Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-09 00:00:00

В травні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 26 квітня 2010 року, укладеного між його матір'ю [PERSON] та [PERSON], який було посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Лашиною Н.Г. В обґрунтування вимог зазначено наступне. На підставі заочного рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 25.03.2010 року [PERSON] був визнаний таким, що втратив право користування спірною квартирою. У травні 2010 року він подав заяву до суду про скасування заочного рішення, яке було скасоване, а ухвалою суду від 31.01.2011 року позовні вимоги були залишені без розгляду. У червні 2010 року йому стало відомо, що його мати [PERSON] приватизувала спірну квартиру без його участі. Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 29.06.2011 року приватизацію квартири було визнано частково недійсною та визнано за ним право власності на ? частину квартири. Тому він вважає, що договір купівлі-продажу квартири від 26.04.2010 року є недійсним, оскільки його мати продала квартиру на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, яке в подальшому було визнано недійсним. Крім того договір купівлі-продажу було зареєстровано в БТІ міста Маріуполя лише 13.04.2012 року. Позивач надав суду письмові пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та просив розглянути справу за його відсутності. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали та заперечували проти позову. Вказували, що позивачеві було відомо про укладення договору купівлі-продажу квартири, позивач був присутнім у нотаріальній конторі при оформлені договору. Після підписання договору відповідачка [PERSON], позивач та інші діти відповідачки залишилися у нотаріальній конторі та поділили отримані гроші від продажу квартири. При покупці квартири у спірній квартирі ніхто не проживав, квартира була у занедбаному стані та непридатна для проживання. Ще до купівлі квартири відповідачка [PERSON] отримала завдаток, коштами від якого сплатила борги за комунальні платежі та отримала довідки для відчуження квартири. З 2012 року позивач [PERSON] перешкоджає відповідачеві користуватися квартирою, самовільно зайняв її. На час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири були виконані всі передбачені законом умови, [PERSON] є добросовісним набувачем, тому просить у задоволені позові відмовити. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутність, позовні вимоги визнала та не заперечувала проти задоволення позову. Вирішуючи справу суд виходить з наступного. Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 04 грудня 2014 року, було відмовлено в задоволенні позову [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 26 квітня 2010 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2015 року рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 04 грудня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В ухвалі суду зазначено, що відмовляючи у позові, суд першої інстанції, із висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що на момент вчинення договорі купівлі-продажу від 26 квітня 2010 року [PERSON] не був співвласником квартири, рішення суду, за яким позивач визнавався таким, що втратив право користування нею, станом на дату укладення договору набрало законної ситі та скасованим не було. Відомості про право третіх осіб на квартиру в момент вчинення правочину були відсутні, що виключає обізнаність набувача [PERSON] щодо незаконності купівлі-продажу квартири та свідчить його добросовісність у розумінні ст. 388 ЦК України. Разом з тим, суди вирішили спір у тому числі й на підставі положень, встановлених ст.388 ЦК України, обставини якої (добросовісність набувача зокрема) не становлять предмет доказування у заявленому позові. Судами також залишено поза увагою ті обставини, що визнання недійсною приватизації [PERSON] ? частки квартири свідчить про її незаконність із початкового моменту набуття вказаної частки квартири у такому порядку, а час оскарження приватизації в суді не є періодом її законної дії. Оспорювана частка квартири вибула із володіння [PERSON] поза його волею на підставі договору, який із ним як власником майна не укладався. За таких обставин суд мав перевірити, чи підлягає захисту право [PERSON] в обраний ним спосіб. На виконання вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК України, відповідно до якої висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляду справи, суд виходить з наступного. Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 червня 2011 року встановлено, що 20 лютого 1991 року [PERSON] на сім'ю із двох доньок та двох братів (у тому числі й [PERSON]) виділено трикімнатну квартиру [ADDRESS], що належала державному житловому фонду. На підставі заочного рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 березня 2010 року [PERSON] визнано таким, що втратив право користування квартирою. 14 квітня 2010 року [PERSON] видано свідоцтво про право власності на вказану квартиру у зв'язку з використанням права на безоплатну приватизацію. За заявою [PERSON] вказане заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 березня 2010 року про визнання його таким, що втратив право користування квартирою, скасовано, та ухвалою цього ж суду від 31 січня 2011 року позов [PERSON] до [PERSON] залишено без розгляду. 26 квітня 2010 року [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] відповідачу [PERSON] Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 червня 2011 року приватизацію квартири визнано частково недійсною та визнано за [PERSON] право власності на ? частини квартири. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. [PERSON] звернувся до суду з указаним позовом та наполягав на застосуванні правового механізму захисту його прав саме положеннями ст. ст. 203, 215 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другі стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Однак, у разі, коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України. Відповідно до ч.1, ч.3 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. У справі, яка є предметом розгляду, суд виходить з того, що позивач обґрунтовував підстави позову, як спосіб захисту порушених його прав, із застосуванням правового механізму, передбаченого ст. ст. 203, 215 ЦК України, однак рішенням суду приватизацію спірної квартири визнано частково недійсною, позивач не є стороною оспорюваного договору купівлі-продажу спірної квартири, отже між ним та відповідачами відсутні договірні правовідносини, тому право позивача не підлягає захисту в обраний ним спосіб. У той же час суд наголошує, що порушене право позивача, за наявності підстав, може бути захищене відповідно до положень ст. ст. 387, 388 ЦК України, однак вимоги про повернення майна позивач не заявляв, враховуючи, що право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК), а суд відповідно до положень ст. 11 ЦПК України розглядає справи лише в межах заявлених позовних вимог. З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги в обраний позивачем спосіб, задоволенню не підлягають. В зв'язку з тим, що суд відмовляє в позові за необґрунтованістю, питання пропуску позивачем строку позовної давності, яка є самостійної підставою для відмови у позові, не розглядається. На підставі Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed