Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-21 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 07.05.2018 р. надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якій Позивач просить суд: розірвати шлюб між нею та Відповідачем, зареєстрований 09.01.2012 р. виконавчим комітетом Лобачівської сільської ради Володарського району Київської області, актовий запис № 1. На обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] у позовній заяві зазначила, що вона 09.01.2012 р. зареєструвала шлюб з Відповідачем, у шлюбі у подружжя народилася дочка [PERSON], 2014 р.н. Протягом останнього часу стосунки з Відповідачем розладились, зникло взаєморозуміння, взаємоповага, спільне життя не склалося через розходження поглядів на сімейні відносини і сімейні обов'язки. Примирення та збереження шлюбу з Відповідачем вважає неможливим, перебування у шлюбі суперечить їх інтересам та інтересам їхньої дитини. Спору щодо розподілу майна немає. Після розірвання шлюбу бажає змінити прізвище на дошлюбне - «[PERSON]». Ухвалою суду від 15.05.2018 р. відкрито провадження в справі, встановлено Відповідачеві строк для подання відзиву та призначено підготовче судове засідання на 18.06.2018 р. Ухвалою суду від 18.06.2018 р. справу призначено до судового розгляду на 06.08.2018 р., розгляд якої відкладено на 22.08.2018 р. у зв'язку із неявкою сторін. У судове засідання 22.08.2018 р. сторони також не з'явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені, до суду подали заяви про розгляд справи без їх участі, на примирення вони не згодні (заява Позивача від 18.06.2018 р. та 22.08.2018 р., а.с. 19, 30), заява Відповідача про визнання позовних вимог від 22.08.2018 р., а.с. 31). За загальним правилом частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності; якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (частина третя статті 211 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, ознайомившись з матеріалами справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого. Згідно з частинами першою, четвертою статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві; у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За роз'ясненнями Верховного Суду України, викладеними у пункті 24 Постанови Пленуму від 12.06.2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пункті 11 Постанови Пленуму від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом; визнання відповідачем позову має бути безумовним, не суперечити закону й не порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), у такому разі суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для прийняття визнання Відповідачем позову та задоволення позову, суд виходить з такого. Відповідно до статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість (частини третя, четверта статті 56 Сімейного кодексу України). Шлюб припиняється внаслідок його розірвання, зокрема, за позовом одного з подружжя на підставі відповідного рішення суду (частина друга статті 104, частина третя статті 105, стаття 110 Сімейного кодексу України). За статтею 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (стаття 113 Сімейного кодексу України). Судом встановлено, що 09.01.2012 р. сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб [NUMBER], виданого 09.01.2012 р. виконавчим комітетом Лобачівської сільської ради Володарського району Київської області, актовий запис № 1 (а.с. 7). Від шлюбу у сторін народилася донька - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER], виданого Виконавчим комітетом Лобачівської сільської ради Володарського району Київської області 28.03.2014 р., актовий запис № 3 (а.с. 8). Як зазначено Позивачем у позовній заяві, що не заперечується Відповідачем, який подав заяву про визнання позову (а.с. 31), примирення та збереження шлюбу є неможливим, перебування у шлюбі суперечить їх інтересам та інтересам їхньої дитини; спору щодо розподілу майна немає. За загальним правилом частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Зогляду на викладене та зважаючи на фактичну відсутність сімейних відносин між сторонами тривалий час, суд дійшов до висновку, що рішення сторін про розлучення є виваженим і свідомим, причини, з яких вони наполягають на розірванні шлюбу, - обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження ними сім'ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають. Суд не може примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків і можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. З огляду на це суд вважає, що визнання Відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому вбачає можливим прийняти визнання позову Відповідачем, а позов - задовольнити, відновивши дошлюбне прізвище Відповідача. Крім того, на підставі імперативних приписів частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України з Відповідача слід стягнути на користь Позивача судові витрати за сплачений судовий збір. Водночас, зважаючи на визнання Відповідачем даного позову, суд застосовує частину першу статті 142 ЦПК України, за якою у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма закріплена частиною третьою статті 7 Закону України «Про судовий збір». Зважаючи на усе наведене та відповідно до статей 24, 55, 104, 105, 110, 112, 113, 115 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved