Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-18 00:00:00

ВСТАНОВИВ: 07 квітня 2021 року представник позивача [PERSON] - Крикун В.Б. , звернувся до суду з вказаною позовною заявою про визнання недійсними договорів дарування № 1906 від 27.06.2017 року та № 1022 від 27.06.2017 року. Позовні вимоги мотивує тим, що 27.06.2017 року позивачем у приватного нотаріуса Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л. було підписано заяву № 1905, якою [PERSON] надала згоду своєму на той час чоловіку [PERSON] на дарування житлового будинку [ADDRESS] , на ім`я їх спільного сина [PERSON] . Як свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на вказаний будинок у [PERSON] виникло на підставі договору дарування будинку із земельною ділянкою № 1906 від 27.06.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л. Крім цього, за договором дарування № 1022 від 27.06.2017 року посвідченим приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Іванчовою Н.С., між [PERSON] та її сином [PERSON] укладено договір дарування земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 2122755500:01:008:0104. Позивачка вважає, що оспорювані нею правочини є фіктивними, оскільки були здійснені під впливом її колишнього чоловіка, а сторони такі правочини уклали без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлюються, а лише з метою уникнення звернення стягнення за кредитним договором. Оскільки на той час в сім`ї позивача були наявними кредитні зобов`язання і в період укладення договорів дарування існувала реальна загроза втрати нерухомості, а тому під впливом колишнього чоловіка позивач була змушена укласти спірні договори на ім`я сина. Крім того, колишній чоловік позивача протягом усього часу здійснював тиск, погрожував та залякував позивача. Фактично подарованим майном користується не обдарований, а колишній чоловік позивача. Відповідно до ч.2-6 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет позову, зокрема, те що дана справа є малозначною справою, яка підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Обставини справи, що згідно ч. 3 ст. 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку. Враховуючи викладене, Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.04.2021 року, суд вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. Копію ухвали про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження відповідачам було направлено 20.04.2021 року і яку відповідач [PERSON] отримав 21.05.2021 року, а відповідач [PERSON] - 21.05.2021 року. 26.05.2021 року представником відповідачів [PERSON] подано відзив на позов, у якому просив в задовленні позову відмовити як у необґрунтованому та безпідставному. Як підстави своїх заперечень наводять те, що відповідач [PERSON] дійсно був чоловіком позивача, а відповідач [PERSON] є їх сином. За час подружнього життя у відповідача [PERSON] дійсно був ряд фінансових зобов`язань, які не мають жодного відношення до укладених оспорюваних договорів дарування і жодним чином не впливали на волю як відповідача [PERSON] так і позивача при укладенні вищевказаних договорів, оскільки фінансові зобов`язання [PERSON] були належним чином забезпечені іншим майном, про що позивачу достеменно відомо. Так, по фінансовим зобов`язанням перед АКБСР «Укрсоцбанк» був укладений іпотечний договір № 303/17-ж-08, предметом якого були земельні ділянки № 2122755500:01:008:1031, 2122755500:01:008:1012, 21227555500:01:008:1002. Натомість земельна ділянка, яка була подарована сину не знаходилася під іпотекою, забороною чи іншим обмеженням, а тому могла бути предметом дарування і була подаровано позивачкою в добровільному порядку, при свідомості та без будь-якого стороннього впливу. Щодо кредитного договору з ПАТ «Універсал Банк», то всі кредитні зобов`язання були погашені до укладення оспорюваних договорів, що підтверджується договором про розірвання іпотеки від 31.05.2017 року, тому посилання позивача на зв`язок між фінансовими зобов`язаннями перед ПАТ «Універсал Банк» та укладенням договорів дарування, є безпідставними. Посилання позивача на судові справи за позовами Банків до відповідача [PERSON] є неналежним та недопустимим доказом, оскільки рішення про стягнення боргу не приймалися, а позовні заяви були або залишені без розгляду, або повернуті позивачу. Окремо наголошують на безпідставності твердження позивача про фіктивність правочину та наслідки визнання його недійсним, оскільки умислу в усіх сторін правочину не було, на даний час відповідачі проживають разом в будинку, який є предметом одного з оспорюваних договорів. На момент вчинення договорів дарування фактично були врегульовані всі відносини з банками, не було відкритих виконавчих проваджень та була відсутня будь-яка загроза втрати майна. 27.05.2021 року представником позивача Крикун В.