Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

В травні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Франківського районного суду м. Львова із позовом до відповідача ТОВ «Нова Пошта», в якому просив суд стягнути із відповідача на користь позивача грошову компенсацію в сумі 11600,00 грн. за втрачений товар по експрес-накладній № 59000334301150 з описом відправлення «Телевізори» та оголошеною вартістю 11600,00 грн., а також грошову компенсацію в сумі 65000,00 грн. за втрачений товар по експрес-накладній № 59000334370644 з описом відправлення «Телевізори» та оголошеною вартістю 65000,00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що відповідач у відповідності до умов публічного договору надавало за плату послуги із перевезення на користь [PERSON] товару - телевізорів на загальну вартість 76600,00 грн. до відділення перевізника у м. Стоянка Києво-Святошинського району Київської області, що підтверджується експрес-накладною № 59000334301150 та експрес-накладною № 59000334370644. Так, відправлення вказаного товару було здійснено 28.04.2018 року з розрахунковим часом прибуття у м. Стоянку 30.04.2018 року. Позивачу через онлайн сервіси відповідача стало відомо, що 30.04.2018 року о 15-45 год. належний йому товар відповідачем було видано невідомій особі. При цьому, сам позивач в цей час перебував у м. Львові. Звернувшись 01.05.2018 року із претензіями до відповідача, в яких просив відшкодувати вартість втраченого товару, відповідач відмовив позивачу в цьому, надіславши лист від 04.05.2018 року № 12105, посилаючись на те, що товар було видано саме позивачу. З огляду на викладене, а також вважаючи відмову відповідача незаконною, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав та просить суд стягнути із відповідача на користь позивача ці кошти в примусовому порядку. Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 31.01.2019 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 09.07.2019 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 13.03.2020 року, справу було передано за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва. 01.04.2020 року справа надійшла до канцелярії Голосіївського районного суду м. Києва. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи міститься відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просить в задоволенні позову відмовити, оскільки, при видачі товару за експрес-накладними № 59000334301150 та № 59000334370644 фахівець відповідача перевірила паспорт отримувача [PERSON] , і лише після встановлення особи одержувача, який знав номери експрес-накладних видала вантаж, та жодних правових підстав не видавати його отримувачу і проводити додаткову ідентифікацію особи не було. Відповідач вважає, що в діях експедитора відсутня вина, а тому вимоги до відповідача є безпідставними. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ст. 15 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ст. 16 ЦПК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що відповідно до експрес-накладної № 5900334301150 від 28.04.2018 року [PERSON] , [PERSON] з відділення № 67 ТОВ «Нова Пошта» було відправлено вантаж до відділення ТОВ «Нова Пошта» в м. Стоянка Київської області. Одержувачем вантажу зазначено - [PERSON] Вантаж вагою 28 кг (об`ємна), з описом вкладення - Телевізори, оголошеною вартістю 11600,00 грн. Крім того, відповідно до експрес-накладної № 5900334370644 від 28.04.2018 року [PERSON] з відділення ТОВ «Нова Пошта» в м. Жовква було відправлено вантаж до відділення ТОВ «Нова Пошта» в м. Стоянка Київської області. Одержувачем вантажу зазначено - [PERSON] Вантаж вагою 135 кг (об`ємна), з описом вкладення - Телевізори, оголошеною вартістю 65000,00 грн. Позивачу через онлайн сервіси відповідача стало відомо, що 30.04.2018 року о 15-45 год. належний йому товар відповідачем було видано іншій особі, а не йому, як належному одержувачу. Так, позивач вказує, що товар в м. Стоянка Київської області особисто не отримував, оскільки, в цей день фізично перебував в м. Львові, на підтвердження чого надав копії експрес-накладних від 30.04.2018 року, відповідно до яких позивачем були оформлені відправлення через ТОВ «Нова Пошта» із м. Львова. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] 30.04.2018 року о 11-53 год. звернувся до ПрАТ «Київстар», філія якого розташована в м. Львові по вул. Щирецькій, 36 із заявою про його реєстрацію як абонента та користування номером мобільного телефону. Надані стороною позивача докази свідчать про те, що, останній, фізично не міг перебувати в м. Стоянка Київської області та отримати вантаж, який було направлено на його ім`я, відповідно до експрес-накладних № 5900334301150 від 28.04.2018 року та № 5900334370644 від 28.04.2018 року. Звернувшись 01.05.2018 року із претензіями до відповідача, в яких позивач просив відшкодувати вартість втраченого товару, відповідач відмовив позивачу в цьому, надіславши лист від 04.05.2018 року № 12105, посилаючись на те, що товар було видано саме позивачу. Позивач вказує, що відповідачем були порушені умови публічного договору, вантаж незаконно було видано іншій особі, не одержувачу за накладними, що призвело до втрати товару, а тому наявні підстави для компенсації коштів за втрачений товар. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 1 ст. 908ЦК України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором. Частиною 3 статті 909ЦК України передбачено, що укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладеної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Відносини сторін регулюються нормами Публічного договору про надання послуг з організації перевезення відправлень ТОВ «Нова пошта». Відповідно до ст. 924ЦК України, перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Зазначена норма передбачає принцип винності в разі відповідальності перевізника за втрату, нестачу, псування й ушкодження вантажу, який є загальним для всіх видів транспорту. Перевізник несе відповідальність за нестачу, втрату, псування й ушкодження вантажу лише у випадках, коли він винен у несхоронності вантажу. При цьому обовязок доведення своєї невинуватості лежить на ньому. Отже, відповідальність перевізника побудована за принципом вини і діє, як правило, презумпція вини зобов`язаної сторони. Перевізник несе відповідальність, якщо не доведе, що втрата, псування й ушкодження вантажу відбулися внаслідок обставин, яким він не міг запобігти чи усунення яких від нього не залежало, зокрема, внаслідок вини перевізника чи відправника вантажу; особливих природних властивостей перевезеного вантажу; недоліків тари й пакування, яких не можна було встановити шляхом зовнішнього огляду при прийманні вантажу до перевезення й інших обставин, передбачених законом. Пошкодження вантажу це зміна його фізичних властивостей (механічні поломки, дефекти, бій); нестача вантажу доставка вантажу одержувачу в меншій кількості, ніж оголошено до перевезення. Стаття 924ПК України зберігає раніше прийняті в цивільному праві України принципи майнової відповідальності перевізника: він відповідає при наявності його вини (частина перша статті 924 ЦК України) і в межах вартості перевезеного вантажу і багажу (частина друга статті 924 ЦК України). Перевізник несе відповідальність щодо забезпечення схоронності вантажу чи багажу в період здійснення перевезення. Крім того, він також зобовязаний доставити вантаж чи багаж у пункт призначення і видати його уповноваженій особі. Невиконання цього обов`язку тягне відповідальність перевізника,який звільняється від відповідальності тільки у випадках, коли незбереження вантажу стало наслідком обставин, що характеризуються одночасно двома ознаками: усунення цих обставин незалежало від перевізника. Це формулювання слід тлумачити в такий спосіб, що перевізник звільняється від відповідальності за незбереження вантажу, якщо відповідно до законодавства та договору перевезення він не несе обов`язку усунення зазначених обставин; перевізник не міг запобігти цим обставинам. Таким чином, перевізник звільняється від відповідальності за незбереження вантажу у випадках, коли причиною його незбереження була непереборна сила. Втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу внаслідок випадку, що не підлягає під визначення непереборної сили, відповідно до частини першої статі 924 ЦК України не звільняють перевізника від відповідальності за незбереження вантажу. Переважному застосуванню підлягають саме норми статті 924ЦК України в частині обовязку доведення вини, оскільки зазначена стаття передбачає підстави звільнення перевізника від відповідальності. Таким чином, законодавець покладає на перевізника обов`язок доводити наявність обставин, що звільняють його від відповідальності за незбереження вантажу. Судом встановлено, що на підставі Публічного договору про надання послуг з організації перевезення відправлень та відповідно до накладних, позивач мав отримати 30.04.2018 року в м. Стоянка Київської області, відправлення оголошеною відправником вартістю 11600,00 грн. та 65000,00 грн. Однак, стороною позивача були надані суду докази, які свідчать про те що позивач фізично 30.04.2018 року перебував в м. Львові та отримати в цей день вантаж в м. Стоянка Київської області фізично не міг, та стороною відповідача ці доводи в ході розгляду справи не були спростовані, як і не було надано суду належних та достатніх доказів того, що вантаж було вручено в м. Стоянка Київської області саме позивачу, як одержувачу за експрес-накладними. Крім того, слід вказати на те, що відповідач, приймаючи відправлення та зазначаючи його вартість в експрес-накладних, яку відправник оголосив на загальну суму 76600,00 грн., - погодився з такою вартістю та не здійснював жодних дій, які б могли свідчити про наявність в нього сумнівів щодо оголошеної вартості відправлення, а тому доводи сторони відповідача про те, що позивачем не доведено вартість завданого збитку, судом до уваги не приймається. Суд відмічає, що інші наведені стороною відповідача доводи у відзиві на позовні вимоги не спростовують наведених висновків суду, зокрема, що видача вантажу відбулась неналежному одержувачу, та в діях відповідача, в зв`язку з цим, наявна вина, яка призвела до втрати вантажу. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позову знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, та судом було встановлено, що вантаж за експрес-накладними було видано не одержувачу, а іншій особі, та стороною відповідача ці доводи не було спростовано, а відтак наявні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача компенсації за втрачений товар, а тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 766,00 грн.

Outcome: approved