Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою. Позов мотивований тим, що позивачу на праві власності на підставі договору купівлі - продажу від 18.07.2013 належить квартира [ADDRESS]. В зазначеному будинку зареєстровано місце проживання колишньої дружини позивача - [PERSON]. Відповідач вселилася в зазначену квартиру за згодою позивача під час шлюбу. Однак, на даний час шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, відповідач понад один рік в належній позивачу квартирі не проживає. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогами про усунення перешкод [PERSON] в користуванні його власністю - квартирою [ADDRESS], шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування даним жилим приміщенням. Ухвалою суду від 17.12.2018 заочне рішення по даній цивільній справі скасовано і призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. У строк, визначений судом ухвалою суду від 17.12.2018, від відповідача надійшов відзив. У своєму відзиві відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що між нею і позивачем було укладено мирову угоду, яка була затверджена судом 02.03.2017, яка досі не виконана [PERSON] Позивачем відповідь на відзив надано не було. Ухвалою суду від 18.02.2019 витребувано докази по справі. На виконання вищевказаного судового рішення суду надано матеріали цивільних справ № 127/9704/17 та № 127/25941/16-ц. Ухвалою суду від 18.03.2019 відмовлено в закритті провадження у даній справі. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали і просили задовольнити, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві. Також представник позивача зазначив, що реєстрація відповідачки у квартирі позивача перешкоджає йому повністю і беззаперечно користуватися своїми правами щодо нерухомого майна. Відповідач та її представник заперечували щодо задоволення позовних вимог, аргументуючи мотивами, викладними у відзиві. Також представник відповідача зазначив, що позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки спірне житлове приміщення набуте під час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, в даній квартирі зареєстрована неповнолітня дитина сторін по справі і втрата права користування цим житловим приміщенням відповідачем стане наслідком розлучення дитини із матір'ю. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.07.2018, позивач є власником квартири [ADDRESS]. (а.с. 9-10) Відповідно до довідки № 05-21/952, виданої МКП «ЖЕК № 7» 19.04.2017 [PERSON], в квартирі [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON] (власник), [PERSON] (батько), [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11) Відповідно до актів складених мешканцями будинку і затверджених МКП «ЖЕК № 7» 02.04.2018 та 06.12.2016, [PERSON] та малолітня дитина [PERSON] не проживають та не з'являються більше одного року в квартирі [ADDRESS]. (а.с. 12-13) Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно з якою правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а у відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні, відповідно до ст. 321 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю ? це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Згідно з ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з ст. 391 ЦК України. Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла (в тому числі й колишній) втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 3 СК України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Судом встановлено, що позивач та відповідач не пов'язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов'язків, не є членами однієї сім'ї. Відповідач була зареєстрована в квартирі позивача за його згодою, як дружина, однак не проживає в квартирі понад один рік без поважних причин. При цьому, в судовому засіданні відповідач повідомила, що вона добровільно покинула дану квартиру разом із дитиною, їй не чинились позивачем перешкоди в користувані цією квартирою. Будь-яких належних та допустимих доказів поважності причин непроживання відповідача у спірній квартирі суду не надано. Судом не встановлено наявність будь-яких домовленостей між позивачем та відповідачкою щодо збереження за нею права користування квартирою позивача у разі її відсутності. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоч і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. Посилання представника відповідача, що спірне житлове приміщення є спільною сумісною власністю подружжя є безпідставним, оскільки як вбачається із п. 18 договору купівлі-продажу квартири від 18.07.2013, [PERSON] нотаріусу було надано заяву, посвідчену приватним нотаріусом Вінницького мського нотаріального округу Стеблюк Н.В. 18.07.2013 за реєстровим № 1438, про те, що кошти, які витрачаються на купівлю цієї нерухомості є особистою приватною власністю [PERSON], і набута нерухомість в майбутньому буде рахуватися як його особиста приватна власність. Судом прийнято до уваги, що положення ст. 204 ЦК України встановлюють презумпцію правомірності правочину. Таким чином, на час набуття у власність спірного нерухомого майна, подружжям було визначено правовий режим даного майна. Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Щодо реєстрації місця проживання у спірному житловому приміщенні малолітньої дитини, то суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 і ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч. 2 ст. 3 СК України). Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Суд прийшов до висновку, що малолітня [PERSON], [INFO], не може самостійно обирати місце свого проживання, а вимога про втрату нею права користування спірним житловим приміщенням, не заявлялася. Крім того, враховуючи обґрунтування представника відповідача, хоча й предметом спору не є визначення місця проживання малолітньої дитини, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що принцип ст. 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити безальтернативно й категорично таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК Украни, так і зі змісту Конвенції про права дитини. Під забороною розлучення дитини з своєю матір'ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й батька, прав та інтересів дитини, передбачених Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. При цьому, поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання». Крім того, в ході розгляду справи судом встановлено, що малолітня дитина проживає разом із матір'ю. Посилання представника відповідача, як на підставу заперечень щодо задоволення позову, на невиконання позивачем затвердженої судом мирової угоди, є безпідставним, виходячи з наступного. Так, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02.03.2017 було затверджено укладену між [PERSON] та [PERSON] 02.03.2017 мирову угоду. Однак, невиконання даної угоди однією із сторін, не є підставою для збереження за відповідачкою права користування квартирою позивача, враховуючи добровільне залишення нею квартири. Також, судом прийнято до уваги, що допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі суду від 17.12.2018 було роз'яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов'язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, заслухавши пояснення учасників справи в судовому засіданні, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові і вдповідачем у відзиві, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Суд прийшов до висновку, що відповідач створює перешкоди позивачу в користуванні, володінні та розпорядженні його майном на власний розсуд, тобто повно і незаперечно здійснювати свої права користування і розпорядження майном, що є неприпустимим, згідно з чинним законодавством України. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS]. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» дане судове рішення після набрання ним законної сили є підставою для зняття відповідача з реєстрації його місця проживання. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 704, 80 гривень, що підтверджується квитанцією № 45 від 24.07.2018. (а.с. 1) Відповідачем було сплачено судовий збір в сумі 352, 40 гривень при зверненні до суду із заявою про скасування заочного рішення, що підтверджується квитанцією від 16.11.2018. (а.с. 56) Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Однак судом враховано клопотання позивача про залишення за ним сплаченого судового збору при зверненні до суду із даним позовом. Таким чином, суд вважає за можливе залишити судовий збір в сумі 704, 80 гривень за позивачем. Судовий збір в сумі 352, 40 гривень, сплачений відповідачем - залишити за відповідачем. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано. Враховуючи наведене,

Outcome: approved