Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-15 00:00:00

В серпні 2017р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON], в якому просила суд: визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона є єдиним власником вищезазначеного житлового приміщення (квартири), а відповідач є її сином, який зареєстрований у вказаній квартирі, але фактично в ній не проживає з 2015р., при цьому у квартирі відсутні його особисті речі, які він забрав залишивши спірну квартиру, і якою користуватись не має бажання. У зв'язку з чим позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом, і просила суд позов задовольнити на підставі ст. 72 ЖК України; ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити, наголошуючи, що відповідач добровільно залишив спірне житлове приміщення і не проживає в ньому з 2015р., не сплачуючи при цьому комунальні послуги. Відповідач, про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку, в судові засідання неодноразово не з'являвся, про поважність причин неявки в суд не повідомляв та не просив розглядати справу за його відсутності, свого представника до суду не направив, відзив на позов не подавався. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивачці на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу квартири від 15 березня 2004р. У вказаній квартирі зареєстровані сторони, згідно довідки КК «Центр комунального сервісу» від 19 серпня 2017р. вих. № 02/10/08-1853. Звертаючись до суду з вказаним позовом сторона позивача зазначала, що з 2105р. відповідач добровільно залишив зазначену квартиру, в ній не проживає, при цьому добровільно забравши особисті речі. Згідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. (ч.ч.1-4 ст.319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ст. 41 Конституції України, ч.1, ч.2 ст. 321 ЦК України). Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (ч.ч.1-3 ст.156 ЖК України). Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.4 ст. 9 ЖК України). Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В обґрунтування заявлених позовних вимог, стороною позивача було надано суду акт від 08 серпня 2017р. (а.с. 9), зі змісту якого вбачається, що відповідач не проживає в вищезазначеній квартирі, проте зазначений акт не містить відомостей протягом якого часу відповідач в ній не проживає або з якого часу. В судовому засіданні представник позивачки не міг пояснити суду зазначені обставини, як і не було надано стороною позивача інших належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову. В силу положень ст. 141 ЦПК України з відповідача не підлягає стягненню на користь позивачки понесені останньою судові витрати.

Outcome: dismissed