Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-14 00:00:00

В січні 2016р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до відповідача ПАТ «КБ «Надра»», в якому просила суд: визнати договір поруки від 11 грудня 2007р. (далі по тексту - договір поруки), укладений між сторонами - припиненим. Судом до участі у справі, в якості третьої особи було притягнуто [PERSON] Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 11 грудня 2007р. між відповідачем та третьою особою було укладено кредитний договір №778/П/99/2007-840 (далі по тексту - кредитний договір), згідно якого остання отримала у тимчасове користування кошти у сумі 47504,21 дол. США зі сплатою 12,39 % річних та кінцевим строком користування кредитними коштами до 11 грудня 2022р. З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між позивачем та відповідачем було укладено договір поруки. Позивач зазначає, що відповідно до п. 2.1-2.3 договору поруки, відповідач набуває право вимагати від позивача виконання зобов'язання, що витікає із кредитного договору при умові, якщо в установлений строк кредитором строк виконання позичальником зобов'язання в цілому чи в будь-якій його частині не будуть виконані, а також при умові обов'язкового направлення поручителю повідомлення з вимогою виконати зобов'язання позичальника в цілому (або в тій чи іншій його частині). Позивачка зазначає, що на сьогоднішній день, повідомлення від відповідача про невиконання зобов'язань з вимогою їх виконання позивачкою, остання, поштою чи особисто не отримала. В той же час, в процесі розгляду цивільної справи № 705/192/15-ц, позивачці стало відомо, що третя особа-позичальник за кредитним договором прострочує виконання зобов'язання, забезпеченого порукою відповідно до договору поруки, починаючи з квітня 2014р., проте позивачці стало відомо, що відповідач звернувся з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором до неї та третьої особи лише у грудні 2014р. Таким чином, відповідач пред'явив вимогу до поручителя, щодо виконання боргових зобов'язань, більше ніж через шість місяців після виникнення прострочення виконання зобов'язання за кредитним договором, викладеним в новій редакції додатковою угодою № 1 від 28 жовтня 2009р. Оскільки право вимоги відповідача до третьої особи виникло у квітні 2014р. (у зв'язку з несплатою мінімально необхідного платежу), а з позовом про стягнення боргу відповідач звернувся до суду лише у грудні 2014р., то порука є припиненою, оскільки, як до поручителя, вимоги впродовж шести місяців з дня виникнення у банку права на пред'явлення такої вимоги банком надано не було. В судовому засіданні представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити. В подальшому, в судове засідання, яке відбулося 15 грудня 2016р., позивачка та її представник не з'явилися, останньою було надіслано на адресу суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, при цьому, сторона позов підтримує у повному обсязі та просить його задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, надавши суду письмові заперечення на позов, та зазначивши, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, в судове засідання, яке відбулося 15 грудня 2016р. також не з'явився, надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності. У письмових поясненнях, представник відповідача зазначав, що позов є необґрунтованим та безпідставним. Третя особа, в судові засідання не з'являлася, про час та місце слухання справи повідомлялася належним чином, поважності причин неявки суду повідомлено не було, а тому суд вважає за можливе розглядати справу без її участі. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 11 грудня 2007р. між відповідачем та третьою особою був укладений кредитний договір, відповідно до якого остання отримала в у тимчасове користування кошти у сумі 47504,21 дол. США зі сплатою 12,39 % річних та кінцевим строком користування кредитними коштами до 11 грудня 2022р. З метою забезпечення виконання зобов'язань третьої особи за кредитним договором, 11 грудня 2007р. між сторонами був укладений договір поруки від 11 грудня 2007р. Відповідно до положень п. 1.1 договору поруки, поручитель поручається перед кредитором за належне виконання боржником взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору, в тому числі: повернути до 11 грудня 2022р. кредит у сумі 47504,21 дол. США, сплатити відсотки за користування кредитними коштами, сплатити інші платежі та можливі штрафні санкції. Пунктом 1.2 договору поруки визначено, що поручитель повинен виконати зобов'язання перед кредитором у повному обсязі. Позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає не обумовлене і абсолютне право кредитора вимагати виконання зобов'язань, вказаних у п. 1.1 цього договору повністю (чи у будь-якій його частині) як від позичальника та поручителя разом, так і від кожного окремо. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства. За змістом ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою (пеня, штрафи), порукою, гарантією, заставою, тощо, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ч. 2 ст. 556 ЦК України, до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання. Положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України, передбачено, щопорука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 24 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012р. № 5, відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України під час розгляду справи № 6-53цс14, регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення ч. 4 ст. 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Як вбачається із матеріалів справи, останній платіж по кредитному договору був здійснений третьою особою 28 березня 2014р. Відповідно до положень п. 1.1.1 кредитного договору (в редакції згідно умов додаткової угоди № 1) позичальник вносить черговий платіж щомісячно до 12 числа поточного місяця. Отже, строк виконання основного зобов'язання згідно умов кредитного договору починає відраховуватися з 13 квітня 2014р. В свою чергу, 07 жовтня 2014р. (в межах шести місяців) відповідачем було надіслано позивачці вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту та процентів за користування кредитом станом на 21 липня 2014р., що підтверджується матеріалами справи. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимога про дострокове погашення заборгованості до боржника та поручителя, та поданий позов були пред'явлені в строки та в порядку, передбаченому кредитним договором, а також в межах строку дії поруки. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Доводи сторони позивача, які стали основою для подання позову, з приводу не надіслання вимоги банком спростовуються матеріалами справи, а саме, повідомленням про вручення поштового відправлення, а тому дані доводи є безпідставними та необґрунтованими.

Outcome: dismissed