Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради звернувся до суду з позовом до [PERSON] , вимоги якого в подальшому уточнив, та просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що Р іш енням виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Харкові Ради від 01.10.2010 № 52-3 у зв`язку із перебуванням відповідача [PERSON] під вартою в місті Н .Новгород, РФ, опікуном над малолітнім [PERSON] було призначено його бабусю [PERSON] . Вироком суду міста Н. Новгород від 28.12.2010 [PERSON] була визнана винною у скоєні злочину за вживання та розповсюдження наркотичних речовин на території РФ та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на вісім років шість місяців з відбуванням покарання у виправній колонії загального режиму. Відомості про батька внесені до актового запису про народження дитини [PERSON] згідно з ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Отже , з 2010 року малолітній син відповідача [PERSON] знаходиться під опікою бабусі [PERSON] , яка виконує свої обов`язки по вихованню підопічного, піклується про його стан здоров`я, створила необхідні побутові умови та умови про здобуття дитиною повної загальної середньої освіти. Між дитиною та опікуном склалися довірливі та турботні стосунки. Відповідачка після звільнення з місця позбавлення волі , під час знаходження у ССД по Новобаварському району для вирішення питання повернення їй дитини на виховання , пояснила, що виховувати свого сина вона не має матеріальної змоги, будинок, в якому вона проживає знаходиться в аварійному стані та у зв`язку з тривалою її відсутністю син навіть не пам`ятає її. Внаслідок чого[PERSON] не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , про що надала нотаріально засвідчену заяву від 06.08.2019. Зважаючи на те, що мати дитини свідомо відмовляється від виконання своїх обов`язків щодо подальшого виховання, розвитку та утримання дитини, позивач вимушений був звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 19.09.2019 відкрито загальне позовне провадження у вказаній цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. При підготовці справи до судового розгляду проведені підготовчі дії, визначені ч. 2 ст. 197 ЦПК України, зокрема 17.10.2019 прийнято до розгляду заяву про уточнення позовних вимог, долучено до матеріалів справи висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] 17.10.2019 ухвалою суду підготовче провадження по справі закрито. Справу призначено до судового розгляду у судове засідання (а.с. 28). Представник позивача Рогожина В.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просила задовольнити. Належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, відповідно до п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК України, відповідач у судове засідання не з`явилась , надала нотаріально засвідчену заяву від 06.08.2019, в якій не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] та просила розглядати справу без її участі. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, докази, надані в обґрунтування позову, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Виходячи з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження, батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Відомості про батька внесені до актового запису про народження дитини [PERSON] згідно з ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України (а.с.8) Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Харкові Ради від 01.10.2010 № 52-3 у зв`язку із перебуванням відповідача [PERSON] під вартою в місті Н .Новгород, РФ, опікуном над малолітнім [PERSON] було призначено його бабусю [PERSON] (а.с.10). Вироком Ленінського районного суду міста Н. Новгорода від 28.12.2010 [PERSON] була визнана винною у скоєні злочину , передбаченого ч.1 ст. 30, п. « г» ч.3 ст. 228-1 КК РФ та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на вісім років шість місяців з відбуванням покарання у виправній колонії загального режиму(а.с.13). Відповідно висновку Служби у справах дітей Харківської районної державної адміністрації про стан утримання, навчання та виховання дитини від 10.02.2017 № 219, малолітній [PERSON] з 2010 року знаходиться під опікою бабусі [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає в сім`ї опікуна за адресою: [ADDRESS] , навчається в 4-А класі Мерефянської загальноосвітньої школи І-Ш ступенів № 6 Харківської районної ради Харківської області. Опікун дитини [PERSON] виконує свої обов`язки по вихованню підопічного, піклується про його стан здоров`я, створила необхідні побутові умови та умови про здобуття дитиною повної загальної середньої освіти. Між дитиною та опікуном склалися довірливі та турботні стосунки. Опікун забезпечує в повному обсязі реалізацію прав та законних інтересів дитини (а.с. 11). В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] в 2019 році звільнилася з місця позбавлення волі та була запрошена до ССД по Новобаварському району для вирішення питання повернення їй дитини на виховання, де надала пояснення, що виховувати свого сина вона не має матеріальної змоги, будинок, в якому вона проживає , знаходиться в аварійному стані, у зв`язку з тривалою її відсутністю син навіть не пам`ятає її та забирати його до себе вона не планує (а.с. 9). Крім того ,відповідачем було надано нотаріально засвідчену заяву від 06.08.2019, в якій вона доводить до відома, що участі у вихованні свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , не приймає та матеріально не забезпечує, не заперечує проти позбавлення її батьківських прав (а.с.5). Висновком Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 11.10.2019 № 645, що міститься в матеріалах цивільної справи, визнано за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с. 22-23). Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.п. 15, 16 його Постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. В Рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно свого малолітнього сина [PERSON] . Аналізуючи наведені обставини, досліджені докази та враховуючи, що відповідач фактично сам просить позбавити її батьківських прав, суд вважає, що існують усі правові підстави щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved