Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

В січні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], мотивуючи позовні вимоги тим, що була власницею 42/100 частин квартири [ADDRESS] та фактично проживала в даній квартирі разом зі своєю дочкою [PERSON] Вказувала, що після смерті дочки [PERSON] вона залишалися проживати у квартирі з онукою [PERSON] Певний час проживала з відповідачкою [PERSON] та її дочкою (своєю правнучкою) [PERSON] в м. Луганськ, де оформила на ім'я своєї правнучки [PERSON] довіреність на право представляти свої інтереси в державних органах, розуміючи необхідність отримання від її імені пенсії. Зазначала, що певний час до неї було добре ставлення її онуки та правнучки, однак з часом відносини між сторонам змінилися, позивачку вивезли на проживання в сільський будинок Бородянського району Київської області, частина якого також належала позивачці, а згодом взагалі не впустили в квартиру [ADDRESS], частина якої належала їй на праві власності. Посилалась на те, що влітку 2014 року їй стало відомо, що ще в 2011 році від її імені [PERSON] подарувала 42/100 частин квартири [ADDRESS] [PERSON] При цьому, відібравши у такий спосіб квартиру, відповідачка припинила утримання позивачки, догляд за нею та будь-яку допомогу, в результаті чого догляд за позивачкою почала здійснювати [PERSON] та сусіди. Звертала увагу суду на те, що оформляючи довіреність на ім'я своєї правнучки, помилилася щодо природи даного правочину, оскільки мала на меті надання повноважень на отримання пенсії та вчинення від її імені правочину щодо відчуження належного їй майна в рахунок здійснення за нею догляду та утримання. Вказувала на те, що надаючи довіреність на ім'я [PERSON] помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, а правочин щодо дарування від її імені квартири вчинено під впливом помилки. Посилаючись на те, що частина квартири вибула з її власності поза її волею, та на час звернення до суду вона позбавлена можливості проживати у квартирі, [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просила визнати договір дарування 42/100 частин квартири [ADDRESS] недійсним та зобов'язати відповідачку [PERSON] не чинити їй перешкоди в користуванні квартирою. Під час розгляду справи [INFO] [PERSON] померла та на підставі складеного нею 14.08.2014 року заповіту її правонаступником, до якої перейшли права та обов'язки померлої, в тому числі права позивача по справі, стала [PERSON] В судове засідання представник [PERSON] - [PERSON] не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена вчасно та належним чином, до суду подала заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності та позов задовольнити. Відповідачка по справі в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена вчасно та належним чином, причини неявки суду не відомі. Представник третьої особи - Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна в судове засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений вчасно та належним чином, причини неявки суду не відомі. Третя особа - приватний нотаріус КМНО Афіндуліді В.І. також в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена вчасно та належним чином, до суду надійшла заява в якій просить справу розглядати без її участі. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності вищезазначених осіб, відповідно до вимог ст.ст. 158, 169 ЦПК України. Зі згоди представника позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Так судом встановлено, що [PERSON], 1919 року народження є матір'ю [PERSON], яка померла [INFO] (т. 1, а.с. 7, 13). Не було спростовано доказами по справі та підтверджується поясненнями позивачки, після смерті [PERSON], за [PERSON], якій на момент смерті дочки виповнилось 89 років, почала здійснювати догляд відповідачка по справі - [PERSON] - дочка [PERSON] та онука [PERSON] В квітні 2011 року на ім'я [PERSON] в порядку приватизації було оформлено на праві власності 42/100 частин квартири [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право власності, виданим Відділом з питань майна комунальної власності Подільської районної в місті Києві державно адміністрації від 05.04.2011 року. Як зазначила [PERSON] у позовній заяві і що не було спростовано в судовому засіданні, впродовж певного періоду онука [PERSON] - [PERSON] та дочка останньої (правнучка [PERSON]) - [PERSON] здійснювали догляд за [PERSON] та її утримували, забирали [PERSON] з собою до свого постійного місяця проживання у м. Луганськ, де [PERSON] навіть посвідчувала на ім'я [PERSON] довіреність на право представляти її інтереси в усіх державних органах (т. 1, а.с.15). 14 червня 2011 року в м. Луганськ [PERSON] посвідчила довіреність, якою уповноважила [PERSON] від її імені подарувати [PERSON] належну [PERSON] на праві власності частину квартири, а саме 42/100 частин квартири [ADDRESS] та земельну ділянку на території Здвижівської сільської ради Бородянського району Київської області. Цією ж довіреністю [PERSON] уповноважила [PERSON] отримувати її пенсію та виплати на харчування по ЧАЕС (т.1, а.с. 121). 24 жовтня 2011 року [PERSON], діючи на підставі довіреності від 14.06.2011 року від імені [PERSON], подарувала належну [PERSON] частину квартири - 42/100 частин квартири [ADDRESS] [PERSON] (а.с. 8-9, 10,11). Як вказала в позовній заяві [PERSON], після посвідчення від її імені договору дарування частини квартири, [PERSON] вивезла [PERSON] в сільську місцевість, де за [PERSON] доглядати сусіди та колишня невістка її померлої дочки [PERSON] Влітку 2014 року [PERSON] здійснила спробу повернутися до квартири [ADDRESS], однак не змогла вселитися до квартири через небажання її мешканців впускати [PERSON] для проживання. З цього часу [PERSON] стало відомо про наявність оспорюваного договору, за яким від імені [PERSON] належну її частину квартири було подаровано [PERSON] Посилаючись на те, що квартиру було відчужено поза волею [PERSON], яка посвідчуючи довіреність на ім'я [PERSON] взамін подарованої частини квартири сподівалася на отримання від онуки та правнучки догляду та допомоги, однак ніяк не розраховувала залишитися на вулиці та не мати доступу до житла, звернулася до суду з даним позовом. [INFO] у віці 96 років [PERSON] померла (т. 1, а.с.177) та після її смерті спадкоємицею за заповітом (т .1, а.с. 214) стала [PERSON] Так, згідно заповіту від 14.08.2014 року [PERSON] заповіла усі свої права, обов'язки та усе своє майно [PERSON] Даний заповіт від 14.08.2014 року в силу вимог 1254 ЦК України скасував попередній заповіт від 22.08.2009 року, складений на користь [PERSON] (т. 2, а.с. 23). Зважаючи на те, що предметом даного позову є оспорювання договору дарування частини квартири, яка належала на праві власності померлій, та така частина квартири в разі задоволення позову, увійде до спадкової маси, суд залучив до участі у даній справі в якості правонаступника [PERSON] її спадкоємицю [PERSON] Як на підставу своїх позовних вимог [PERSON] посилалась на те, що оспорюваний правочин вчинено під впливом помилки, правові наслідки чого встановлено ст. 229 ЦК України. Так згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Судом встановлено, що в силу свого похилого віку, який передбачає, що за станом здоров'я особа потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, [PERSON], посвідчуючи довіреність на ім'я [PERSON] щодо відчуження належної їй частини квартири, погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність [PERSON] лише за умови довічного утримання дарувальника. Посвідчуючи довіреність, якою [PERSON] одночасно уповноважила [PERSON] і відчужити квартиру, і отримувати пенсію та грошову допомогу, [PERSON] помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після укладення договору дарування частини квартири. Сам по собі факт того, що [PERSON] робила спроби повернутися проживати у квартиру, свідчить про відсутність волевиявлення [PERSON] під час посвідчення довіреності назавжди позбутися частини квартири, яка є її єдиним житлом у м. Києві. Зважаючи на те, що оспорюваний договір дарування частини квартири від імені [PERSON] було укладено [PERSON] на підставі довіреності, посвідчуючи яку [PERSON] не бажала настання таких правових наслідків як позбутися своєї власності на житло та позбутися утримання та догляду від онуки, суд приходить до висновку про те, що укладення такого договору дарування здійснене поза справжньою волею [PERSON], а відтак з порушенням вимог ст.203 ЦК України. Відсутність внутрішньої волі дарувальника [PERSON] відчужити своє майно та не отримувати взамін догляду та допомоги, свідчить про наявність підстав для визнання такого правочину недійсним як це передбачено ст.215 ЦК України. Зважаючи на доведеність тих обставин, що укладення договору дарування частини квартири здійснене поза волею [PERSON], суд приходить до висновку про задоволення її позовних вимог, підтриманих її правонаступником [PERSON], та необхідність визнання договору дарування частини квартири недійсним. Поряд з вимогою про недійсність договору дарування, [PERSON] заявляла позовну вимогу про зобов'язання відповідачки не чинити їй перешкоди у доступі до квартири. Зважаючи на те, що на час розгляду даної справи у суді [PERSON] вже померла, а [PERSON] перешкоди у доступі до квартири не чинилися, підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в цій частині не має. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки знайшли своє часткове доведення в судовому засіданні з підстав та в частині зазначеній вище, а тому позов підлягає частковому задоволенню. Крім того, зважаючи на те, що позивачка [PERSON] була звільнена від сплати судового збору, відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір у розмірі 243,60 грн. потрібно стягнути з відповідачки [PERSON] на користь держави. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 203, 215, 229, 717 ЦК України, пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: partial