Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-25 00:00:00

Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» (надалі «Позивач», ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго») звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] (надалі «Відповідачі») про стягнення з [PERSON], [PERSON], [PERSON] 4 112,89 грн. заборгованості за послуги теплопостачання. Представник Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Додатково представник Позивача зазначила про те, що Позивач надає послуги з теплопостачання споживачам [PERSON], [PERSON], [PERSON], які проживають в квартирі № 48, що знаходиться в м. Івано-Франківськ, вул. Південний б-р, буд. 34. Станом на час звернення до суду Відповідачами спожито послуг з централізованого опалення на суму 4 112,89 грн., однак всупереч вимогам чинного законодавства України не оплачено вказаної вартості цих послуг, у звязку з чим у Відповідачів утворилася заборгованість перед Позивачем в сумі 4 112, 89 грн. В судовому засіданні відповідачі [PERSON] та [PERSON] позов не визнали , мотивуючи тим, що заборгованіть за комунальні послуги у них відсутня, вони щомісячно та належним чином сплачують надані їм Позивачем послуги. Пояснили, що заборгованість за послуги теплопостачання в розмірі 4 112,89 грн. підлягає стягненню з Відповідача [PERSON], який також проживає в квартирі № 48, що в м. Івано-Франківськ, вул. Південний б-р, буд. 34., однак надані комунальні послуги не оплачує. Просили в задоволенні позову щодо них відмовити. Відповідач [PERSON] до суду повторно не зявився, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином. Письмового відношення Відповідача 3 до заявлених позовних вимог до суду не надходило. Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169ЦПК України, а також того, що Відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не подав, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності Відповідача [PERSON] Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Споживач фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу (стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Як підтверджується матеріалами справи, Позивач ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» є виконавцем послуг теплопостачання для квартири за адресою: [ADDRESS] ( особовий рахунок №701000034048), в якій проживають Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], які є споживачами цих послуг. Отже, відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» Відповідач є споживачем послуг, оскільки їх отримує. Факт надання позивачем послуг теплопостачання щодо будинку, в якому знаходиться квартира, в якій проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON], Відповідачами не спростовано. Як вбачається з Довідки про розрахунок боргу за теплоенергію надану для квартири загальною площею 20.60 м.кв. ( ос. рах. № №701000034048), що за адресою: [ADDRESS] (а.с.3) за період з 01.06.2012р. по 01.06.2015р. заборгованість становить 4 112,89 грн. (а.с. 2). В той же час, як встановлено Судом, отримуючи від ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» послуги з теплопостачання, Відповідач [PERSON], як споживач квартири № 48 по вул. вул. Південний б-р, буд. 34, в м. Івано-Франківську, не здійснює оплату вартості вказаних послуг. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] вчасно та належним чином сплачують надані Позивачем комунальні послуги, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями квитанцій про оплату ( а.с.48-56). Доказів, які б спростовували проведений Позивачем розрахунок заборгованості за надані послуги, Відповідачем [PERSON] Суду не надано, а Судом таких доказів не встановлено. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обовязки визначає Закон України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до вказаного закону, термін «житлово-комунальні послуги» визначається як результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування у жилих та нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Системний аналіз положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» свідчить про те, що споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг з конкретним споживачем сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі №6-59цс13, яка прийнята за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України. Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. За змістом частини 1 статті 901, частини 1 статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобовязання, установлених статтею 526 ЦК України, зобовязання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобовязань. За вимогою частини 3 статті 815 ЦК України наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Відповідно до частини 4 статті 319 ЦК України власність зобовязує, а згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Положення статті 322 ЦК України встановлює презумпцію обов'язку власника нести всі витрати, пов'язані з утриманням належного йому майна. До таких витрат належать витрати, пов'язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей, оплати житлово-комунальних послуг тощо. Такий обов'язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правомочностей володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов'язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб. За таких обставин, враховуючи те, що відповідачами [PERSON] та [PERSON] надано суду квитанції, зі змісту яких вбачається, що вказані споживачі вчасно та належним чином оплачують отримані послуги теплопостачання в частині, яка припадає на кожного з них, Суд дійшов висновку про те, що у спірних правовідносинах заборгованість перед Позивачем за надані послуги з теплопостачання облікується за Відповідачем [PERSON] Суд звертає увагу на те, що доказів, які б спростовували факт надання та отримання послуг з теплопостачання [PERSON], як і доказів невірності здійсненого Позивачем розрахунку заборгованості [PERSON], останнім не надано, а Судом таких обставин не встановлено. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Дослідивши матеріали справи та подані докази, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, а стягненню на користь Позивача підлягає сума заборгованості за надані послуги з теплопостачання в розмірі 4 112,89 грн. з Відповідача [PERSON] Що стосується позову в частині стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання з Відповідачів [PERSON] та [PERSON]П, Суд дійшов висновку, що в цій частині позову слід відмовити, оскільки вказані відповідачі здійснюють оплату послуг, які надаються Позивачем, належним чином. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відтак, стягненню з [PERSON] підлягає сплачена Позивачем сума судового збору в розмірі 243,60 грн. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 509, 526, 815, 901, 903 ЦК України, ст.ст. 1, 21, 22, 23, 24, 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»,

Outcome: partial