Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

В січні 2016 року позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в якому просить розірвати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом КМНО Петровою Т.М., від 19 вересня 2011 року, мотивуючи свої вимоги наступним. Позивач не заперечує сам факт підписання між сторонами вищезазначеного договору, проте стверджує, що грошові кошти за ним не були передані покупцем продавцю, на підтвердження чого надає розписку, в якій відповідач власноручно засвідчує той факт, що розрахунок між сторонами повністю ні до підписання договору, ні в момент підписання проведений не був. Посилаючись на положення ст.526 ЦК України, згідно якої зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, ст.530 ЦК України, якою встановлений строк виконання зобов`язання, наполягаючи на тому, що відповідач не розрахувавшись в строк, передбачений в розписці, порушив строк виконання основного зобов`язання, ст.610 ЦК України, згідно якої в разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, просить позов задовольнити (а.с.3) В судовому засіданні представник позивача підтримав позов з підстав, викладених судом вище. Підкреслив, що насправді грошові кошти під час підписання даного договору відповідач позивачу в повному обсязі не передав, а навпаки, сторони домовилися розрахуватися повністю через деякий час, що засвідчує розписка, написана відповідачем. В той же час, представник позивача одночасно надав суду пояснення, що насправді сторони не хотіли укладати договір купівлі-продажу, а мали на меті «помінятися» нерухомістю, так, відповідач буде жити в Києві у вищезазначеній квартирі, яка перейшла в його власність, а позивач буде мати у власності квартиру відповідача в АР Крим. Проте, представник позивача послався на загальновідомі обставини окупації АР Крим і стверджував, що такі умови відтепер втратили цікавість для позивача, тому вона звернулася із відповідною пропозицією до відповідача. Також представник позивача наголошував, що сторони вже про все домовилися і мають бажання отримати рішення суду, в якому буде зазначено, що договір розірвано і все повертається в той стан, який існував до посвідчення договору купівлі-продажу. Також запропонував такий варіант як посвідчення судом мирової угоди, текст якої суду наданий не був. Відповідаючи на питання, чи відомо позивачу, що право власності за цим договором зареєстровано за відповідачем, що в самому договорі чітко зазначено, що сторони повністю розрахувалися ще до підписання та нотаріального посвідчення договору, що цю обставину було перевірено нотаріусом, повідомив суд про те, що він обговорював із позивачем декілька варіантів «вирішення» цієї ситуації і вони разом прийшли до висновку, що звернення до суду саме із таким формулюванням позовних вимог і саме такими зазначеними ним підставами позову влаштує обидві сторони. Відповідач заявив, що він визнає позов. Надаючи пояснення, заявив, що він давно знайомий із позивачем і має бажання поступити із нею «по-людські». Зазначив, що дійсно між сторонами була домовленість про те, що вони «обміняються» нерухомістю, він «передасть» позивачу свою квартиру в АР Крим, а вона - «передасть» йому цю квартиру за договором. Підтвердив, що дійсно позивач заявила йому, що тепер її не влаштовує така домовленість, що вона хоче назад повернути собі квартиру. На запитання суду, які обставини є правдивими, ті, що відображені в нотаріально посвідченому договорі, ті, що зазначені в розписці або ті, що він наводить, пояснити не зміг. Заслухавши представника позивача та відповідача, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України в разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання позову відповідачем суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так, суд не приймає заявлене відповідачем визнання позову, оскільки ті обставини, які встановлені в судовому засіданні свідчать про те, що твердження обох сторін щодо природи укладення договору купівлі-продажу квартири та його істотних умов, які нібито не були дотримані, не відповідають дійсності. Так, з договору купівлі-продажу квартири від 19 вересня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Петровою Т.М., оригінал якого було досліджено судом, вбачається, що сторони - позивач та відповідач -попередньо ознайомившись із вимогами цивільного законодавства, усвідомлюючи значення своїх дій та згідно із волевиявленням, яке повністю відповідає їх внутрішній волі позивач передав, а відповідач відповідно прийняв у власність квартиру [ADDRESS]. Згідно п.3 даного договору за погодженням сторін продаж вчинено за 350 825,00 грн., що по курсу НБУ станом на 19.09.2011 складає 44 000,00 доларів США, які повністю сплачено відповідачем позивачу до підписання цього договору. Більше того, згідно п.4 даного договору - «я, продавець, своїм підписом під цим Договором підтверджую факт повного розрахунку за продану квартиру, одержання від покупця грошей в сумі 350 825,00 грн., що по курсу НБУ станом на 19.09.2011 - 44 000,00 доларів США, та відсутність по відношенню до нього будь-яких претензій фінансового характеру» (а.с.5) Під даним договором проставлені особисто підписи сторін. Також сторони в судовому засіданні засвідчили, що дійсно вони ці підписи ставили. Чому в разі неповної сплати/розрахунку за цим договором сторони це не відобразили в даному договорі, пояснити суду не змогли. В той же час суд критично ставиться до того, що безпосередньо після підписання такого договору, саме із таким змістом, вони додатково склали ще розписку, зміст якої полярно протилежний і свідчить про те, що навпаки, розрахунок між сторонами не було проведено, а відповідач взяв на себе зобов`язання «погасити борг» і доплатити суму за цим договором в розмірі 300 825,00 грн. не пізніше 01.04.2013 (а.с.7) В судовому засіданні сторони плуталися у своїх поясненнях, також наводили третій варіант «розвитку подій», а саме нібито домовленість між сторонами не передати у власність цю квартиру шляхом укладення договору купівлі-продажу, а шляхом укладення договору міни цієї квартири на квартиру відповідача в АР Крим. Також сторони натякали суду про можливість укладення між сторонами мирової угоди, яка за їх переконанням в обов`язковому випадку, мала б бути посвідчена судом. Проте, суд в порядку ч.4 ст.10 ЦПК України роз`яснив сторонам, що мирова угода може бути засвідчена судом виключно в разі, якщо її умови відповідають діючому законодавству. Згідно витягу про державну реєстрацію прав відповідач став власником вищезазначеної квартири на підставі даного договору (а.с.15) Посилання ж позивача та її представника на ст.ст.526, 530, 610, 611, 692 ЦК України до даних правовідносин жодного відношення в розумінні правового обґрунтування розірвання укладеного між сторонами та нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири, не мають. Оцінюючі надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що нотаріально-посвідчений договір має більшу юридичну силу ніж розписка, що ті обставини, які викладені в даному договорі були доведені до відома обох сторін нотаріусом, їх правильність підтверджена їх особистими підписами, як і дата укладення даного договору, на відміну від тих обставин, які викладені в розписці, тим більше пояснення сторін, як суд зазначав вище не обмежувалися лише варіантом несплати коштів, але й повідомлялося про варіанти міни. Дійсно, статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та чинного законодавства. Умови договору в частині попереднього розрахунку (тобто перед його підписанням) виконані самими сторонами, що засвідчено нотаріусом і ними самими. Таким чином, стверджувати про застосування ст.610 ЦК України, якою встановлено недопущення невиконання зобов`язання, в даному випадку неможна. Отже, оцінюючи зібрані докази по справі в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки ті обставини, які наведені обома сторонами, не знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи належними і допустимим доказами. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed