені законом угоди. За змістом статті 4 Житлового кодексу України спірна квартира відноситься до приватного житлового фонду. Порядок користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду встановлений в главі 6 Житлового кодексу України. Стаття 158 Житлового кодексу України передбачає, що наймач може користуватися жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого будинку. Такий договір укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Під час розгляду справи судом встановлено, що між позивачкою та відповідачкою такий договір не укладався, за змістом п.5 договору купівлі-продажу квартири від 20.11.2013 р. він не укладався і з попереднім власником квартири, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для обмеження прав позивачки у користуванні нею власним майном. Статтею 321 Цивільного кодексу України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Тобто, всі особи мають утримуватися від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Не допускається також протиправне позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до цієї норми власник майна має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає користуванню ним. Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам, наданим сторонами, суд дійшов висновку, що фактичне користування відповідачкою квартирою [ADDRESS] в м. Харкові, що належить на праві власності позивачці, та відсутність будь-яких цивільно-правових угод, які б з законних підстав обмежували права позивачки, порушує законні права [PERSON], які мають бути захищені в судовому порядку шляхом задоволення позовних вимог про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення [PERSON] з спірної квартири. За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню На підставі викладеного, ст.ст. 3, 15, 16, 182, 316, 317, 319, 321, 379, 383, 386, 391 Цивільного кодексу України, ст.. 150, 155, 158 Житлового кодексу України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції»,

Outcome: approved