Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

До Баришівського районного суду Київської області 16.10.2019 року звернулася заявниця [PERSON] із заявою про встановлення факту смерті [PERSON] . В обґрунтування поданої заяви посилається на те, що [INFO] в Автономна Республіка Крим у [ADDRESS] померла її сестра [PERSON] . Факт смерті сестри заявниці було зафіксовано Лікарським свідоцтвом про смерть виданим 27 серпня 2019 року Ялтинською міською Лікарнею № 1 Державної бюджетної установи Охорони здоров`я Республіки Крим Міністерства охорони здоров`я Республіки Крим Російської Федерації. В жовтні 2019 року, з метою реєстрації смерті сестри, заявник звернулася до Баришівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області щодо реєстрації смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Однак Баришівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 09.10.2019 року відмовив в реєстрації смерті [PERSON] , померлої [INFO] в Автономна Республіка [ADDRESS] з причини відсутні підстави для державної реєстрації смерті та видачі свідоцтва про смерть українського зразку відповідно до законодавства України на підставі, наданих документів. Просить подану заяву задовольнити, оскільки встановлення факту смерті [PERSON] вплине на припинення, зміну та виконання правовідносин, які безпосередньо відобразяться на реалізацію прав заявниці. Заявник та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явились, представник заявника [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи в їх відсутність, заявлені вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити. Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 317 ЦПК України щодо невідкланого розгляду даної категорії справ, суд приходить до висновку про необхідність розгляду справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України і такі справи розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»- підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до заповіту складеного нотаріусом Баришівського нотаріального округу Джурою С.В. 25.07.2018 року [PERSON] заповіла все належне їй майно заявниці [PERSON] За зверненням заявника до Баришівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 09.10.2019 року заявниці було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті, оскільки подана нею для підтвердження факту смерті [PERSON] форма виданого лікарського свідоцтва про смерть не відповідає формі № 106/о визначеній наказом Міністерства охорони здоров`я України № 545 від 08.08.2006 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024. Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ), практика якого відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права, дійшов висновку у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001), ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим.

Outcome: approved