Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-08 00:00:00

В січні 2019 року позивач звернулась до суду з даним позовом. У поданому до суду позові остання просила визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , внаслідок того, що був відсутнім у житловому приміщенні без поважних причин понад 23 роки. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є власником вищевказаної квартири. Відповідач по справі є сином позивача, не проживає в квартирі з 1995 року, у зв`язку з виїздом за межі кордону України, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має. Факт реєстрації відповідача перешкоджає позивачу у реалізації її прав як власника квартири. Ухвалою суду від 18.01.2019 року відкрито провадження у вказаній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання, що відбулось 09.08.2019 року позивач не з`явилась, однак від неї до суду надійшла заява, відповідно до змісту якої вбачається, що вона просить позовні вимоги задовольнити з підстав наведених в позові, розглянути справу у її відсутність на підставі наявних доказів у справі. Проти проведення заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, повідомлявся про місце та час розгляду справи згідно з положеннями ст. 128 ЦПК України, про причину неявки не повідомив, відзив на позов не подав. В той же час позивачем подано до суду заяву відповідача про зняття його з реєстрації з перекладом англійською мовою. Оскільки відповідач від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності у судове засідання не з`явився, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення по справі, на підставі наявних у справі доказів, позивачка не заперечувала проти винесення заочного рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що спірним житловим приміщенням є квартира [ADDRESS] . Власником вказаної квартири є позивач по справі [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтва про право власності на квартиру від 26.09.1996 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно до копії довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної в м. Києві Деснянської адміністрації про реєстрацію місця проживання особи від 13.11.2018 року, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , [INFO] . У відповідності до ст. 191 ЦПК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на власний розсуд. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до обставин викладених позивачем в обґрунтування позовних вимог вбачається, що відповідач на даний момент зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , однак у спірній квартирі не проживає, не сплачує комунальні послуги та не бере участі в утриманні квартири, у зв`язку з чим останній перешкоджає позивачу у реалізації її прав як власника квартири. На підтвердження того, що відповідач дійсно не проживає у спірній квартирі позивач надала копії актів від 04.07.2018 року, від 06.11.2018 року та від 03.12.2018 року, які складені мешканцями будинку [ADDRESS] та засвідчені ОСББ «Темап-6», відповідно до яких вбачається, що [PERSON] , не проживає за адресою: [ADDRESS] з 1995 року. Відповідно до копії запиту [PERSON] від 26.05.2015 року, з перекладом з англійської мови, останній просить зняти його з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки проводиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 29 ч. 1 та 4 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. У п. 10 Постанови Пленуму ВСУ від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що у справах визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК України, необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. У відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки обставини, викладені позивачем свідчать про те, що відповідач [PERSON] у спірній квартирі не проживає понад 23 роки, суд дійшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача [PERSON] та необхідність ухвалення рішення про задоволення позовних вимог щодо визнання відповідача втратившим право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати по оплаті судового збору у розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved