Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

В січні 2015 року позивачка звернулась в суд, із зазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що на протязі тривалого часу вона періодично проживала разом з [PERSON], від якого має сина, який на даний час є вже дорослим. У зв'язку з негідною поведінкою відповідача та поганим відношенням до неї, вони постійно «розходились» і він переїздив від неї. Останнім часом [PERSON] почав вести себе негідно, ображає її, неодноразово застосовував фізичну силу відносно неї, з приводу чого вона зверталась до міліції за допомогою, і відповідача притягали до адміністративної відповідальності. В 2006 році відповідач був виселений з її будинку за рішенням суду, але згодом, запевнивши її, що зміниться і все буде добре, вона дозволила йому проживати з нею знову. Та, на жаль, відповідач через деякий час знову почав її ображати, чинити на неї психічний тиск і життя з ним є нестерпним. [PERSON] проживає в будинку, який належить їй на праві приватної власності, без відповідної реєстрації, так як є зареєстрованим в [ADDRESS], де має свій будинок. Вона неодноразово пропонувала [PERSON] добровільно виселитися з її будинку, однак він пропозицію ігнорує, що і спонукало її на звернення до суду, оскільки, на думку позивачки, вона є власником будинку, не вважає відповідача членом її сім'ї, його поведінка не є нормальною, чим створюються неможливі умови для проживання, а тому вважає, що відповідач має бути виселений з її будинку. В судовому засіданні позивачка наполягала на своїх вимогах, пояснюючи суду, що після 2006 року відповідач жив окремо, неподалік по цій же вулиці, в іншому будинку, який в 2010 році продав. Затим, він просив у неї вибачення за минуле, і вона погодилась знову жити разом. Але в 2012 році він на тривалий час поїхав із дому, на автомобілі який був куплений за її кошти, а при поверненні, коли вона сказала, що відбере автомобіль, погрожував їй фізичною розправою. Останній час він також її ображає та погрожує, а тому, на її переконання, спільне подальше проживання з відповідачем є для неї неможливим. Відповідач в судовому засіданні 12.02.2015р. позовні вимоги не визнав, пояснюючи суду, що з 2008 року він алкоголю взагалі не вживає, а в 2012 році він поїхав з дому, так як позивачка його вигнала. При його поверненні додому саме позивачка, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, влаштувала з ним скандал, побила в будинку посуд, а звинувачувала в цьому його. Автомобіль, який він використовує, куплений за його власні кошти, а не за кошти позивачки. В подальшому, в судове засідання відповідач не з'являвся, хоча про час і місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчать його власноручна розписка та зворотні поштові повідомлення, про отримання судових повісток, причини своєї неявки суду не повідомляв і клопотань про відкладення розгляду справи суду не надсилав, а тому зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що не суперечить положенням ст.ст.74, 224 ЦПК України. /ар.сп. 35, 70, 79 / Всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши та оцінивши всі докази, якими сторони обґрунтовували свої вимоги чи заперечення, та проаналізувавши правові норми, що регулюють вказані правовідносини, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі, виходячи із наступного: свідки [PERSON] та [PERSON], які є близькими родичами позивачки, в судовому засіданні пояснили, що після виселення відповідача в 2006 році, сторони декілька років проживали окремо, а затим стали жити знову разом. Однак, через деякий час позивачка неодноразово скаржилась, в тому числі і останній період часу, що відповідач її знову ображає, погрожує, і вона разом з ним жити не може. З цього приводу вона неодноразово зверталась до міліції, в тому числі і в 2015 році; згідно заяви позивачки від 03.08.2012р. та талону-повідомлення 001003 від 03.08.2012р., виданим черговою частиною Красноокнянського РВ ГУМВС України в Одеській області, вона зверталась до вказаного правоохоронного органу з письмовою заявою про вчинення відповідачем відносно неї неправомірних дій та просила захисту від посягань з його боку. В результаті перевірки вказаної заяви, постановою дільничного інспектора міліції від 06.08.2012р. в порушенні кримінальної справи було відмовлено, однак констатовано про наявність в діях [PERSON] адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП; /ар.сп. 8-9, 29-31, відмовний матеріал №838 за 2012р. / із повідомлення Красноокнянського РВ ГУМВС України в Одеській області від 15.01.2015р. №62/202, на ім'я [PERSON], вбачається, що позивачка 05.01.2015р. зверталась до вказаного райвідділу міліції з заявою про те, що відповідач ображає її нецензурною лайкою та погрожує фізичною розправою. Виїздом слідчо-оперативної групи на місце події було встановлено, що 03.01.2015р. біля 20:00 години [PERSON] виражався грубою нецензурною лайкою на адресу позивачки, тобто вчинив психологічне насильство в сім'ї, а тому в його діях вбачався склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП. Про зазначене також свідчить висновок дільничного інспектора міліції від 14.01.2015р.; /ар.сп. 10 та висновок №62/1/202 / відповідно до договору купівлі-продажу від 28.09.2005р., посвідченого нотаріусом Красноокнянського районного округу Одеської області БушуєвоюІ.І., та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9023092 від 22.11.2005р., виданого Красноокнянським РГБТІ , позивачка є власницею 1/2 частини домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS]; /ар.сп. 11-12 / із довідок виконкому Красноокнянської селищної ради та домової книги №682 для прописки громадян, проживаючих [ADDRESS], видно, що у вказаному будинку відповідач не зареєстрований, а є зареєстрованими лише позивачка та її син; /ар.сп. 13-15, 77 / рішенням Красноокнянського районного суду від 06.07.2006р., по справі №2-176/2006р., позов [PERSON] до [PERSON], про виселення, задоволено - виселено без надання іншого житлового приміщення [PERSON] з будинку по [ADDRESS]; /ар.сп. 26-27 / згідно письмових повідомлень-підтверджень гр.гр.[PERSON], [PERSON] та [PERSON], а також довідки Управління соціального захисту населення Красноокнянської райдержадміністрації від 11.02.2015р. №19.3-23/235, позивачка, з метою забезпечення себе та своєї сім'ї необхідними засобами існування, тривалий час надавала соціальні послуги по догляду за пристарілими та важко хворими рідними вказаних осіб, за що отримувала грошову винагороду; /ар.сп. 40-42 / відповідно до договору №SAMDN27000722448611 (Вклад «Копилка, 12мес.») від 27.12.2011р. ПриватБанку, кредитних договорів з обслуговування кредитної картки та страхуванням життя позичальника №№283/3986SFPR7, 284/3986SFPR7 (Страховий Практичний) від 20.12.2011р. Platinum Bankу, платіжних квитанцій про погашення кредиту, а також листа-нагадування Platinum Bankу про борг, позивачка, для придбання певного товару, отримувала від банків кредитні кошти, намагаючись їх своєчасно повернути, однак її матеріальний стан не давав змоги погасити їх вчасно; /ар.сп. 44-65 / ч.1 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції; ч.3 ст.47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду; згідно ч.1 ст.319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; ч.1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном; ч.1 ст.116 Житлового кодексу України передбачено виселення, без надання громадянам іншого жилого приміщення, лише у випадках коли вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними; ч.4 ст.156 та ст.157 Житлового кодексу України встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє права користування займаним приміщенням, а виселення провадиться у судовому порядку, без надання іншого жилого приміщення, лише у випадках, передбачених ч.1 ст.116 вказаного кодексу; ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Виходячи з наведеного, позовні вимоги, на думку суду, підлягають задоволенню, оскільки наданими стороною позивача та дослідженими судом доказами встановлено, що відповідач своїми неодноразовими насильницькими діями психологічного характеру стосовно позивачки, тобто систематичним порушенням правил співжиття, та вкрай недостатньою участю в матеріальному забезпеченні сім'ї, робить неможливим їх спільне нормальне проживання в помешканні, яке належить позивачці. Натомість, висловлену в судовому засіданні 12.02.2015р. позицію відповідача про те, що родичі позивачки не можуть бути свідками по даній справі, суд змушений залишити поза увагою, оскільки показання свідків сторони позивача підтвердженні іншими письмовими доказами, та з урахуванням того, що відповідач на противагу їм, а також для підтвердження своїх пояснень, щодо не визнання позову, жодних доказів, як передбачено ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, суду не надав. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі ст.8 ч.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.47 ч.3 Конституції України, ст.ст.319 ч.1, 321 ч.1, 391 ч.1 Цивільного кодексу України, ст.ст.116 ч.1, 156 ч.4, 157 Житлового кодексу України, та

Outcome: approved