Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулось ПАТ КБ «Приватбанк» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем та відповідачем 12.12.2006 року було укладено договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 250, 00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 28, 80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Позивач свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі. Станом на 31.10.2013 року відповідач має заборгованість перед позивачем в сумі 20 172, 61 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 5 196, 68 гривень, заборгованість по процентах - 7 994, 38 гривень, 5 544, 76 гривень - заборгованість по комісії, штраф - 500,00 гривень (фіксована частина), штраф - 936, 79 гривень (процентна складова). Вище викладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором б/н від 12.12.2006 року в розмірі 20 172, 61 гривень. В ході розгляду справи представник позивача зменшив позовні вимоги. Просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором б/н від 12.12.2006 року в розмірі 18 756, 72 гривень. В судовому засіданні представник позивача зменшені позовні вимоги підтримав, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві та заяві про зменшення позовних вимог, просив вимоги задовольнити. Відповідач повторно в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Від відповідача не надійшло заяви про розгляд справи у його відсутність, не повідомлено причини неявки. Судом відповідачу по справі повістки про розгляд справи направлялись за останнім відомим місцем проживання. Також, відповідач викликався в судові засідання через оголошення у пресі у відповідності до ч. 9 ст. 74 ЦПК України. Тому, [PERSON] вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Суд, враховуючи думку представника позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 12.12.2006 року між ЗАТ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 250, 00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22, 8 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. (а.с. 15, 58-64) Згідно відмітки банку, відповідачу позивачем було оформлено кредитну картку, відкрито 13.02.2007 року рахунок і видано картку [PERSON], що стверджується підписом відповідача. (а.с. 16) В заяві від 12.12.2006 року зазначено, що відповідач погоджується з тим, що ця заява разом із пам'яткою клієнта, умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між собою та банком договір про надання банківських послуг. Умовами кредитного договору передбачено збільшення кредитного ліміту. Відповідно до нової редакції статуту Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» останнє є правонаступником за всіма правами і обов'язками Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк». (а.с. 35) Відповідно до п. 6.5 умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Згідно умов вище зазначеного кредитного договору розмір комісії за обслуговування становить 1 % від суми заборгованості. Відповідно до п. 6.6 умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов'язується у разі невиконання зобов'язань за договором на вимогу банку виконати зобов'язання з повернення кредиту, оплати винагороди банку. Відповідно п. 8.6 вище зазначених умов та правил при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 гривень + 5% від суми позову. Судом встановлено, що заборгованість відповідача перед позивачем за період з 12.12.2006 року по 31.12.2012 року становить 18 756, 72 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 5 196, 68 гривень, заборгованість по процентах - 6 695, 92 гривень, 5 544, 76 гривень - заборгованість по комісії, штраф - 500,00 гривень (фіксована частина), штраф - 869, 36 гривень (процентна складова). Заборгованість, яка також підтверджується випискою по особовому рахунку, відповідачем перед позивачем не погашена. (а.с. 66-74) З виписки вбачається, що банком було встановлено кредитний ліміт в сумі 6 000, 00 гривень, останній платіж, спрямований на погашення кредитної заборгованості, відповідачем було здійснено 14.08.2013 року. Протягом тривалого часу належних розрахунків відповідач не веде, відповідно, ухиляється від виконання зобов'язань, взятих на себе згідно кредитного договору. Судом перевірено розрахунок заборгованості відповідача перед позивачем і встановленого його відповідність умовам договору б/н від 12.12.2006 року. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ст.ст. 546, 549, 550 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Враховуючи пояснення представника позивача і його повідомлення про неналежність доказу по справі, суд не приймає до уваги умови та правила надання банківських послуг, надані разом із позовною заяву, як доказ у даній цивільній справі, оскільки визнає даний документи неналежним доказом. (а.с. 17-27) Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню, враховуючи вище викладене. В ході розгляду справи судом встановлено, що 12.12.2006 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н. Відповідач отримав кошти в кредит, зобов'язувався повернути їх, сплатити проценти, на умовах визначених договором, але взяті на себе зобов'язання не виконав, що підтверджується доказами, наданими позивачем. Предметом виконання як невід'ємним елементом виконання договору є ті конкретні суб'єктивні права і конкретні юридичні обов'язки для набуття, здійснення і виконання яких конкретні суб'єкти права вступають в конкретні правовідносини і, відповідно, до вимог норми права, що реалізується, вчиняються належні правомірні дії. Суд вважає, що відповідачем порушено вимоги ст. 526 ЦК України, згідно якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а також вимоги ст. 1049 ЦК України, яка вказує, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором, оскільки, відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Добровільно провести розрахунок по заборгованості за кредитним договором б/н від 12.12.2006 року відповідач не бажає, тому сума боргу підлягає стягненню в примусовому порядку. Враховуючи вище викладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача, згідно кредитного договору б/н від 12.12.2006 року загальної суми заборгованості в розмірі 18 756, 72 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 5 196, 68 гривень, заборгованість по процентах - 6 695, 92 гривень, 5 544, 76 гривень - заборгованість по комісії, штраф - 500,00 гривень (фіксована частина), штраф - 869, 36 гривень (процентна складова). Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При розподілі судових витрат судом прийнято до уваги зменшення представником позивача розміру позовних вимог і враховано положення п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Однак, зменшення ціни позову не вплинуло на розмір судового збору. Тому, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в сумі 229, 40 гривень. Враховуючи наведене,

Outcome: approved