Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

В червні 2018 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 30 вересня 2011 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір №014/0222/82/34865. За цим договором ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» зобов`язався надати кредит у розмірі 1 169 804 гривні 79 копійок, а [PERSON] зобов`язався до 28 лютого 2022 року повернути кредит та сплатити відсотки за користування ним у розмірі 11,8% річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, а також виконати інші зобов`язання в порядку та строки, визначені кредитним договором. 05 жовтня 2011 року та 11 лютого 2016 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] були укладені додаткові угоди з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України. Крім того, для забезпечення належного виконання грошових зобов`язань за кредитним договором 30 вересня 2011 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] уклали договір іпотеки, за яким [PERSON] передав в іпотеку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» нерухоме майно, а саме: домоволодіння, загальною площею 105,1 кв.м., житловою площею 62,6 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку площею 0,1473 га з кадастровим номером 3220882601:01:011:0038, що розташована за адресою: [ADDRESS] . ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» виконав свої зобов`язання за кредитним договором та перерахував [PERSON] грошові кошти у розмірі 1 169 804 гривні 79 копійок. Відповідач [PERSON] неналежним чином виконував грошові зобов`язання за кредитним договором. Станом на 13 березня 2008 року заборгованість [PERSON] перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» становить 2 027 003 гривні 65 копійок, що складається з заборгованості за кредитом - 1 092 085 гривень 33 копійки, заборгованості за відсотками - 155 486 гривень 62 копійки, пені - 779 431 гривня 70 копійок. АТ «Райффайзен Банк Аваль» направляв письмову вимогу відповідачам про усунення порушень зобов`язань. Відповідач [PERSON] відмовляється добровільно повернути борг. Тому в рахунок погашення боргу за кредитним договором у розмірі 2 027 003 гривні 65 копійок АТ «Райффайзен Банк Аваль» просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на домоволодіння загальною площею 105,1 кв.м., житловою площею 62,6 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та на земельну ділянку площею 0,1473 га з кадастровим номером 3220882601:01:011:0038, що розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на підставі внутрішньобанківської оцінки у розмірі 2 119 000 гривень 00 копійок, а також виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , малолітнього [PERSON] , малолітнього [PERSON] , які зареєстровані та проживають в будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також зняти їх з реєстраційного обліку. Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 серпня 2018 року було відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче засідання (а.с.91-92). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 серпня 2020 року було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті (а.с.191). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2021 року було закрито провадження у справі в частині позовних вимог до [PERSON] про виселення без надання іншого житлового приміщення, а також зняття її з реєстраційного обліку. Представник позивача Войтенко К.В. направила до суду заяву, в якій просила розгляд цивільної справи здійснити за її відсутності. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, відзив на позов не надали. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник третьої особи Павленко Л.В. у судове засідання не з`явилась. Натомість надала до суду заяву, якою просила розгляд цивільної справи здійснити за її відсутності та при вирішенні спору врахувати інтереси малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Представник третьої особи Корніяка Л.Г. у судове засідання не з`явилась. Натомість надала до суду заяву, якою просила розгляд цивільної справи здійснити за її відсутності та при вирішенні спору поклалась на розсуд суду. Положення ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення щодо нього право на справедливий судовий розгляд упродовж розумного строку. З огляду на те, що цивільна справа перебуває у провадженні суду більше двох років, за клопотанням представника позивача та відповідача розгляд справи неодноразово відкладався з метою дотримання розумного строку розгляду справи та з урахуванням зловживання сторонами своїми процесуальними правами шляхом затягування розгляду справи шляхом неодноразових відкладених судових засідань, враховуючу повторну неявку відповідачів в судове засідання, суд вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності. Дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що на підставі рішення виконкому Гнідинської сільської ради №171 від 20 листопада 2006 року зареєстровано право власності на домоволодіння, яке знаходиться по [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності № [NUMBER] , яке видано Гнідинською сільською радою 13 березня 2007 року (а.с.44). Згідно витягу про державну реєстрацію прав комунального підприємства Бориспільської районної ради Бориспільське районне «Бюро технічної інвентаризації» домоволодіння [ADDRESS] зареєстровано на праві власності за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 13 березня 2007 року (а.с.43). Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №594935 від 28.09.2007 року земельна ділянка площею 0,1473 га, кадастровий номер 3220882601:01:011:0038, на якій розташоване домоволодіння, належить [PERSON] (а.с.45). 30 вересня 2011 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» уклав з [PERSON] кредитний договір №014/0222/82/34865 (а.с.11-14), за яким ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» видав кредит в розмірі 1 169 804 гривні 79 копійок, а [PERSON] зобов`язався щомісячно до 28 лютого 2022 року повертати кредит по частинам та сплачувати проценти за користування кредитом в розмірі 11,8% річних. У випадку неналежного виконання цих грошових зобов`язань відповідач зобов`язався додатково сплатити пеню в розмірі 1% від простроченої до оплати суми за кожен календарний день прострочення. В той же день для забезпечення належного виконання грошових зобов`язань ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» уклав з [PERSON] договір іпотеки, за яким з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором [PERSON] передав в іпотеку домоволодіння загальною площею 105,1 кв.м., житловою площею 62,6 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку площею 0,1473 га з кадастровим номером 3220882601:01:011:0038, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.33-35). 30 вересня 2011 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» уклав з відповідачем [PERSON] договір про зміни договору іпотеки від 30 вересня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Левчук І.І., за реєстровим №7909 (а.с.36 зворотній бік -38). В матеріалах справи міститься заява [PERSON] , в якій остання надала згоду на укладення її чоловіком, [PERSON] , договору зміни до іпотечного договору від 30 вересня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Левчук І.І., реєстровий №7909, укладеного 11 лютого 2016 року з АТ «Райффайзен Банк Аваль» (а.с.36). Дані щодо заборони відчуження та те, що банк є іпотекодержателем вказаного майна внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 30 вересня 2011 року на підставі заяви представника банку (а.с.39-41). 30 вересня 2011 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» надав [PERSON] кредит в розмірі 1 169 804 гривні 79 копійок. Ця обставина підтверджується випискою по рахунку (а.с.32). 05 жовтня 2011 року з метою зменшення фінансового навантаження в умовах кризових явищ в економіці України АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] уклали додаткову угоду №1 до кредитного договору №014/0222/82/34865 від 30 вересня 2011 року, якою тимчасово на період з 30 жовтня 2011 року до 29 жовтня 2012 року було зменшено розмір щомісячного платежу за кредитним договором (а.с.19-21). 11 лютого 2016 року з метою зменшення фінансового навантаження в умовах кризових явищ в економіці України АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] уклали додаткову угоду №014/0222/82/34865/81-1-0-00/23439 до кредитного договору №014/0222/82/34865 від 30 вересня 2011 року, якою збільшили строк кредиту на 36 календарних місяців, у зв`язку з чим дата остаточного погашення кредиту була встановлена 28 лютого 2025 року (а.с.25, 27-30). 11 лютого 2016 року з метою зменшення фінансового навантаження в умовах кризових явищ в економіці України АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] уклали додаткову угоду №014/0222/82/34865/81-1-0-00/23441 до кредитного договору №014/0222/82/34865 від 30 вересня 2011 року, якою тимчасово на період з 29 лютого 2016 року до 18 серпня 2016 року було зменшено розмір щомісячного платежу за кредитним договором (а.с.22-24). Звертаючись до суду з позовом, АТ «Райффайзен Банк Аваль» зазначив, що [PERSON] належним чином не виконує умови кредитного договору, що призвело до утворення заборгованості за кредитним договором, яка станом на 13 березня 2018 року становить 2 027 003 гривні 65 копійок. Вказана обставина підтверджується письмовим розрахунком заборгованості станом на 13 березня 2018 року (а.с.9-10). Пунктом 7.1 договору іпотеки від 30 вересня 2011 року передбачено, що іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, а в разі їх невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки і задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку: у разі повного або часткового невиконання або неналежного виконання всіх або окремих зобов`язань, що забезпечені іпотекою згідно зі ст.2 цього договору, та в інших випадках, передбачених кредитним договором. Пунктом 7.2 договору іпотеки передбачено, що у випадках передбачених п.7.1 договору іпотеки, Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення відповідного порушення протягом 30 днів з моменту отримання Іпотекодавцем цієї вимоги. Якщо протягом встановленого 30-ти денного строку вимога Іпотекодержателя залишається невиконаною, Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки. Судом встановлено, що 19 березня 2018 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» пред`явив вимогу позичальнику - відповідачу у справі [PERSON] , а також [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про дострокове повернення кредиту в розмірі 1 092 085 гривень 33 копійки та сплату відсотків за користування ним в розмірі 150 486 гривень 62 копійки (а.