Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-06 00:00:00

До апеляційного суду звернувся представник відповідача з апеляційною скаргою на рішення суду, яким були частково задоволені позовні вимоги [PERSON]: суд стягнув з товариства на його користь 4 935 грн. 94 коп. як незаконно стягнутої суми грошових коштів. Суд першої інстанції виходив з того, що з [PERSON] на користь товариства за судовими наказами шляхом відрахування коштів із пенсії було стягнуто: 1 437 грн. 28 коп. за судовим наказом від 03 листопада 2008 року; 1 437 грн. 53 коп. за судовим наказом від 31 жовтня 2008 року та 2 121 грн. за судовим наказом від 02 грудня 2009 року, а усього на суму 4 935 грн. 94 коп. Вказані судові накази були скасовані судом ухвалами від 19 листопада 2008 року та 06 вересня 2012 року, однак з позовними заявами про стягнення суми боргу товариство до суду не звернулось, хоча і грошові кошти, набуті за скасованими судовими наказами, позивачеві повернуті не були. Дослідивши надані сторонами докази, суд першої інстанції зробив висновок про те, що поворот виконання рішення суду, як про це просив у своїй позовній заяві [PERSON], за тих обставин, що виникли між сторонами, діючим цивільно-процесуальним законом не передбачений. Однак з позовних вимог [PERSON] вбачається, що фактично у позовній заяві йдеться про повернення безпідставно утримуваних товариством грошових коштів, оскільки підстави набуття енергопостачальником спірних коштів - судові накази від 21 жовтня та 03 листопада 2008 року, 02 грудня 2009 року - були скасовані судом відповідно 19 листопада 2009 року та 06 вересня 2012 року. Будь-яких інших рішень щодо відшкодування на користь товариства суми боргу у встановленому законом порядку прийнято не було. Отже суд першої інстанції зробив висновок про те, що збереження грошових коштів у загальній сумі 4 935 грн. 94 коп. на рахунку товариства здійснювалось на час розгляду справи у суді без достатньої правової підстави, тому з посиланням на ст.1212 ЦК України суд повернув вказані кошти позивачеві, як про це [PERSON] також просив у своїй позовній заяві. В апеляційній скарзі представник товариства просить рішення суду скасувати та відмовити позивачеві у задоволенні його позовних вимог, оскільки вважає, що рішення є незаконним та необґрунтованим. Зокрема, суд першої інстанції не врахував, що повернення коштів за законом можливе тільки у разі безпідставного їх набуття, тоді як спірні грошові кошти надійшли на рахунок товариства на підставі судових наказів, які були скасовані вже після їхнього виконання. До того ж, про скасування цих наказів товариство не було повідомлене належним чином, тому було позбавлене можливості звернутись до суду з позовними заявами про стягнення цих сум боргу у позовному провадженні. Заслухавши пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду скасувати та відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог, з таких підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 22 березня 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про поворот виконання рішення суду та вказав, що на підставі судових наказів з його пенсії були відраховані грошові кошти у загальній сумі 4 935 грн. 94 коп. на рахунок товариства. Оскільки у подальшому, вже після виконання тих судових наказів, вони були скасовані, просив повернути йому вказані кошти. Задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції вказав, що у даному випадку, враховуючи вимоги позивача, правові норми ст.ст.380, 381 ЦПК України не можуть бути застосовані, оскільки вказаними нормами врегульований поворот виконання рішення суду тільки у позовному провадженні. Що ж стосується тих правовідносин, які виникли між сторонами, то суд першої інстанції дійшов висновку про застосування у даному випадку ст.1212 ЦК України, тому повернув грошові кошти позивачеві як такі, що зберігались товариством без достатньої правової підстави. Однак з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна. У відповідності до вимог ч.1 ст.95 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст.96 ЦПК України. Оскільки судовий наказ - це теж судове рішення, однак особливої форми, йому властиві деякі відмінності від безпосередньо рішення суду, тому законом передбачені певні обмеження щодо застосування окремих процесуальних інститутів у наказному провадженні. Разом з тим, згідно з роз»ясненнями, які містяться у п.11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 23 грудня 2011 року № 14 «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження», за відсутності у розділі ІІ ЦПК України спеціальної норми щодо певного процесуального питання, суд має право застосовувати загальні положення цього Кодексу, якщо вони не суперечать суті наказного провадження. Зокрема, суд може застосувати положення ст.ст.219-221 ЦПК щодо усунення недоліків виданого судового наказу; положення розділу УІ ЦПК щодо процесуальних питань, пов»язаних із виконанням судових рішень. Крім того, роз»яснення, які містяться у п.23 цієї ж постанови, також вказують, що на судові накази поширюються положення статей 369-373, 377, 378, 379, 380 ЦПК України. За таких обставин висновок суду першої інстанції про неможливість застосування до тих правовідносин, що виникли між сторонами, правової норми ст.380 ЦПК України про поворот виконання судового рішення, не відповідає вимогам закону. Зі справи вбачається, що з [PERSON] на користь ВАТ «Донецькобленерго» (на цей час ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго») за судовими наказами були стягнуті певні грошові кошти, а саме: за судовим наказом від 31 жовтня 2008 року стягнуто 1 437 грн. 53 коп.; за судовим наказом від 03 листопада 2008 року було стягнуто 1 437 грн. 28 коп.; за судовим наказом від 02 грудня 2009 року - 2 121 грн., а усього 4 935 грн. 94 коп. Оскільки [PERSON] є пенсіонером, інших доходів, окрім пенсії, не має, виконання вказаних судових наказів провадилось державною виконавчою службою на підставі виконавчих листів шляхом відрахування стягнутих грошових коштів із пенсії позивача [PERSON] (а.с.5). У подальшому, вже після виконання судових наказів, вони були скасовані: ухвалою суду від 19 листопада 2008 року був скасований судовий наказ від 03 листопада 2008 року; ухвалами від 06 вересня 2012 року були скасовані накази від 31 жовтня 2008 року та від 02 грудня 2012 року (а.с.6-8). Судом першої інстанції було встановлено, що після скасування судових наказів товариство не зверталось до суду із позовними заявами, як це передбачено ч.3 ст.118 ЦПК України, що підтвердив і відповідач у своїй апеляційній скарзі. Щоправда, в апеляційному суд представник апелянта пояснила, що на цей час підприємство вже звернулось до суду з позовними заявами про стягнення зі споживача [PERSON] спірних грошових коштів. Отже, оскільки правова підстава для стягнення грошових коштів з боржника [PERSON] була скасована, причому, після повного виконання судового наказу як судового рішення, апеляційний суд вважає, що, принаймні на час розгляду судом першої інстанції цієї справи, [PERSON] мав право на поворот виконання рішення суду та повернення на його користь тих грошових коштів, які були стягнуті з нього за скасованими судовими наказами. Разом з тим, вирішити це питання у даному судовому засіданні апеляційний суд позбавлений правової можливості, оскільки питання про поворот виконання рішення суду вирішується у порядку, встановленому ст.380, 381 ЦПК України, а саме: шляхом подання заінтересованою особою заяви до того суду, який постановив судові рішення - судові накази, на підставі яких було проведене стягнення грошових коштів. Суд розглядає таку заяву в судовому засіданні з повідомленням сторін і постановляє ухвалу. Зі справи ж вбачається, що [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, у якій посилався також на норми матеріального права, зокрема, на ст.ст.16, 22, 1166 ЦК України, оскільки вважає, що відповідачем йому була спричинена матеріальна шкода у розмірі безпідставно отриманих з нього грошових коштів. За таких обставин апеляційний суд не може вирішити питання повороту виконання судових рішень, оскільки діючим цивільно-процесуальним законом передбачений та чітко встановлений інший порядок вирішення такого питання. На підставі викладеного апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду скасувати та відмовити позивачеві у задоволенні його позовних вимог, оскільки питання про поворот виконання судового рішення, про що йдеться у позовній заяві [PERSON], вирішується в іншому процесуальному порядку.

Outcome: partial