Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

В червні 2016 року позивачі звернулися до суду з позовом, яким просили визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину на квартиру [ADDRESS] на ім'я відповідачки [PERSON] та визнати за кожним з них право власності на 1/5 частину квартири. В квітні 2017 року збільшили розмір позовних вимог і просячь додатково визнати недійсним Договір дарування спірної квартири від 31 березня 2017 року, укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON] Посилаються в позові на те, що [INFO] померла їх рідна сестра - [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина, яка складається з однокімнатної квартири [ADDRESS], яка належала їй на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 21 вересня 1993 року Колективним підприємством «Оксамит». 11 червня 2015 року відповідачка [PERSON] звернулася до 9-ї Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, повідомивши при цьому державному нотаріусу неправдиві відмості про відсутність інших спадкоємців і за її заявою була заведена спадкова справа 452/2015. 12 червня 2015 року вони звернулися до 9-ї Київської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, одна їм було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. 24 липня 2015 року відповідачкою було отримано Свідоцтво про право на спадщину за законом, яке зареєстровано в реєстрі за №2-251. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року їм було визначено додатковий строк для подання заяв про прийняття спадщини, однак наявність Свідоцтва про право на спадщину на ім»я відповідачки позбавляє можливості державного нотаріуса оформити їх спадкові права. Крім того, під час знаходження справи в провадженні суду їм стало відомо, що 31 березня 2016 року відповідачка [PERSON] подарувала спірну квартиру своїй доньці- відповідачці [PERSON] Виходячи з цього, вважають, що їх права на спадщину за законом були порушені відповідачкою, в зв'язку з чим просять задовольнити позов. Позивачі та представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував. Зазначив, що відповідачка [PERSON] мала право на спадщину, а тому в порядку ст.1301 ЦК України видане їй Свідоцтво не може бути визнано недійсним. Крім того, зазначив, що державний нотаріус не відмовляв позивачам у видачі Свідоцтва про право на спадщину, а тому вимоги про визнання права на спадщину не можуть бути предметом розгляду суду. Крім того, вважає, що з точки зору ст.204 ЦК України укладений між відповідачами Договір дарування є чинним, власником квартири на даний час є [PERSON], а тому право власності на неї не може бути визнано за позивачами. Просить у позові відмовити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання неодноразово не з»являлася. Судові повістки, що направлялися на її адресу поверталися до суду без вручення з відмітками поштовго відділення про повернення в зв»язку з закінченням терміну зберігання. Відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Виходячи з цього, направлення судових повісток відповідачці за зареєстрованим місцем проживання, з точки зору ч.5 ст.74 ЦПК України повідомлення її про час розгляду справи є належним. Виходячи з цього, суд приходить до висновку про розгляд справи в її відстуності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивачів, виходячи з наступного. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкування - це перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За правилами ст. 1218 кодексу до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст.1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. За змістом ч.3 ст.1266 ЦК України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Відповідно до ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Судом встановлено, що [INFO] померла рідна сестра позивачів та тітка відповідачки [PERSON] - [PERSON]. 11 червня 2015 року за заявою відповідачки [PERSON] 9-ю Київською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №452/2015 щодо майна померлої. Мати відповідачки [PERSON] - [PERSON], яка померла [INFO], була рідною сестрою померлої [PERSON] Тобто, відповідачка [PERSON] прийняла спадщину за законом за правом представлення, як племінниця померлої. Своєю заявою до нотаріальної контори від 24 липня 2015 року відповідачка [PERSON] повідомила державного нотаріуса про відсутність інших спадкоємців, передбачених законом, щодо майна померлої. В цей же день відповідачці державним нотаріусом 9-ї Київської державної нотаріальної контори їй було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS]. / а.с. 93; 103 - 146 / 16 вересня 2015 року позивачі звернулися до Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини і того ж дня державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, а саме видачі Свідоцтв про право на спадщину в зв»язку з проупском встановленого законом строку для її прийняття. / а.с. 123; 133 / Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року позивачам був визначений додатковий строк для подання ними заяв про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті [INFO] [PERSON], протягом одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили. Рішенням Апеляційного суду м.Києва було встановлено, що позивачі 12 червня 2015 року, тобто у визначений законом строк, звернулися до Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори, проте нотаріус не прийняла їх заяви про прийняття спадщини , а видала позивачу [PERSON] листа від 12 червня 2015 року № 2058/01-16, яким просила компетентні органи видати йому на руки довідку про реєстрацію померлої за адресою: [ADDRESS]. Одночасно просила надати довідку форми № 3 про склад зареєстрованих осіб за вказаною адресою. Також рішенням апеляційної інстанції було встановлено, що станом на 12 червня 2015 року у нотаріальній конторі була відома інформація про зареєстрованих осіб у спірній квартирі, що підтверджується довідкою КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» від 12 червня 2015 року № 485, яка містилася в матеріалах спадкової справи, оскільки 11 червня 2015 року відповідач [PERSON] звернулася з заявою про прийняття спадщини. Відповідно до ч. ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Виходячи з цього, своєчасне прийняття позивачами спадщини пісоля смерті сестри доказуванню не підлягає. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 лютого 2017 року рішення апеляційної інстанції залишено без змін. 11 квітня 2016 року на виконання рішення Апеляційного суду м.Києва позивачі подали до Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Встановлено також, що 31 березня 2016 роу був укладений Договір дарування, за яким відповідачка [PERSON] подарувала спірну квартиру своїй доньці [PERSON] /а.с. 139 - 141; 171 - 172 / Відповідно до ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Згідно зі ст.1300 ЦК України за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину. В статті 1301 ЦК України зазнаечно, що Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. В п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року « Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду. При цьому, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, а саме в порядку ст.392 ЦК України. Як зазначено вище, відповідвачка [PERSON] повідомила державному нотаріусу неправдиві відомості про коло спадкоємців після смерті [PERSON] В свою чергу, позивачі у встановлений законом строк звернулися до державного нотаріуса про прийняття спадщини. Виходячи з викладеного вище, суд вважає вимоги позивачів у цій частині обгрунтованими. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Встановлено, що після оформлення спадщини відповідачка [PERSON]провела відчуження квартири на користьь своєї доньки за договором дарування від 31 березня 2016 року. Оспорюваний позивачами догвоір був укладений між відповідачами після звернення позивачів до суду, про що відповідачці [PERSON] було відомо. Відповідно до ч.ч.1,3 та 4 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За правилами ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, захисту у судовому порядку підлягає порушене, невизнане або оспорюване право. Відповідно до роз»яснень, викладених у п.11 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Виходячи з викладеного вище, порушених прав позивачів на садкування, суд вважає вимоги позивачів обгрунтвоаними і в цій частині.

Outcome: approved