Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-18 00:00:00

В червні 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом, який в листопаді 2017 року уточнила та просила визнати недостовірною та такою, що принижує честь та гідність та ділову репутацію її, [PERSON] інформацію розповсюджену [PERSON] , а саме: щодо наявності боргу у [PERSON] перед [PERSON] в розмірі більше ста тисяч гривень за укладеними ними договорами про надання послуг юридичної допомоги, в розмірі більше ста тисяч гривень та наявності непокритих фактичних витрат [PERSON] в розмірі декілька десятків тисяч гривень, пов`язаних з виконанням цих договорів; щодо наявності боргу у [PERSON] перед [PERSON] в розмірі декілька десятків тисяч гривень за укладеними ними договорами про надання послуг юридичної допомоги та наявності непокритих фактичних витрат [PERSON] в розмірі більше в розмірі декілька десятків тисяч гривень, пов`язаних з виконанням цих договорів; наявності її, [PERSON] намагання уникнути від сплати заборгованості перед [PERSON] за декількома договорами про надання правової допомоги, укладеними між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про надання послуг юридичної допомоги та уникнути компенсації [PERSON] фактично понесених ним витрат з виконання цих договорів; її, [PERSON] повідомлення [PERSON] про переховування автомобіля - автомобільного тягача DAF р.н. [NUMBER] , від заставодержателя - ПАТ КБ «Приватбанк», передання цього автомобіля в оренду третім особам та розпорядження доходами від експлуатації цього автомобіля; здійснення з її, [PERSON] боку неадекватних дій в особистому відношенні до [PERSON] , як чоловіка, та здійснення насильницьких дій до сина [PERSON] , 2006 року народження, зокрема, визнати недостовірною розповсюджену [PERSON] у відношенні її, [PERSON] інформацію «вона стала\~пояснюватися мені\~в почуттях\~до мене,\~домагалась близьких\~стосунків,\~прибувала до\~мене на\~мій день\~народження без\~запрошення та\~дарувала подарунки,\~запрошувала разом\~виїхати в\~Англію,\~просила залишити\~для догляду\~в квартирі\~на Кірова\~мого сина\~ [PERSON] ,\~2006\~року народження,\~при цьому\~вчиниш його\~«виховання» шляхом\~побиття,\~про що\~я дізнався\~від сина\~і більше\~вона його\~не бачила,\~зверталася до\~ворожки та\~здійснювала різкі\~дії з\~приворотом,\~періодично запрошувана\~мене поїсти\~приготовлений нею\~борщ.\~Заявниця,\~дізнавшись,\~що в\~мене є\~жінка,\~яка на\~десятки років\~молодша від\~мене та\~яка народила\~мені сина\~в червні\~2015\~року,\~почала неадекватно\~ставитися до\~мене»; заборонити [PERSON] розповсюджувати визнану недостовірною інформацію про неї, [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] ; зобов`язати [PERSON] спростувати розповсюджену ним недостовірну інформацію шляхом направлення рекомендованим листом до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Дніпропетровської області, до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, до Шевченківського (Бабушкінського) відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП у Дніпропетровській області, письмової заяви такого змісту «Інформую Вас, що є недостовірною надана мною - [PERSON] інформація стосовно [PERSON] , а саме щодо: - наявності заборгованості за декількома договорами про надання послуг юридичної допомоги, укладеними між мною - [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] : - намагання [PERSON] уникнути від оплати заборгованості за декількома договорами про надання послуг юридичної допомоги, укладеними між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] ; - повідомлення [PERSON] про переховування нею майна від заставодержателя ПАТ КБ «Приватбанк» - автомобільного тягача DAF р.н. [NUMBER] ; - інформації про неадекватні дії з боку [PERSON] по відношенню до мене - [PERSON] , як до чоловіка, та здійснення насильницьких дій до мого сина - [PERSON] , 2006 року народження». Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення, надав суду відзив на позов (а.с.105-112). Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав суду письмові пояснення, в яких просив задовольнити позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі (а.с.89). Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала суду письмові пояснення, в яких просила задовольнити позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі (а.с.87). Вислухавши пояснення сторін, дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. 13, 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У судовому засіданні на підставі досліджених доказів, судом встановлено, що 16 квітня 2012 року між [PERSON] (син позивачки) та [PERSON] був укладений Договір про надання послуг юридичної допомоги №12-04/2012-Ц (а.с.11-12) та Договір про надання послуг юридичної допомоги №28/08-ц від 08 серпня 2013 року (а.с.10). Аналогічний договір про надання послуг юридичної допомоги, 08 серпня 2013 року було також укладено між [PERSON] (невістка позивачки) та [PERSON] за №31/08-ц (а.с.8-9). За вищенаведеними договорами [PERSON] зобов`язався надати послуги юридичної допомоги [PERSON] та [PERSON] для захисту їх інтересів у цивільних спорах з ПАТ КБ «Приватбанк», предметом яких є права на квартиру [ADDRESS] та права на автомобільний сідловий тягач DAF р.н. [NUMBER] . На підставі довіреності (а.с.14) [PERSON] представляла інтереси свого сина [PERSON] в судах по цивільних справах, внаслідок чого отримувала кваліфікаційну юридичну допомогу у [PERSON] як у адвоката та сплачувала йому грошові кошти за надані юридично-правової допомоги, що не заперечувалося сторонами в справі та підтверджується Рішенням Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури №IX-013/2016 від 28 вересня 2016 року (а.с.21-22). Не погодившись з діями [PERSON] пов`язаними з виконанням професійних обов`язків, [PERSON] звернулася до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Дніпропетровської області зі скаргою на дії [PERSON] як адвоката (а.с.121), в подальшому до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури (м. Київ). А також, [PERSON] звернулася до Кіровського та Бабушкінського відділів поліції м. Дніпра з заявами про вчинення злочину. Але, у ході досудового слідства, встановити будь-яких об`єктивних обставин, які вказують що в діях [PERSON] передбачаються ознаки складу злочину передбаченого ст. 190 КК України не встановлено, а тому кримінальне провадження №12016040640000206 від 16.01.2016 року було закрито у зв?язку з відсутністю складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, що підтверджується постановою Бабушкінського ВП Дніпропетровського ВПГУНП в Дніпропетровській області про закриття кримінального провадження від 19 лютого 2016 року (а.с.37). Як зазначила позивачка в обґрунтування свого позову, при розгляді вищевказаних скарг та заяв [PERSON] , відповідач [PERSON] надавав до відповідних установ свої письмові пояснення в яких містилася інформація, що на думку [PERSON] принижувала її честь, гідність та ділову репутацію. Так, згідно змісту рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Дніпропетровської області №73/ДПП-16 від 11 травня 2016 року вбачається: «З письмових пояснені, адвоката Соловей В.А. вбачається, що підставою для подання скарги стало намагання скаржниці уникнути від оплати недовнесеного гонорару в розмірі більше ста тисяч гривень за декількома договорами про падання правової допомоги по справі її сина [PERSON] , а також уникнути від оплати адвокату недовнесеного гонорару в розмірі більше декілька десятків тисяч гривень за договором про надання правової допомоги її невістці [PERSON] за період його праці з травня 2009 року до кінця літа 2015 року та окрім гонорару, сплатити кошти, необхідні для покриття фактичних витрат, понесених [PERSON] , пов`язаних з виконанням цих договорів (транспортні витрати, оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт, телефонних, розмов, тощо), що становлять десятки тисяч гривень». В поясненнях наданих [PERSON] до Бабушкінського ВП Дніпропетровського ВПГУНП в Дніпропетровській області вбачається, що: «... При цьому вона (тобто [PERSON] ) кричала, що невістка видасть їй довіреність на розпорядження цим автомобілем, що є така домовленість з нею та сином, що вона разом з сином приховала цей автомобіль в іншій області України, здають цей автомобіль в оренду іншій особі та отримують оплату...», однак [PERSON] категорично заперечує сам факт розмови з [PERSON] з повідомленням йому такої інформації. Окрім цього, [PERSON] посилалась на недостовірність інформації викладеної в письмових поясненнях [PERSON] , наданих відповідачем до Бабушкінського ВП Дніпропетровського ВПГУНП в Дніпропетровській області 02 березня 2016 року, а саме: «...заявниця здійснює неадекватні дії в її особистому відношенні до мене, як чоловіка, на що я їй ніяких підстав не давав. Так, вона стала пояснюватися мені в почуттях до мене, домагалась близьких стосунків, прибувала до мене на мій день народження без запрошення та дарувала подарки, запрошувала разом виїхати в Англію, просила залишити для догляду в квартирі на Кірова мого сина [PERSON] , 2006 р. народження, при цьому вчинила його «виховання» шляхом побиття, про що я дізнався від сина і більше вона його не бачила, зверталася до ворожки та здійснювала різні дії з приворотом, періодично запрошувала мене поїсти приготовлений нею борщ. Заявниця, дізнавшись, що в мене є жінка, яка на десятки років молодша від мене та яка народила мені сина в червні 2015 року, почала неадекватно ставитися до мене». Вищевикладені обставини, [PERSON] покладає в обґрунтування свого позову та просить суд захистити її права. Згідно з ч. 1\~ст. 3 Конституції України\~людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 4\~ст. 32 Конституції України\~кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. У ст. 34 Конституції України, передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Аналогічні положення містяться і в ч. 1\~ст. 302 ЦК України. Згідно\~ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватись\~Конституції України\~та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Статтями 201, 297, 299 ЦК України, передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством; кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч. 1\~ст. 277 ЦК України). Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року, вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. У зв?язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до ст. 275 ЦК України, захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений\~главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК України), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК України) тощо. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Зокрема під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Згідно п. 14\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року, при вирішенні питання про відкриття провадження у справі судам слід звертати увагу на відповідність позовної заяви (заяви) вимогам\~статті 119 ЦПК України. Така заява має містити, зокрема, відомості про те, в який спосіб була поширена інформація, що порушує особисті немайнові права позивача (заявника), яка саме інформація поширена відповідачем (відповідачами), із зазначенням часу, способу й осіб, яким така інформація повідомлена, інші обставини, які мають юридичне значення, посилання на докази, що підтверджують кожну з таких обставин, а також зазначення способу захисту, в який позивач бажає захистити своє порушене право. [PERSON] звертаючись до суду із вказаним позовом, посилається на те, що відповідач розповсюджував неправдиві відомості про неї та [PERSON] і [PERSON] , що спричинило приниження її честі, гідності та ділової репутації, оскільки відповідач принизив її перед іншими людьми та поширив негативну інформацію стосовно неї, а тому просить визнати поширену відповідачем інформацію недостовірною та такою, що принижує її честь, гідність та ділову репутацію, заборонити відповідача розповсюджувати визнану недостовірною інформацію та зобов`язати спростувати вищезазначені недостовірні відомості шляхом направлення рекомендованим листом спростовну інформацію. Однак, як вбачається з матеріалів справи [PERSON] є особою пенсійного віку та трудових, службових, громадських чи інших обов`язків не виконує, а тому взагалі не є суб`єктом захисту ділової репутації в розумінні поняття ділової репутації. В обґрунтування позову, [PERSON] не виклала жодної фактичної обставини в чому полягає приниження її ділової репутації, в чому полягає її ділова репутація, які саме безпосередньо трудові, службові, громадські чи інші обов`язки виконує [PERSON] У п. 15\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1, роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв?язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюванної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з ст. 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки, воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року закріплює положення про те, що позивач має довести те, що внаслідок поширеної відповідачем інформації було порушено його особисті немайнові права. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77, 80 ЦПК України\~передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень; достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Суд робить висновки про те, що надані позивачкою докази, в обґрунтування заявлених вимог, а саме: рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Дніпропетровської області № 73/ДПП-16 від 11 травня 2010 року є недостатніми для всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього розгляду справи, оскільки, вони не дають можливості встановити, що останні порушують права позивачки, оскільки не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у рішеннях інших відповідних органів, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. В п. 2 резолютивної частини зазначеного рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Дніпропетровської області № 73/ДПП-16 від 11 травня 2010 року зазначено, що при прийняте рішення повідомити зацікавлених осіб. У відповідності до ст. 39 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» вказане рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його прийняття до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури або до суду. [PERSON] реалізувала своє право та отримавши вищевказане рішення комісії, оскаржила це рішення до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури. В п. 4 резолютивної частини рішення Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури (м. Київ) №ІХ-013/2016 від 28 вересня 2016 року зазначено, що це рішення Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури може бути оскаржене до суду протягом тридцяти днів з дня його винесення та про таке рішення повідомлено позивача. Тобто, законом установлено порядок оскарження рішення Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури (м. Київ) №ІХ-013/2016 від 28 вересня 2016 року, яким [PERSON] не скористалась та не оскаржила до суду зазначене рішення комісії адвокатури №ІХ-013/2016 від 28.09.2016 року. Що стосується тверджень [PERSON] про розповсюдження завідомо недостовірної інформації, що ніби то принижувала честь, гідність та ділову репутацію, яка міститься, зокрема, у поясненнях [PERSON] , що були надані 02 березня 2016 року до Бабушкінського ВП Дніпропетровського ВПГУНП в Дніпропетровській області, суд прийшов до наступного. Відповідно до вимог, передбачених в п. 17 вищезазначеної Постанови у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування Інформації, яка міститься, зокрема, також у постановах органів досудового слідства; не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. [PERSON] брав участь в матеріалах досудового розслідування, відомості про яке було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016040640000206 від 16.01.2016 року та наведена інформація в поясненнях [PERSON] , які були надані 02 березня 2016 року до Бабушкінського ВП Дніпропетровського ВПГУНП в Дніпропетровській області, була доказом у справі та оцінювалась при ухваленні постанови про закриття кримінального провадження від 19 лютого 2016 року, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Таким чином, не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких ніби то відбулося внаслідок давання пояснень [PERSON] , що були надані 02 березня 2016 року до Бабушкінського ВП Дніпропетровського ВПГУНП в Дніпропетровській області, який брав участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась при ухваленні зазначеної постанови про закриття кримінального провадження від 19 лютого 2016 року. Згідно роз`яснень, викладених в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення ЇЇ до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідач не поширював відносно позивачки недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь. Отже, за відсутності таких обставин, є відсутнім юридичний склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову в цій частині. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири, Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів І недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки І поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідно до свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 0799 від 12.06.1988 року відповідач займається адвокатською діяльністю. Згідно п.7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» клієнт - фізична або юридична особа, держава, орган державної влади, орган місцевого самоврядування, в інтересах яких здійснюється адвокатська діяльність. Відповідно до ст. 22 цього Закону, [PERSON] зобов`язаний та зберігає таємницю, що стала відома йому, як адвокату про клієнта, а в даному випадку [PERSON] та [PERSON] , з якими договори про надання юридичної допомоги [PERSON] не розривав. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатською таємницею є будь-яка інформація, що стала відома адвокату, помічнику адвоката, стажисту адвоката, особі, яка перебуває у трудових відносинах з адвокатом, про клієнта, а також питання, з яких клієнт (особа, якій відмовлено в укладенні договору про надання правової допомоги з передбачених цим Законом підстав) звертався до адвоката, адвокатського бюро, адвокатського об`єднання, зміст порад, консультацій, роз`яснень адвоката, складені ним документи, Інформація, що зберігається на електронних носіях, та інші документи і відомості, одержані адвокатом під час здійснення адвокатської діяльності; інформація або документи можуть втратити статус адвокатської таємниці за письмовою заявою клієнта (особи, якій відмовлено в укладенні договору про надання правової допомоги з передбачених цим Законом підстав). При цьому інформація або документи, що отримані від третіх осіб і містять відомості про них, можуть поширюватися з урахуванням вимог законодавства з питань захисту персональних даних. У разі пред`явлення клієнтом вимог до адвоката у зв`язку з адвокатською діяльністю адвокат звільняється від обов`язку збереження адвокатської таємниці в межах, необхідних для захисту його прав та інтересів. У такому випадку суд, орган, що здійснює дисциплінарне провадження стосовно адвоката, інші органи чи посадові особи, які розглядають вимоги клієнта до адвоката або яким стало відомо про пред`явлення таких вимог, зобов`язані вжити заходів для унеможливлення доступу сторонніх осіб до адвокатської таємниці та її розголошення. Своїм листом голова Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури №425 від 03 квітня 2019 року, повідомив, що рішення ВКДКА приймається на підставі матеріалів дисциплінарної справи відносно адвоката отриманої від Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури регіону; рішення ВКДКА №ІХ-013/2016 від 28 вересня 2016 року, яким вирішено скаргу [PERSON] залишити без задоволення, а рішення дисциплінарної палати КДКА Дніпропетровської області від 11.05.2016 року №73/ДПП-16 залишити без змін, прийнято також на підставі матеріалів дисциплінарної справи, отриманої від Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Дніпропетровської області (а.с.164). Як вбачається з матеріалів справи, зокрема листа голови Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Дніпропетровської області №139/1 від 12.08.2019 року, виконати ухвалу суду про витребування письмових пояснень [PERSON] у дисциплінарній справі за скаргою [PERSON] не передбачається можливим у зв`язку з відсутністю в КДКА Дніпропетровської області архівних даних за 2016 рік, а поновити матеріали дисциплінарної справи стосовно адвоката [PERSON] за скаргою [PERSON] не передбачається можливим (а.с.182). [PERSON] \~в судовому\~засіданні не\~змогла підтвердити\~підставність своїх\~позовних вимог\~так як\~не надала\~суду доказів\~про розповсюдження\~інформації. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3\~ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Таким чином, судом не встановлено обставин, які є підставою для задоволення позовних вимог, як і не встановлено, які саме відомості не відповідають дійсності, порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача та були розповсюдженні відповідачем. Крім того, у відповідності до вимог п. 26\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року №1, відповідно до ст. 19 Конституції України\~правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, ч. 1 ст. 34 Конституції України\~кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Отже, інформація викладена в поясненнях [PERSON] до компетентного органу, яку вказаний орган наділений перевірити, не є поширенням недостовірної інформації в розумінні\~ст. 277 ЦК України, а є реалізацією права особи на захист. Доказів, які б доводили, що зазначене письмове пояснення відповідача мотивоване цілеспрямованими діями на приниження честі, гідності та ділової репутації [PERSON] , матеріали справи не містять. Таким чином, судом не встановлено сукупності усіх чотирьох обставин, які є підставою для задоволення позовних вимог, а тому підстави для визнання вказаної позивачем інформації недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача відсутні. З урахуванням встановлених судом фактичних обставин справи та вказаних вище вимог закону, який регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, тому в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Тому, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з вказаним позовом стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed