Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

В червні 2016р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві (далі по тексту - відповідач 1), Управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі м. Києва (далі по тексту - відповідач 2), в якому просила суд: стягнути на свою користь з відповідача 1 у відшкодування матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати за період часу з 14 грудня 2015р. по 26 лютого 2016р. у розмірі 32950,16 грн., у відшкодування моральної шкоди 8000,0 грн. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що внаслідок тривалого невиконання рішення суду, яким її було поновлено на роботі на посаді директора Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Запорізькій області, їй було спричинено матеріальну шкоду, яка полягає у вигляді недоотриманої заробітної плати у розмірі 32950,16 грн., а також внаслідок визнання протиправною бездіяльності відповідача 1 в частині несвоєчасного вирішення питання про наявність підстав для відкриття виконавчого провадження по виконанню рішення щодо її ([PERSON].) поновлення на роботі та направлення відповідної постанови за наслідком вирішення цього питання останній, позивачці також було заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінила в 80000,0 грн. Позивачка в судове засідання не з'явилась; надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності та наполягала на задоволенні позовних вимог в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові. Представники відповідача 1 в судове засідання не з'явився; про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином; надіслав письмові заперечення та просив провести розгляд справи за його відсутності. Відповідач 2, про час та місце судового розгляду справи оповіщався в установленому законом порядку, у судові засідання свого представника не направив, про поважність причин його неявки суд не повідомляв та не просив розглядати справу у його відсутність, заперечення проти позову не подавалися. Допитаний за дорученням Шевченківського районного суду м. Києва свідок [PERSON], суду пояснив, що він був представником позивачки в справі № 335/8228/15-ц, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2015р. по зазначеній справі, позивачку було поновлено на роботі на посаді директора Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Запорізькій області. Свідком було отримано копію рішення суду та виконавчий лист, в частині негайного виконання рішення суду про поновлення позивачки на роботі. Зазначений виконавчий лист було пред'явлено позивачкою до примусового виконання, але в строки встановлені законом державним виконавцем не було відкрито виконавче провадження, в подальшому було визнано незаконною бездіяльність державного виконавця. В результаті бездіяльності державного виконавця на думку свідка позивачці було спричинену матеріальну шкоду, яка полягала в неотриманні нею заробітної плати, яку б вона могла отримати за умови, що дії державного виконавця відповідали положенням Закону України «Про виконавче провадження». На думку свідка обставини причинно - наслідкового зв'язку між шкодою заподіяною позивачці та неправомірною бездіяльністю відповідача 1 доводить те, що позивачка зверталась до роботодавця для добровільного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі, в подальшому позивачка зверталась до відповідача 1 з заявою та виконавчим листом, однак в строки визначені законом виконавче провадження не було відкрито. Свідок повідомив, що на його думку, внаслідок бездіяльності державного виконавця, позивачці була спричинена моральна шкода. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). За змістом ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2016р. скаргу [PERSON] задоволено частково, ухвалено: визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Лисенко О.В. в частині несвоєчасного вирішення питання про наявність підстав для відкриття виконавчого провадження відповідно до поданої [PERSON] заяви від 11 грудня 2015р., та направлення відповідної постанови за наслідком вирішення цього питання стягувачеві. В задоволенні іншої частини скарги відмовлено. Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У відповідності до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» та ч. 2 ст. 86 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України,, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Частиною 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У відповідності з п. 2) ч. 2 цієї статті моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. За змістом ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Враховуючи роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, даних у п.9 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31 березня 1995 р. з подальшими змінами та доповненнями, згідно з якими розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує, що бездіяльність відповідача 1, щодо невиконання рішення про поновлення позивачки на роботі, а також ті нервові переживання та страждання, які отримала позивачка також у зв'язку з неотриманням заробітної плати, як єдиного джерела заробітку, а тому суд вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 1000,0 грн., котрі підлягають стягненню з відповідача 1, шляхом списання вказаних грошових коштів з рахунків відповідача 1, відкритих у відповідача 2. Решта підстав позовних вимог про відшкодування моральної шкоди не були доведенні позивачем в судовому засіданні, а тому не можуть бути прийняті до уваги. Стосовно вимог позивачки про відшкодування їй матеріальної шкоди, яка полягає у вигляді недоотриманої заробітної плати за період часу з 14 грудня 2015р. по 26 лютого 2016 р. у розмірі 32950,16 грн., то в цій частині позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. У відповідності з ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Пунктами 1), 2) ч.2 цієї статті передбачено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Звертаючись до суду з вимогами про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати в сумі 32950,16 грн., стороною позивачки в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не було надано суду, протягом всього часу розгляду справи так і в суді належних і допустимих доказів, на підтвердження позовних вимог в цій частині. Розрахунок матеріальної допомоги наданий позивачкою з урахуванням довідки про отриману заробітну плату іншою особою, яка обіймала посаду директора Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Запорізькій області судом не може бути прийнятий до уваги, так як не стосується позивачки. Нарахування заробітної плати проводиться з урахуванням конкретної особи, яка обіймає ту чи іншу посаду (оклад, стаж роботи, відповідні надбавки та інше). Критично судом оцінюються і покази свідка [PERSON], оскільки останній був представником позивачки, і всі його свідчення ґрунтувались виключно на його власній думці. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині стягнення матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати в сумі 32950,16 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача 1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Outcome: partial