Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

В січні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , Конятинської сільської ради Путильського району Чернівецької області, третя особа на стороні відповідачів яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право власності на частку у колгоспному дворі, визнання особи, що своєчасно прийняла спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. В позові вказує, що станом на 15 квітня 1991 року домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] , складається з житлового будинку літ. «А», літньої кухні літ. «Б», сараю «В» криниці №1 та відноситься до категорії колгоспних дворів, членами якого були: її батько [PERSON] її мати - [PERSON] та її брат - [PERSON] . [INFO] в с. Яблуниця Путильського району Чернівецької області помер її батько [PERSON] . Її рідний брат [PERSON] , який на 15 квітня1991 року уже був одружений з [PERSON] та будував разом із дружиною власну домівку і не проживав у батьківській хаті разом із батьками. Відсутність брата не була пов`язана з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою. Вважає, що таким чином батькові - [PERSON] та матері - [PERSON] належало по 1/2 даного домогосподарства. Крім цього [PERSON] хоч і був зареєстрований у домогосподарстві батьків, але там більше 10 років не проживав, оскільки проживав у Сумській області, а коли у 1990 році повернувся, то одразу з дружиною почав будувати свою власну домівку, тому жодної участі у будівництві будинку не приймав, внаслідок чого вважає, що втратив своє право на частку у колгоспному дворі. [INFO] її брат [PERSON] помер. Вказує, що згідно виписок із погосподарської книги наданої сільською радою їй стало відомо, що до спадкового господарства без жодної правої підстави та норм права, без часу та дати самовільно прописалася внучка її батьків, та донька її брата - [PERSON] , яка згодом вийшла заміж і її діти також разом із нею прописалися у даному будинку. У будівництві батьківської хати [PERSON] участі не приймала, оскільки будинок побудований у 1919 році, крім цього станом на 15 квітня 1991 року вона не проживала та не була зареєстрована у даному домогосподарстві колгоспного двору. Жодної участі у створенні майна вона не приймала. Після смерті її батька [PERSON] [INFO] , спадкоємцями першої черги згідно закону крім матері позивачки [PERSON] , згідно довідки № 732 від 23.08.2012 року Конятинської сільської ради с. Яблиця Путильського району Чернівецької області є: її сестра [PERSON] , її брат [PERSON] , її брат [PERSON] , та [PERSON] . Після смерті батька відкрилася спадщина на все майно, тобто на 1/2 частину домогосподарства, яку прийняла у спадщину відповідно ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини мати [PERSON] (дружина) [PERSON] , яка на той момент проживала з батьком та була зареєстрована у даному будинку, вела спільний побут, господарство, фактично вступила в управління та розпорядження спадковим майном. Вважає, що вона також прийняла спадщину відповідно ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Брат [PERSON] , який хоч і був зареєстрованим, але спадщину не прийняв оскільки не проживав з спадкодавцем і не вів спільного побуту, що у відповідності ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року не вступив в управління та розпорядження майном, не звертався з заявою у шестимісячний термін до нотаріальної контори за прийняттям спадщини, адже на момент смерті батька він з своєю сім`єю проживав у своєму власному будинку. Інші спадкоємці її сестра та брати, вважає, що також спадщину не прийняли, оскільки вони у відповідності до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР фактично не вступили в управління або володіння спадковим майном і не подавали до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Позивач зазначила в позові, що спадщину після смерті її матері прийняла вона, як донька, у відповідності до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, а інші спадкоємці: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] спадщину не прийняли, оскільки вони у відповідності до цього ж кодексу фактично не вступили в управління або володіння спадковим майном і не подавали до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. З врахуванням уточнених позовних вимог просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право власності на частку у колгоспному дворі домогосподарства з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] та складається з житлового будинку літ. «А», літньої кухні літ. «Б», сараю «В» криниці №1; визнати [PERSON] такою, що не набула частку у колгоспному дворі домогосподарства з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] та складається з житлового будинку літ. «А», літньої кухні літ. «Б», сараю «В» криниці №1. визнати [PERSON] такою, що своєчасно прийняла спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном протягом 6 місяців після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] в селі Яблуниця Путильського району Чернівецької області та такою, що своєчасно прийняла спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном протягом 6 місяців після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] в селі Яблуниця Путильського району Чернівецької області. визнати за [PERSON] право власності на домогосподарство, що знаходиться в [ADDRESS] та складається з житлового будинку літ. «А», літньої кухні літ. «Б», сараю «В» криниці №1 в порядку спадкування як спадкоємця першої черги за законом після смерті батька та матері. Відповідач Конятинська сільська рада Путильського району Чернівецької області в установлений судом строк подала відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказала про те, що позивачка згідно даних по господарської книги за 1977-1979рр. знялася з реєстрації за будинком по [ADDRESS] та переїхала на роботу в Чернівецьку взуттєву фабрику в кінці 1970-х років. На день смерті своїх батьків позивачка в спірному господарстві не проживала. Після смерті [PERSON] в її господарстві залишились проживати внучка [PERSON] та її батько (син спадкодавиці) - [PERSON] , який помер [INFO] та фактично вступив в управління та володіння цим майном і прийняв спадщину. Відповідач [PERSON] в установлений судом строк подала відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказала, що позовні вимоги визнає, просила суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в установлений судом строк подала відзив на позовну заяву, відповідно до якого просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та надала пояснення аналогічні позовній заяві та письмовим поясненням, які приєднанні до матеріалів справи. Щодо клопотання представника [PERSON] про застосування строку позовної давності то вказала, що даний строк пропустила, у зв`язку з важким матеріальним становищем. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та надала пояснення аналогічні позовній заяві, просила суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, від неї до суду надійшов відзив на позов, в даному відзиві вказує, що позовні вимоги визнає. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та надали пояснення аналогічні відзиву на позов. В наступні судові засідання не з`явились, від представник надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутності, також представник подав письмову заяву про застосування строків позовної давності. Представник Конятинської сільської ради в судове засідання не з`явився, від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає. [PERSON] , що поданій справі є третьою особою в судове засідання не з`явилась, від неї до суду надійшли письмові пояснення, згідно яких заперечує щодо задоволення позовних вимог. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона зареєстрована та постійно проживає в м. Чернівцях, знайома з [PERSON] . Остання завжди їздила в село до батьків допомагати, після їх смерті вона також їздить для догляду за будинком. Свідок [PERSON] суду пояснив, що в спірному господарстві після смерті батьків проживала [PERSON] та здійснювала догляд за будинком. Свідки [PERSON] суду пояснила, що після смерті бабусі в 1995 році [PERSON] в спірному будинку не проживала, вона переїхала до свого батька. [PERSON] , що по даній справі є свідком суду пояснив, що [PERSON] з своєю сестрою проживали в спірному будинку до смерті їх бабусі, після чого переїхали до свого батька. Аналогічні покази в судовому засіданні надав свідок [PERSON] . Свідок [PERSON] , пояснила, що вона є внучкою померлих [PERSON] та [PERSON] , її батьком є [PERSON] . З часу смерті дідуся з бабусею вона разом із батьком та сестрою [PERSON] (відповідачкою) ще дітьми переїхали проживати в їх господарство по [ADDRESS] . З цього дому ходили в школу. Батько [PERSON] вступив в управління майно після смерті дідуся і бабусі, оскільки постійно проживав в будинку і за ним доглядав. Позивачка приїжджала до будинку дуже рідко, як правило на великі свята, в господарстві не проживала і догляду за ним не здійснювала. Жодних претензій до спадщини в [PERSON] не було до того моменту поки не помер [PERSON] . Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надали ідентичні покази, з яких слідує, що після смерті [PERSON] та [PERSON] в їхньому господарстві проживав їх син [PERSON] (брат позивачки) разом із своїми двома доньками. Фактично він доглядав за будинком і в ньому господарював. [PERSON] бачили час-від-часу, вона приїжджала в гості на свята, постійно в будинку не проживала. Постійне місце її проживання - м. Чернівці, куди вона виїхала ще в 1970-х роках. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, позивач та її представник в супереч вимогам ст.81 ЦПК України не надали суду докази на підтвердження своїх доводів щодо позовних вимог. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивачки - [PERSON] , про що в Книзі реєстрації смертей, зроблено відповідний актовий запис за №08 /а.с.7/. [INFO] померла мати позивачки [PERSON] /а.с.8/. Станом на 15 квітня 1991 року домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] , складається з житлового будинку літ. «А», літньої кухні літ. «Б», сараю «В», криниці №1 відносилося до категорії колгоспних дворів, членами якого були: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується випискою з погосподарської книги Яблуницької сільської ради Путильського район Чернівецької області /а.с.14,30,31,41/. У зв`язку з цим, та на підставі діючого на той час законодавства, на момент припинення колгоспних дворів кожному із його членів належало в рівній частці право власності в спірному майні. Суд відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Конятинської сільської ради Путильського району Чернівецької області, третя особа на стороні відповідачів яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право власності на частку у колгоспному дворі, визнання особи, що своєчасно прийняла спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, виходить з наступного Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У разі відкриття спадщини до 01.01.2004 до вирішення спірних правовідносин, пов`язаних зі спадкуванням, застосовується законодавство, чинне на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР 1963 року. Спадкування здійснюється за законом і за заповітом (ч.1 ст.524 ЦК УРСР). Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ст.548 ЦК УРСР). У ч.1 ст.549 ЦК УРСР визначено дії, що свідчать про прийняття спадкоємцем спадщини: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом 6 місяців з дня відкриття спадщини. У ст.560 ЦК УРСР встановлено порядок видачі свідоцтва про право на спадщину. Так, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (стст.534, 553, 555 кодексу). Відповідно до положень ст.561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення 6 місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане й раніше закінчення 6 місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, які заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Свідоцтво про право держави на спадщину в усіх випадках видається не раніше як через 6 місяців з дня відкриття спадщини. Аналогічні положення містяться й у ст.47 закону УРСР від 25.12.74 «Про державний нотаріат» (у редакції, чинній на момент відкриття спадщини). При цьому ЦК УРСР не обмежував строку для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом. У п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» від 24.06.83 №4 судам роз`яснено, що відповідно до гл.4 закону від 25.12.74 «Про державний нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається громадянам, організаціям, державі нотаріальними конторами за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у встановленому чинним законодавством порядку. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визначення права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.23 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду по захист своїх спадкових прав за правилами позовного провадження. Таким чином, зверненню до суду з указаним позовом мало передувати вирішення питання про видачу [PERSON] нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Позивач [PERSON] не надала доказів звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і письмової відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, тому її позов є передчасним. Також суд вважає, що слід зазначити, що відповідно до вимог ст.ст.524,525,526, ЦК України (в редакції від 1963 року), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом, спадкоємство за законом має місце, коли воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця. Згідно з вимогами ст.ст.548,549 ЦК України для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини подав державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини, або якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. З довідки виконавчого комітету Конятинської сільської ради від 26 лютого 2019 року №172 вбачається, що станом на 01.01.1991р. в домоволодінні по [ADDRESS] були зареєстровані: [PERSON] з дружиною [PERSON] , їхній син [PERSON] та внучка [PERSON] була зареєстрована в період з 1991-1995 року. [PERSON] в даному дворі зареєстрована по даний час /а.с.95/. Згідно довідки виконавчого комітету Конятинської сільської ради від 26 лютого 2019 року №171, [PERSON] до вказаного господарства була зареєстрована з народження, однак згідно запису в по господарській книзі за період з 1977-1977 роки, навпроти прізвища [PERSON] проставлена відмітка в графі «вибув» - Чернівецька обувна фабрика /а.с.92/. Відповідно до акту, складеного виконавчим комітетом Конятинської сільської ради від 19 березня 2019 року №155, в присутності депутата сільської ради [PERSON] , сусідів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в період з кінця 1970-х років по цей час [PERSON] ,1958 року народження, за адресою домогосподарства по [ADDRESS] не проживала. Остання фактично не проживала, не вела спільного побуту, господарства після смерті як свого батька [PERSON] , так і після смерті матері [PERSON] в управління чи володіння спадковим майном після смерті батьків не вступала. В той же час, після смерті [PERSON] в його господарстві проживав син - [PERSON] та його доньки: [PERSON] , [PERSON] . Син [PERSON] здійснював догляд за своєю матір`ю [PERSON] , вів господарство, що свідчить про фактичне володіння та користування майном, яке продовжувалось й після смерті матері [PERSON] . Після смерті [PERSON] і до 1999 року в господарстві залишився проживати [PERSON] /а.с.91/. Також як вбачається з відповіді на запит адвоката Німіжан Ю.В. (представник позивача), Конятинська сільська рада повідомила, що останній не відомо чи вступила [PERSON] в управління спадковим майном згідно закону. Після смерті батьків житловий будинок зачинено, обробкою земельної ділянки займався [PERSON] з сім`єю, після його смерті дочка [PERSON] /а.с.75/. Вище дослідженні письмові докази, що подані як позивачем так і відповідачем [PERSON] свідчать про те, що фактично [PERSON] в силу ст.549 ЦК України (в редакції від 1963 року) вступив у фактичне управління та володіння спадковим майном. При цьому суд не приймає до уваги покази свідків, які були допитані в судовому засіданні, оскільки дані покази різняться один від одного, внаслідок чого судом не можливо достовірно встановити з даних показів обставини, які мають значення для справи. Після смерті батьків, [PERSON] , не встиг оформити своє право на спадщину і [INFO] - помер. Після його смерті заведена спадкова справа, що підтверджується витягом про реєстрацію спадкової справи № 62437059 /а.с.43/. Отже, право на спадкування спірного домогосподарства перейшло від [PERSON] до його спадкоємців.. Таким чином, позивачка [PERSON] не довела належними та допустимими доказами, що після смерті батьків вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Зміст ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, обов`язок по доказуванню позовних вимог і обставин, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, покладається на нього. Позивачем не надано суду безперечних і достатніх доказів з приводу того, що після смерті батьків вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, а також не надала доказів звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і письмової відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в заявлених позивачем межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення. Враховуючи те, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, а тому підстав для стягнення з відповідача сплаченого судового збору немає. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed