Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-04 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON],[PERSON] та виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним договору найму, свідоцтва про право власності та договору купівлі-продажу. Позов обґрунтовано тим, що позивач зареєстрований в [ADDRESS]. Разом із позивачем проживала його колишня дружина [PERSON] та дочка [PERSON] В листопаді 1990 року шлюб між ними було розірвано, в результаті чого виник спір щодо користування квартирою. Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 13.04.1992 року було змінено умови договору найму квартири та встановлено порядок користування нею: [PERSON] та [PERSON] виділено кімнату площею 13,8 кв.м., а [PERSON] - кімнату площею 11,4 кв.м., кухню, ванну, туалет і коридор залишено в спільному користуванні. Позивач зазначає, що йому випадково стало відомо в липні 2014 року, коли до квартири намагалась вселитися [PERSON], показуючи договір купівлі-продажу квартири від 12.06.2014 року, що [PERSON] та [PERSON] з урахуванням рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 13.04.1992 року було укладено окремий договір найму, а згодом подано заяву щодо узаконення самочинних перепланувань у коридорі. Також, [PERSON] та [PERSON] було приватизовано частину квартири, а згодом її відчужено. Позивач вважає, що всупереч закону була здійснена приватизація, шляхом прийняття відповідного рішення ВК ВМР та шляхом видачі свідоцтва про право власності, яке також у зв'язку з тим, що підставою для приватизації стала наявність укладеного з порушенням вимог ЖК УРСР договору найму, також підлягає визнанню недійсним. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про щодо визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету ВМР про укладення договору найму на частину квартири [ADDRESS]; визнання недійсним договору найму частини квартири [ADDRESS]; визнання недійсним договору купівлі-продажу від 12.06.2014 року частини квартири [ADDRESS]; визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради про прийняття в експлуатацію самочинного перепланування квартири; визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради про приватизацію [PERSON] та [PERSON] частини квартири; визнання недійсним свідоцтва про право власності, виданого 08.06.2006 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради [PERSON] та [PERSON] Ухвалою суду від 02.12.2014 року позовні вимоги в частині щодо визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету ВМР про укладення договору найму на частину квартири [ADDRESS], визнання недійсним договору найму частини квартири [ADDRESS] залишено без розгляду. Також, вимоги, зокрема до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 12.06.2014 року частини квартири [ADDRESS] залишено без розгляду. Враховуючи залишення судом частини позовних вимог без розгляду, представником позивача було подано уточнену позовну заяву. Представник позивача просив суд визнати незаконним та скасувати п. 1.14.2. рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 08.06.2006 року № 1318, визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 08.06.2006 року № 1254 в частині приватизації [PERSON] та [PERSON] в рівних частках 11/20 частки квартири [ADDRESS] та визнати недійсним свідоцтво про право власності, видане 08.06.2006 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради [PERSON] та [PERSON]. Дані вимоги представник позивача підтримав, аргументуючи мотивами, викладеними в уточненій позовній заяві від 02.12.2014 року, та просив задовольнити. Ухвалою суду від 02.12.2014 року [PERSON] була залучена судом до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] і представник відповідача виконавчого комітету Вінницької міської ради - Гордійчук А. М. заперечували щодо задоволення позовних вимог. Надали суду письмові заперечення. Просили суд застосувати строки позовної давності. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на сторонівідповідачів [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилась, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялась завчасно та належним чином. Подала суду заяву про розгляд справи у її відсутність із проханням відмовити в задоволенні позовних вимог. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 24.12.2004 року, яке набрало законної сили згідно 25.01.2005 року, скаргу [PERSON]., [PERSON] на дії начальника ТОВ «Житлосервіс» [PERSON] задоволено. Визнано неправомірними дії начальника ТОВ «Житлосервіс» [PERSON] щодо відмови в оформленні та видачі [PERSON], [PERSON] документів на приватизацію. Зобов' язано начальника ТОВ «Житлосервіс» [PERSON] надати [PERSON] та [PERSON] відповідні довідки для здійснення приватизації кімнати 71-а розміром 13, 8 кв.м. в квартирі [ADDRESS] та укласти з [PERSON] та [PERSON] договір на реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги в кімнаті 71-а розміром 13, 8 кв.м. в квартирі [ADDRESS]. (а.с. 162-165) Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 05.07.2005 року позов [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом, стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 500, 00 гривень та моральну в розмірі 2 000, 00 гривень. В задоволенні позовів [PERSON], [PERSON], ТОВ «Житлосервіс» до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на житло відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 11.01.2008 року рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 05.07.2005 року і ухвали апеляційного суду Вінницької області від 03.11.2005 року і 21.02.2006 року залишено без змін. (а.с. 14-15, 172-175) Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 24.12.2004 року було встановлено, що згідно рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 13.04.1992 року змінено умови договору житлового найму і [PERSON] виділено кімнату площею 13,8 кв.м., де вона мешкає з дочкою [PERSON], а її бувшому чоловікові [PERSON] виділено кімнату площею 11,4 кв.м., а підсобні приміщення залишені в загальному користуванні. Виниклі правовідносини врегульовані Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» і право на приватизацію [PERSON] кімнати в квартирі [ADDRESS] передбачено статтею 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно положень якої кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло. Займане громадянами житло слід розуміти як житло, отримане громадянином на підставах визначених законом. В даному випадку [PERSON] та [PERSON] на законних підставах проживають в кімнаті 71-а в квартирі [ADDRESS]. Правомірність зайняття ними цієї кімнати підтверджена рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 13.04.1992 року, що набуло законної сили, і згідно ст.ст. 124, 129 Конституції України та ст. 14 ЦПК України рішення суду є обов'язковим для всіх органів, підприємств, установ, організацій, службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України. Посилання представника суб'єкта оскарження на положення ст. 65-1 ЖК України відносно відсутності згоди [PERSON] щодо приватизації кімнати 71-а, не має відношення до вирішення даної справи, оскільки з 1992 року в квартирі № 71 два особових рахунки і [PERSON] не є членом сім'ї [PERSON], а відтак його згоди на приватизацію закон не передбачає. Так, рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 05.07.2005 року було встановлено, що відповідно до листа Вінницького АТП від 30.03.1998 року адміністрація та профком АТП-10556 просять Трест «Вінпромбуд» надати кімнату в будинку для малосімейних їх водію [PERSON] Відповідно до корінця ордеру № 71 [PERSON] надано квартиру [ADDRESS] для проживання в складі трьох осіб. Відповідно до рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 13.04.1992 року змінено умови договору найму на квартиру [ADDRESS] та виписано окремі особові рахунки на [PERSON], виділивши їй в користування кімнату розміром 13,8 кв.м. та на [PERSON] на кімнату розміром 11,6 кв.м., а туалет, ванна, кухня та коридор залишено в загальному користуванні. Враховуючи положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені вище вказаними судовими рішеннями не потребують доказування. Окрім того, судом прийнято до уваги, що сторонами по справі під час судового розгляду даної цивільної справи не було спростовано обставини, які встановлені рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 24.12.2004 року та рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 05.07.2005 року, а судом не встановлено, що обставини у справі, що розглядається є інакшими, ніж встановлені під час розгляду інших, вище зазначених справ. Твердження позивача, викладені в позовній заяві, щодо укладення договору найму із [PERSON] з порушенням вимог ЖК України, не приймаються судом до уваги, оскільки рішення про зміну умов договору найму на квартиру [ADDRESS] та виписку окремих особових рахунків на [PERSON] та [PERSON] було прийнято Замостянським районним судом м. Вінниці 13.04.1992 року. Відповідно дане рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим до виконання, як те визначено Конституцією України та ЦПК України. Зокрема, як встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 24.12.2004 року та рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 05.07.2005 року позивачта відповідачі вселилися до спірної квартири [ADDRESS] на підставі ордера № 71, виданого в 1988 році на ім'я [PERSON] (склад сім'ї: [PERSON], [PERSON] та [PERSON].), та були в установленому законом порядку зареєстровані за відповідною адресою. Виконавчим комітетом Вінницької міської ради 08.06.2006 року було вирішено питання про надання дозволу на перепланування квартир. Зокрема, вирішено: збільшити загальну площу квартири за рахунок площі коридору загального користування, [PERSON] [ADDRESS], житлова площа до перепланування 13,8 кв.м., житлова площа після перепланування 13,8 кв.м. Загальна площа до перепланування 23,7 кв.м., загальна площа після перепланування 26,2 кв.м. Склад сім'ї: 2 особи. Про що прийнято відповідне рішення № 1318. (а.с. 113) До тверджень позивача, викладених в позовній заяві (уточненій) про те, що він не надавав згоду [PERSON] на переобладнання квартири, суд ставиться критично, оскільки як встановлено постановою № 88 адміністративної комісії при виконкомі Замостянської районної ради міста Вінниці від 11.05.2006 року [PERSON] перепланування квартири не робила. (а.с. 151-152) 08.06.2006 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради було прийнято рішення № 1254 про приватизацію державного житлового фонду в м. Вінниці. Зокрема вирішено: оформити право приватної (спільної) власності на квартири з безоплатною передачею у власність громадян: [ADDRESS], що складається з 1 кімнати, загальною площею 26,2 кв.м. при нормі 52,0 кв.м., відносною вартістю 4 грн. 72 коп., з наданням житлових чеків на суму 4 грн. 64 коп., згідно з розрахунком передати [PERSON], яка прописана та проживає в цій квартирі з 1988 року. Склад сім'ї: 2 особи, в т.ч. донька. (а.с. 148-149) Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 2 ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. В судовому засіданні було оглянуто і досліджено матеріали інвентаризаційної справи № 21473 на квартиру [ADDRESS]. З матеріалів даної інвентаризаційної справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] на праві власності по ? належала 11/20 частки квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власностіна житло, виданим згідно рішення № 1254 від 08.06.2006 року. 12.06.2014 року право власності на вище вказаний об'єкт зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 12.06.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1333. (а.с. 82-87) Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації, що приймається не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї. Судом встановлено, що на час приватизації спірної кімнати в квартирі, наймачем даної кімнати була лише [PERSON], де вона мешкала з дочкою [PERSON] В, [PERSON] не був членом сім'ї [PERSON] Окрім того, рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 24.12.2004 року, яке набрало законної сили 25.01.2005 року, відносно відсутності згоди [PERSON] щодо приватизації кімнати 71-а, було встановлено, що з 1992 року в квартирі № 71 два особових рахунки і [PERSON] не є членом сім'ї [PERSON], а відтак його згоди на приватизацію закон не передбачає. Враховуючи вище викладене суд прийшов до висновку, що відповідачі правомірно набули право власності на спірне житлове приміщення. Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини». Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загально\-людських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, об'єктом захисту є порушене право чи інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного захисту. Однак, судом не встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Клопотання представників відповідачів про застосування строків позовної давності не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Однак, у відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З матеріалів справи вбачається про наявність неприязних стосунків між позивачем, [PERSON] та [PERSON] та постійні конфлікти з приводу спірної квартири, що підтверджується судовими рішеннями. Однак, факт оформлення договору купівлі-продажу [PERSON] та [PERSON] із [PERSON] 12.06.2014 року підтверджується самим договором, наявним в матеріалах справи, отже поява нового власника спірного приміщення й була тим днем, коли позивач міг довідатись або довідався про порушення свого права, а от те, що позивач довідався або міг довідатись раніше про порушення свого права, суду не доведено належними та допустимими доказами. Окрім того, судом прийнято до уваги, що особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки є необґрунтованим та недоведеним належними доказами. Враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі вище викладеного,

Outcome: dismissed