с.48-60) Однак, вимога позивача про погашення простроченої заборгованості відповідачем, останнім залишена без належного реагування. В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] хоча б частково або в повному обсязі погасив вказаний борг. Оскільки розмір заборгованості за використаними кредитними коштами підтверджено уповноваженою банком особою у вищезазначеному розрахунку та [PERSON] не оспорюється, підстави сумніватися в дійсності наведеної в розрахунку інформації у суду відсутні. Будь-яких заперечень щодо правильності нарахованої заборгованості за кредитом, а також доказів, які це підтверджують, [PERSON] не надано та не зазначено джерел їх здобуття. Згідно довідки Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області №02-31/1170 від 11 вересня 2019 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у тому числі двоє малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] (а.с.178). Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу наявності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, через порушення позичальником умов укладеного кредитного договору щодо своєчасності погашення виниклої заборгованості та виселення відповідачів з іпотечного житла. Відповідно до приписів ст.575 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до ст.589 ЦК України, ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку». Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст.590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У відповідності до ч.1 ст.39 та ст.41 цього ж Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або продажу іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження». Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. З огляду на це суд вважає, що в рахунок погашення боргу за кредитним договором в загальному розмірі 2 027 003 гривні 65 копійок допустимо звернути стягнення на домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та на земельну ділянку площею 0,1473 га з кадастровим номером 3220882601:01:011:0038, що розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на підставі внутрішньобанківської оцінки у розмірі 2119000 гривень. Щодо позовних вимог про виселення відповідачів з іпотечного майна суд, зауважує наступне. Встановлено, що АТ «Райффайзен Банк Аваль» надіслав 19 березня 2018 року лист - вимогу про усунення порушення основного зобов`язання, в якій міститься попередження відповідачів у справі про звернення із заявою до суду про примусове виселення із переданого в іпотеку житлового приміщення всіх громадян, що мешкають в ньому, їх місце реєстрації доводиться довідкою Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області №02-31/1170 від 11 вересня 2019 (а.с.178). Судом досліджено, що іпотечне майно: домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] є предметом іпотечного договору від 30 вересня 2011 року, згідно п.1.1 іпотечного договору. Згідно ч.3 ст.39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. У відповідності ч.2 ст.109 ЖК УРСР передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст.40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст.109 ЖК УРСР. За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. За змістом вказаних норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, а за інших обставин є підстава для відмові у задоволенні позову про виселення. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі №61-688св17, від 14 березня 2018 року у справі №61-2816св18, від 30 травня 2018 року у справі №61-401св17, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини. Згідно ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Судом встановлено, що предмет іпотеки був набутий [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] , виданого Гнідинською сільською радою Бориспільського району Київської області 13 березня 2007 року. Згідно витягу про державну реєстрацію прав комунального підприємства Бориспільської районної ради Бориспільське районне «Бюро технічної інвентаризації» №13875223 від 14 березня 2007 року право власності на домоволодіння [ADDRESS] за [PERSON] зареєстровано 13 березня 2007 року Судом встановлено, що в іпотеку переданий житловий будинок, який є власністю [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, який набуто задовго до отримання кредитних коштів. Таким чином, виселення відповідачів з житлового будинку, придбаного не за рахунок кредитних коштів, без надання їм іншого постійного житла є неможливим. З огляду на вказане, суд вважає що позовна заява в частині вимог про виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. За правилами ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно зі ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Позивач довів належними та допустимим доказами наявність підстав через неналежне виконання [PERSON] зобов`язань щодо повернення кредитних коштів право на звернення стягнення на іпотечне майно. Судом досліджено пропорційність розміру заборгованості в сумі 2 027 003 гривні 65 копійок з вартістю іпотечного майна, яке за звітом проведеної внутрішньобанківської оцінки від 25 травня 2018 року складає 2 119 000 гривень 00 копійок (а.с.47). Суд вважає позовні вимоги АТ «Райффайзен Банк Аваль» про зняття відповідачів з місця реєстрації такими, що не підлягають задоволенню, тому що вони є похідними від права відповідачів на житло. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Встановлено, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» сплатив судовий збір в розмірі 31785 гривень. Ця обставина підтверджується платіжним дорученням №1557 від 01 червня 2018 року (а.с.7). Пред`явлений позов задоволений. З огляду на це суд вважає, що з [PERSON] на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору в розмірі 31785 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial