Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

В червні 2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], третя особа: Відділ реєстрації місця проживання громадян та формування і ведення реєстру територіальної громади виконавчого комітету Боярської міської ради про позбавлення права користування житловим приміщенням, усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зняття особи з реєстраційного обліку. Свої вимоги обґрунтував тим, що він є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 28.04.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Сятошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] №271. Згідно актів депутата у даному будинку зареєстровані дві особи, а саме [PERSON] та [PERSON]. Відповідач [PERSON] на даний час зареєстрована за вищевказаною адресою, однак з березня 2016 року по даний час в зазначеній квартирі не проживає та не зявлялася, у квартирі відсутні її речі, що підтверджується актами депутата Боярської міської ради [PERSON] від 24.02.2018 року, 22.09.2017 року, 08.07.2017 року, 09.12.2017 року, 10.05.2018 року. Оскільки, за вищевказаною адресою відповідач не проживає, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за нею, чим обєктивно порушують права позивача. Тому позивач [PERSON] просив позбавити [PERSON] права користування квартирою №6, в будинку №20 по вул. Вологоградській у м. Боярка, Києво-Святошинського району Київської області. Усунути перешкоди у здійсненні права власності [PERSON] шляхом зняття з реєстрації місця проживання у [INFO] [PERSON]. У судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримала. Просила суд задовольнити позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена, причини неявки суду не повідомила. Відзив на позовну заяву до суду не надходив. У судове засідання представник третьої особи Відділ реєстрації місця проживання громадян та формування і ведення реєстру територіальної громади виконавчого комітету Боярської міської ради не зявився. За відсутності заперечень представника позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено, що Мазур є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 28.04.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Сятошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] №271. Згідно актів депутата у даному будинку зареєстровані дві особи, а саме [PERSON] та [PERSON]. Відповідач [PERSON] на даний час зареєстрована за вищевказаною адресою, однак з березня 2016 року по даний час в зазначеній квартирі не проживає та не зявлялася, у квартирі відсутні її речі, що підтверджується актами депутата Боярської міської ради [PERSON] від 24.02.2018 року, 22.09.2017 року, 08.07.2017 року, 09.12.2017 року, 10.05.2018 року. Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла. Згідно ч.4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Так, згідно зі\~ст. 29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням, добровільно залишивши жиле приміщення і без поважних причин в ньому не проживаючи більше року, що відповідно до вимог ст. 405 ЦК України дає суду підстави визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. Відповідно до ст.ст. 203, 235, 321, 328, 383, 391, 405, 717 ЦК України, ст.ст. 60, 69, 70, 71, 72 СК України, та

Outcome: approved