Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

В травні 2017р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачки [PERSON], третя особа: Шевченківський районний відділ ДМС України в м. Києві, в якому просив суд: визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], а також стягнути з неї на свою користь судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правничу допомогу. Судом до участі у справі, в якості третьої особи було притягнуто Шевченківську районну в м. Києві державну адміністрацію. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є єдиним власником вищезазначеного житлового приміщення (будинку), з відповідачкою він перебував у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду. Позивачу відомо, що відповідачка проживає за іншою адресою, при цьому у квартирі відсутні її особисті речі, які вона забрала залишивши спірну квартиру, і якою користуватись не має бажання. У зв'язку з чим позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом до суду, і просив суд позов задовольнити на підставі ст. 71 ЖК України; ст. ст. 317, 319, 405 ЦК України. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просили суд позов задовольнити, наголошуючи, що відповідачка добровільно залишила спірне житлове приміщення і не проживає в ньому з липня 2015р., не сплачуючи при цьому комунальні послуги. До початку судового засідання стороною позивача було заявлено клопотання про допит свідків, яке було задоволено судом, а також сторона клопотала перед судом про витребування у Комунального концерну «Центр комунального сервісу» актів про не проживання відповідачки у вищезазначеному житловому приміщенні. Згідно відповіді про витребувану інформацію, Концерн повідомив суд, що в силу наданих йому повноважень він не наділений повноваженнями із встановлення факту проживання/не проживання особи за місцем реєстрації та складання відповідних актів. Відповідачка, про час і місце судового розгляду повідомлялася у встановленому законом порядку, в судові засідання неодноразово не з'являлася, про поважність причин неявки в суд не повідомляла та не просила розглядати справу за її відсутності, свого представника до суду не направила, відзив на позов не подавався. Треті особи, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, своїх представників до суду не направили, пояснення на позов не подавались. Свідок [PERSON] суду повідомила, що вона товаришує з позивачем з 2003р., добре знайома з теперішньою дружиною позивача та є хрещеною матір'ю однієї із доньок позивача. Свідку відомо, що з 2015р. відповідачка у будинку, який належить позивачу на праві власності не проживає та залишила його. Свідку відомо, що у вказаному будинку одночасно проживали відповідачка, як колишня дружина позивача, так і його теперішня дружина. Між ними виник конфлікт, оскільки попередня дружина позивача погрожувала його теперішній дружині, з приводу користування майном, внаслідок чого відповідачка залишила будинок разом зі старшими дітьми позивача від першого шлюбу, і не проживає в ньому. Свідок [PERSON] суду пояснила, що її сім'я товаришує з сім'єю позивача з кінця 2015р. Приблизно двічі на місяць вони зустрічаються, в тому числі і вдома, і свідок ніколи не бачила в будинку позивача його колишню дружину та дітей від першого шлюбу. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, та за одночасним існуванням всіх обставин, що передбачені у ст. 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, допитавши свідків, за клопотанням сторони позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивачу на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS], на підставі договору дарування від 31 березня 1994р. У вказаному приміщенні зареєстровані позивач, його мати, відповідачка, теперішня дружина позивача та його діти (від першого шлюбу - сини: [PERSON], [PERSON], [INFO] та [INFO] народження, відповідно, а також діти від другого шлюбу - доньки: [PERSON] та [PERSON], [INFO] і [INFO] народження відповідно). Судом встановлено, що з відповідачкою позивач перебував з 01 грудня 1998р. у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2010р. по цивільній справі № 2-13039/2010. Зазначеним рішенням суду, станом на дату його ухвалення, судом було встановлено, що з 2008р. сторони не проживають разом, шлюбні відносини припинені і вони не ведуть спільного господарства. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що відповідачка з липня 2015р. не проживає в будинку, а тому на підставі ст. 71 ЖК України; ст. ст. 317, 319, 405 ЦК України він просив суд визнати її такою, що втратила право користування зазначеним приміщенням та виселити з нього. Обставини не проживання відповідачки у будинку позивача з 2105р. підтвердили і допитані, за клопотанням сторони позивача і свідки: [PERSON], [PERSON] Згідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. (ч.ч.1-4 ст.319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ст. 41 Конституції України, ч.1, ч.2 ст. 321 ЦК України). Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (ч.ч.1-3 ст.156 ЖК України). Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.4 ст. 9 ЖК України). Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положення ст. 71 ЖК України регулюють правовідносини, щодо збереження жилого приміщення державного житлового фонду за тимчасово відсутніми громадянами, тобто спірні правовідносини положення зазначеної норми Закону не регулюють. В судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що відповідачка залишила спірне приміщення, внаслідок неприязних, конфліктних стосунків, які склались між нею, як колишньою дружиною позивача та його теперішньою дружиною, на спростування зазначених фактів стороною позивача не було надано суду жодного доказу. Крім того, будь - яких інших доказів, на підтвердження факту не проживання відповідачки в будинку позивача без поважних причин суду надано не було. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову. В силу положень ст. 141 ЦПК України з відповідачки не підлягає стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати.

Outcome: dismissed