Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

До Ватутінського міського суду Черкаської області звернувся представник [PERSON], повноваження якої підтверджуються договором про надання послуг адвоката від 05.04.2019 року та ордером від 08.04.2019 року серії ЧК № 106976, про встановлення факту народження 19.11.2014 року дитини жіночої статі [PERSON] на тимчасово окупованій території України, а саме м.\~Севастополь Автономної Республіки Крим, а також встановити дані про її батьків. Вказана заява вмотивована тим, що донька заявника зареєстрована та проживає у [INFO], та 19.11.2014 року за місцем свого проживання на тимчасово окупованій території народила доньку [PERSON], яка є рідною онукою заявника. У звязку з тим, що м. Севастополь Автономної Республіки Крим є тимчасово окупованою територією, де на даний час органи державної влади України не діють, отримати там належне свідоцтво про народження доньки [PERSON] за місцем її народження, не має можливості. Також вказано, що заінтересованою особою по справі 06.04.2019 року відмовлено у проведенні державної реєстрації народження [PERSON], оскільки предявлені документи, видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Встановлення факту народження необхідне для належної реєстрації народження дитини в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання свідоцтва про народження українського зразка, яке буде підставою для перетину кордону України. Представник заявника, будучи належним чином повідомленою про дату, час, місце розгляду справи, звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності та її довірителя, а також підтриманням заявлених вимог з підстав, викладених у вказаній заяві. Представник заінтересованої особи до суду не зявився. Враховуючи положення ч. 2 ст. 317 ЦПК України, якими передбачено невідкладний розгляд справи вказаної категорії, така неявка сторін не перешкоджає розгляду справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, оскільки жоден із учасників справи у судове засідання не зявився. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заявлена вимога, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд вважає, що заява підлягає до задоволення, враховуючи наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на імя і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Питання реєстрації народження дитини регулюється Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5, а також деякими міжнародними правовими актами. Вказані вище нормативно-правові акти не містять спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту народження дитини на тимчасово окупованій території, що унеможливлює державну реєстрацію факту народження дитини в позасудовому порядку. Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає у порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Положеннями п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. У судовому засіданні встановлено, що заявник [PERSON], [INFO], є матірю [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії ІІІ-Р № 339745. Таким чином, заявник [PERSON] є рідною бабусею дитини [PERSON], факт народження якої на тимчасово окупованій території України просить встановити її представник. Аналіз змісту ч. 1 ст. 71 ЦПК України свідчить, що до числа близьких родичів, крім інших, відноситься також баба, а тому [PERSON] має правові підстави для звернення до суду із вказаною заявою, тож подання такої заяви її представником не суперечить вимогам законодавства. Згідно свідоцтва про одруження серії І-КМ № 501719, виданого 19.09.2014 року відділом запису актів цивільного стану Гагарінського району м.\~Севастополя, 19.09.2014 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], [INFO]. Після реєстрації вказаного шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] серії І-КМ № 566299, виданого 19.02.2019 року відділом запису актів цивільного стану Гагарінського району м. Севастополя, датою її народження є 19.11.2014 року, місцем народження м. Севастополь Республіки Крим, батьками вказано [PERSON] та [PERSON]. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] фактично є однією особою. Враховуючи те, що м. Севастополь відноситься до сухопутної території Автономної Республіки Крим, яку станом на дату розгляду справи відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», віднесено до тимчасово окупованої території України, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, вказане обумовлює необхідність вирішення питання про встановлення факту народження дитини [PERSON] судом у порядку окремого провадження. Даючи оцінку допустимості у даній цивільній справі таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, а саме: свідоцтва про народження серія І-КМ № 566299, виданого 19.02.2019 року відділом запису актів цивільного стану Гагарінського району м. Севастополя, суд враховує наступне. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст. 1, ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що тимчасово окупована територія України є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Водночас положеннями ч. 4 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» вказано, що встановлення звязків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка згідно змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ судами, як і Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, застосовується як джерело права, а саме у рішеннях «Лоізіду проти Туреччини» від 18.12.1996 року, «Кіпр проти Туреччини» від 10.05.2001 року, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії» від 23.02.2016 року, «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» від 08.07.2004 року, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, вказано, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. В контексті цього не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи зазначений висновок у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини вказав, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це ставило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Отже, встановлюючи факт народження дитини [PERSON] на тимчасово окупованій території України, суд, як виняток, вважає за можливе прийняти в якості допустимих доказів вищевказаний документ, який видано на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, оскільки вказане необхідно для встановлення факту, що має юридичне значення, в інтересах заявника. Практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011\~року, вказано, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Враховуючи досліджені докази, у суду відсутні сумніви, що [PERSON] 19.11.2014 року народилася у м. Севастополь Автономної Республіки Крим, яке на час ухвалення даного рішення відноситься до тимчасово окупованої території України, а тому вважає за необхідне задовольнити заявлену вимогу та встановити вказаний факт рішенням суду. Відповідно до розяснень, викладених у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно змісту ч. 4 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», абз. 4 п. 8 глави 1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5, рішення суду про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України є одним з документів на підставі якого органом державної реєстрації актів цивільного стану може бути проведено державну реєстрацію народження. Положеннями ч. 3 ст. 317 ЦПК України передбачено, що у рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а імя та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. З огляду на те, що на дату народження [PERSON] не перебувала у шлюбі, зареєстрованому відповідно до норм національного чи міжнародного законодавства, суд вважає за можливе вказати батька її дитини відповідно до заявленої вимоги [PERSON], громадянство якого визначити за громадянством матері, інші дані про особу суду невідомі. Відповідно до змісту ч. 4 ст. 317, п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Положеннями ч. 5 ст. 317 ЦПК України передбачено, що копія судового рішення видається учасникам справи, негайно після проголошення такого рішення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи. На підставі викладеного,

Outcome: approved