Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-28 00:00:00

В серпні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 06.12.1983 року належить житловий будинок [ADDRESS]. У вказаній квартирі значаться зареєстрованою його колишня дружина [PERSON] Посилаючись на те, що він має намір продати вказаний будинок, однак відповідач в добровільному порядку не бажає знятися з реєстраційного обліку, при цьому вона не користується будинком, проживає за іншою адресою, позивач просив позов задовольнити та визнати її такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги у повному обсязі, пояснювали, що відповідач з 2005 року не проживає у вказаному будинку, підставою позовних вимог зазначали ст.405 ЦК України. Відповідач [PERSON] заперечувала проти позовних вимог, пояснила, що дійсно не проживає та користується житловим [ADDRESS] однак реєстрація в цьому будинку їй потрібна для працевлаштування в м. Одеса, де на сьогоднішній день вона проживає та працює вже близько двох років. Приїжджає в м. Вознесенськ для того щоб відвідати дітей, однак зупиняється в житловому будинку [ADDRESS], що належить її колишньому свекру. Вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Встановлено, що позивач [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 06.12.1983 року №3148, який був посвідчений Державним нотаріусом Першої Вознесенської державної нотаріальної контори є власником житлового будинку № 1, що знаходиться по вулиці Зої Космодем'янської в місті Вознесенську Вознесенського району Миколаївської області. Відповідач [PERSON] є колишньою дружиною позивача [PERSON] Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 грудня 2016 року шлюб між ними було розірвано. У вказаному будинку відповідно до будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку, значиться зареєстрованою відповідач [PERSON] з 11.08.1997 року. Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла. Відповідно до довідки, що була видана головою вуличного комітету від 03.08.2017 року відповідач [PERSON] зареєстрована, але не проживає у будинку з липня 2005 року. Вказані обставини були також підтверджені в судовому засіданні показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] Вказані обставини не заперечувала і сама відповідачка, яка в судовому засіданні пояснила, що не користується житловим будинком останні 2 роки, працює в м. Одеса, там і проживає. Наміру в подальшому користуватися житловим приміщенням у неї не має, однак потрібна реєстрація в даному житловому приміщенні. Додатково також пояснила, що іноді приїжджає до дітей та зупиняється в житловому будинку №1-а по вул. З. Космодем'янської в м. Вознесенську. Потрапити в житловий будинок №1 по вул. З. Космодем'янської в м. Вознесенську вона не намагається, оскільки в неї відсутні ключі та там проживають квартиранти. При цьому доказів вказаних осбтавин суду не надала. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316,317,319,321 ЦК України ). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379,382 ЦК України). Згідно зі ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статті 150,156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Водночас, ст.405 ЦК України встановлює сервітутне право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом. Зокрема, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником; член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. До членів сім'ї власника належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України (дружина (чоловік), їх діти і батьки). При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст.212 ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні. За правилами ст.ст.10,11,60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Обґрунтовуючи позов, [PERSON] вказував, що реєстрація відповідача в указаному будинку перешкоджає йому, як власнику спірного будинку, розпоряджатися своєю власністю. Наведене свідчить, що між сторонами виник спір з приводу користування вказаним житловим приміщенням, правовідносини по якому врегульовані ст.ст. 391,405 ЦК України. В судовому засіданні позивач пояснив, що перешкоди у проживанні відповідача в квартирі відсутні. Відповідач в свою чергу доказів протилежного суду не надала. На її думку поважною причиною не проживання в будинку є та обставина, що вона працює в місті Одеса, де і проживає в квартирі, яку винаймає. Тому вона не може знятися з реєстрації в будинку, що належить позивачу, оскільки це вплине на її працевлаштування. Отже, оскільки вичерпного переліку поважних причин не проживання у житловому приміщенні цивільне законодавство не встановлює, в зв'язку з чим вищезазначене питання повинно вирішуватися судом у кожному випадку з урахуванням конкретних обставин справи, суд приходить до висновку про те, що відповідач [PERSON] не проживає у спірному будинку без поважних причин понад один рік. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обгрунтовані та [PERSON] слід визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Outcome: approved