Б. подано заяву про збільшення позовних вимог в якій просила визнати недійсним договір дарування № 107 від 27.04.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міськрайонного нотаріального округу Овчинніковою І.В. (похідна вимога від основної). Посилаючись на те, що 18.05.2021 року представником позивача було установлено, що об`єкт нерухомості, який є предметом оскаржуваного договору дарування № 1906 від 27.06.2017 року, а саме житловий будинок із земельною ділянкою № 2110400000:01:002:1020, за адресою: [ADDRESS] було відчужено на користь відповідача [PERSON] , відповідне право власності виникло на підставі договору дарування № 106 від 27.04.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міськрайонного нотаріального округу Овчинніковою І.В.. Крім того, стосовно вищевказаних об`єктів нерухомості значиться інформація про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на підставі договору іпотеки № 138 від 14.05.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міськрайонного нотаріального округу Овчинніковою І.В. (іпотекодавець [PERSON] , іпотекодержатель АТ КБ «ПриватБанк», розмір основного зобов`язання 800 000,00 гривень, строк виконання до 14.05.2024 року). За таких обставин виникла необхідність в заявленні похідної від основної вимоги - визнати недійсним договір дарування № 107 від 27.04.2021 року. 11.06.2021 року представником позивача Крикун В.Б. подано додаткові пояснення в яких зазначили, що твердження представника відповідачів, що на момент укладення договорів дарування фактично були врегульовані всі відносини з банками, не було відкритих виконавчих проваджень та була відсутня будь - яка загроза втратити майно, спростовується доказами наданими самим же представником відповідачів з яких вбачається, що кредитні взаємовідносини були врегульовані значно пізніше, у квітні 2019 року. При укладенні спірних договорів позивачка все ще вважала, що має кредитну заборгованість, про що свідчить власноручно написана заява від 31.10.2018 року до АТ «Укрсоцбанк» і тому уклала спірні договори під тиском життєвих обставин та під впливом її колишнього чоловіка [PERSON] . Крім того, іпотечний договір розірвано 25.04.2019 року, тому загроза втрати подарованого майна існувала не тільки в момент укладення спірних договорів, а й майже два роки по тому. Щодо посилань представника відповідачів на те, що [PERSON] фактично розпоряджається подарованим майном, оскільки розпочав будівництво 02.07.2019 року на подарованій земельній ділянці то зазначені доводи могли б мати сенс, якби 27.04.2021 року все подароване майно не опинилося у власності [PERSON] , після подання позивачкою до суду вказаного позову. Такі обставини свідчать, що колишній чоловік [PERSON] чинив тиск не тільки на позивача підчас укладення оспорюваних договорів дарування, але і на їх спільного сина [PERSON] , так - як останній ніколи не володів і не розпоряджався подарованим майном. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. На виконання ухвали суду від 12.05.2021 року про витребування доказів приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л. та приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Іванчовою Н.С. надано належним чином засвідчені копії документів, які послужили підставою для укладення оспорюваних договорів дарування (а.с. 208-217, 219-224). Судом встановлено, що згідно договору дарування будинку із земельною ділянкою від 27.06.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л., зареєстровано в реєстрі за № 1906, [PERSON] передав у власність [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] із земельною ділянкою кадастровий номер 2110400000:01:002:1020. Згідно п.п.16, 17, 18 вказаного договору, на момент його укладення були відсутніми податкова застава, записи про обтяження та заборони на відчуження (а.с.209-210). При посвідченні договору дарування приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л. відібрано заяву [PERSON] , якою вона дала згоду своєму чоловіку [PERSON] на дарування житлового будинку [ADDRESS] , який був придбаний ними у спільну сумісну власність подружжя за час перебування в зареєстрованому 09.02.1991 року шлюбі, на ім`я їх сина [PERSON] (а.с.217) Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 27.06.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Іванчовою Н.С., зареєстрованого в реєстрі за № 1022, [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 2122755500:01:008:0104 (а.с.220-222). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру не є договором дарування. Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі №909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі № 910/18436/16. Позивач, як підстави для визнання договорів дарування наводить те, що вказані правочини вчинені під тиском відповідача [PERSON] та були укладені з метою уникнення звернення стягнення на майно у зв`язку із кредитними зобов`язаннями перед ПАТ «Укрсоцбанк» та ПАТ «Універсал Банк». Крім цього посилається на те, що при укладенні договорів дарування воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та сторони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, на момент укладення договору у обох сторін був умисел на фіктивність таких дій. Однак, вказані твердження позивача спростовуються наявним в матеріалах справи доказами, а саме: заявами [PERSON] про дострокове погашення кредиту в ПАТ «Укрсоцбанк» (а.с.166, 167, 168, 169), договором про розірвання договору іпотеки від 31.05.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Миргородською Н.Г., реєстровий № 835, яким іпотечний договір укладений між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] , про передачу в іпотеку банку земельні ділянки 2122755500:01:008:0107, 2122755500:01:008:0104 та 2122755500:01:008:0114 достроково розірвано (а.с.170-171) та договором про розірвання договору іпотеки від 31.05.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Миргородською Н.Г., реєстровий № 833, яким іпотечний договір укладений між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] , [PERSON] , яким в іпотеку банку передано житловий будинок [ADDRESS] разом із земельною ділянкою за вказаною адресою (а.с.172-173). Вказані договори було укладено у зв`язку з достроковим погашенням кредиту. Щодо кредитних зобов`язань перед ПАТ «Укрсоцбанк» то такі були забезпечені, згідно іпотечного договору № 303/17-ж-08 від 05.06.2008 року, нерухомим майном: предметом якого були земельні ділянки № 2122755500:01:008:1031, 2122755500:01:008:1012, 21227555500:01:008:1002 (а.с.161-166). Крім того, позивач посилається на інформацію наявну в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на порталі Судової влади, щодо відкритих судових проваджень предметом яких були кредитні зобов`язання, на час вчинення оспорюваних договорів дарування, а саме: справи № 303/7702/16-ц, № 303/1991/17, 303/501/16-ц та 303/4653/17. Як вбачається з інформації в Єдиному державному реєстрі судових рішень та наводиться позивачем в позовній заяві, справи 303/501/16-ц, № 303/1991/17 та 303/4653/17 стосувалися майна за іпотечним договором № 303/17-ж-08 від 05.06.2008 року, вказані позови було залишено без розгляду. Крім того, зазначене нерухоме майно, не є предметом позову даної справи. Щодо справи № 303/7702/16-ц то ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 17.01.2017 року позовну заяву було повернуто позивачу. З огляду на наведене, викликає сумнів твердження позивача про можливість втрати майна через кредитні зобов`язаннями перед ПАТ «Універсал Банк», оскільки договір про дострокове розірвання іпотечного договору укладено до вчинення оспорюваних правочинів, а кредитні зобов`язання перед ПАТ «Укрсоцбанк» були забезпечені іншим нерухомим майном. Фіктивність правочину заперечується і відповідачем [PERSON] , який виступив дарувальником по одному з оспорюваних договорів, оскільки він бажав створити юридичні наслідки укладення договору дарування і такий відповідав його внутрішній волі. За таких обставин, суд не вбачає наявністі умислу всіх сторін правочину. Відповідно до положень частин третьої та четвертої статті 334 ЦК України на дату укладення оспорюваного договору дарування право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Проаналізувавши законодавство яке регулює спірні правовідносини суд приходить до висновку, що для визнання правочину фіктивним, суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину, тобто, як і у дарувальника так і у обдарованого. З наданих суду доказів в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження наявність умислу у обдаровуваного [PERSON] на укладення фіктивного правочину. Судом встановлено, що спірні договори нотаріально посвідчені, зареєстровані в реєстрі за №1906 та №1022. Твердження позивача про те, що оспорювані договори не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених умовами правочину, не було вчинено дії, спрямовані на перехід права власності на нерухоме майно, спростовується матеріалами справи, оскільки обдарований [PERSON] є зареєстрованим та проживає за адресою: [ADDRESS] , що є предметом одного з оспорюваних договорів дарування, розпочав будівництво будинку на земельній ділянці, яка є предметом іншого оспорюваного договору (а.с.176-185). Такі обставини доводять реальний намір обдарованого створити юридичні наслідки, оскільки він вступив у володіння та розпорядження майном. Оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позовної заяви, судом не встановлено, що під час укладення спірних договорів не було дотримано вимог чинного законодавства, у тому числі щодо дійсної волі сторін, то відсутні правові підстави для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed