Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

В січні 2015 року позивач звернувся до суду до відповідача з позовом про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу в якому вказував на те, що він з 04.12.2013 року працював на посаді адміністратора реєстрів 2 категорії відділу супроводження реєстрів ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України. Свої посадові обов'язки виконував належним чином однак, після вступу на посаду нового керівника відділу кадрів, позивачу було запропоновано звільнитися із займаної посади. Оскільки звільнятися позивач не бажав, наказами від 08.08.2014 року № 473 та від 15.10.2014 року №568 до нього було застосовано дисциплінарні стягнення у вигляді доган. Наказами 589 та 300к позивача було звільнено із займаної посади за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором, п.3 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає, що дисциплінарні стягнення, у вигляді доган до нього були застосовані неправомірно, тому підстав для звільнення його із займаної посади у відповідача не було, а саме звільнення є незаконним. У зв'язку із викладеним, позивач просив поновити його на посаді адміністратора реєстрів 2 категорії відділу супроводження реєстрів ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім цього вказував на поважність причин пропуску звернення до суду із позовною заявою, тому просив суд поновити такий строк. Під час розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та також просив стягнути з відповідача на його користь 30 000 грн. моральної шкоди. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог у зв'язку із їх безпідставністю про що надав відповідні письмові заперечення. Третя особа в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи судом повідомлялася. Вислухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представника відповідача, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Розглядаючи питання про поновлення пропущених позивачем строків на звернення із позовною заявою, суд виходить із наступного. Частиною 1 ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду із вказаним позовом з пропуском строку, який визначено ч. 1 ст. 233 КЗпП України. У відповідності до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом із позовною заявою позивач подав заяву про поновлення строків на звернення до суду та вказав, що поважними причинами їх пропуску є те, що юрист, до якого він звернувся після звільнення, не виконав взятих на себе договором №27-11/14 про надання юридичних послуг від 23.10.2014 року зобов'язань, що й стало причиною пропуску строків. Після укладення нового договору про надання правової допомоги №01-13-01/15 від 13.01.2015 року, дану позовну заяву було відповідним чином оформлено та подано до Оболонського районного суду м. Києва. В судовому засіданні, представник відповідача не заперечував проти поновлення судом строків на звернення позивача до суду із позовною заявою. За таких обставин, враховуючи відсутність зі сторони представника відповідача заперечень, відсутність у позивача знань у галузі права і неможливості самостійного захисту своїх законних прав та інтересів, суд приходить до висновку про можливість поновлення позивачу строків на звернення до суду із позовною заявою, оскільки наведені позивачем обставини, є поважними. Як вбачається із матеріалів справи, наказом №313-к від 03.12.2013 року позивача з 04.12.2013 року було прийнято на посаду адміністратора реєстрів 2 категорії відділу супроводження реєстрів ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України. (а.с. 88). Наказом відповідача №473 від 08.08.2014 року позивачу, за порушення пунктів 1.2 та 6.1.9 посадової інструкції, на підставі ст. 147 КЗпП України було оголошено догану. (а.с. 89) Наказом відповідача №586 від 15.10.2014 року позивачу, за порушення пунктів 1.2 та 6.1.1 посадової інструкції, на підставі ст. 147 КЗпП України було оголошено догану. (а.с. 91). У зв'язку із систематичним невиконанням без поважних причин, покладених на позивача трудовим обов'язків, останнього було звільнено із займаної посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України. (а.с. 92). Позивач вважаючи, що вищенаведені догани йому було оголошено без достатніх на те правових підстав, звернувся до Оболонського районного суду із позовними заявами про скасування наказів відповідача «Про порушення трудової дисципліни» від 08.08.2014 року №473 та від 15.10.2014 року №586. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17.02.2015 року, яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.04.2015 року було залишено без змін, позовні вимоги позивача було задоволено, скасовано наказ відповідача «Про порушення трудової дисципліни» від 15.10.2014 року №586. На момент розгляду справи, вказане рішення набрало законної сили. (а.с. 122-126). Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25.03.2015 року позивачу було відмовлено в задоволені позовних вимог про скасування наказу «Про порушення трудової дисципліни» від 08.08.2014 року № 473. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07.09.2015 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25.03.2015 року було скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги позивача було задоволено та скасовано наказ відповідача «Про порушення трудової дисципліни» від 08.08.2014 року №473. На момент розгляду справи, вказане рішення набрало законної сили. (а.с. 127-129). Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно із ч.3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Так, враховуючи скасування судом наказів відповідача «Про порушення трудової дисципліни» від 08.08.2014 року №473 та від 15.10.2014 року №586 обставини, які слугували підставою для звільнення позивача із займаної ним посади, суд приходить до висновку, що позивач не здійснював систематичного невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. За таких обставин, позовні вимоги в частині поновлення позивача на посаді адміністратора реєстрів 2 категорії відділу супроводження реєстрів ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про незаконність звільнення позивача з 21.10.2014 року, відповідно до ст. 235 КЗпП України, позивач має право на стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Часом вимушеного прогулу є період з 22.10.2014 року, тобто з наступного дня після звільнення позивача, по 26.01.2015 року, тобто по день ухвалення судового рішення, та становить 316 робочих днів. При розрахунку суми середнього заробітку суд виходить з наступного. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (надалі - Порядок). У відповідності п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Згідно з п.3 згаданої постанови, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки. Відповідно до п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. З довідки про доходи позивача вбачається, що його середньоденна заробітна плата становить 192,57 грн. (а.с. 107). Правильність нарахування позивачу середньоденного заробітку, здійснене відповідачем, позивачем не оспорюється. Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 60852,12 грн. (192,57 х 316 днів = 60852,12 грн.). Разом із цим в судовому засіданні було встановлено, що позивач з квітня 2015 року працює на посаді начальника підрозділу Дирекції по будівництву та утриманню об'єктів транспорту та допоміжної інфраструктури КП «Київпастранс». За період його роботи з квітня 2015 року по грудень 2015 року, йому було нарахована заробітна плата в розмірі 56784,53 грн., що підтверджується відповідною довідкою від 18.01.2016 року №140. Відповідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. За таких обставин, сума середнього заробітку яка підлягає стягненню на користь позивача за вирахуванням суми податку на прибуток та інших обов'язкових платежів виходячи із середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу та враховуючи його заробіток за місцем його основної роботи і становить 4 067,59 грн. (60852,12 грн. (розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу) - 56 784,53 грн. (розмір заробітної плати отриманого за період з квітні 2015 року по грудень 2015 року) = 4067,59 грн.). Щодо стягнення на користь позивача розміру моральної шкоди, то суд звертає увагу на наступне. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ч.1,2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку про те, що відповідач своїми неправомірними діями, дійсно завдав позивачу моральної шкоди, оскільки вони потягли за собою зміну нормального способу життя позивача, моральні переживання та страждання. Разом із цим, суд вважає вимогу щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 30000 грн. завищеною та приходить до висновку про необхідність задоволення цієї вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 4000 грн. Інші наявні в матеріалах справи докази, та заперечення відповідача, висновків суду не спростовують. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 88 ЦПК України на підставі якої, з відповідача на користь Державного бюджету України підлягає стягненню 487,20 грн. судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial