Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

В січні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в якому вказував, що 14 грудня 2011 року між ним та відповідачкою був укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого банк надав останній кредит у вигляді встановленого на платіжну карту кредитного ліміту з можливістю односторонньої зміни кредитодавцем розміру ліміту, який встановив на рівні 2 400 грн., а відповідачка зобов'язалася щомісячно частинами повертати кредит, а також щомісячно сплачувати проценти за користування ним - 36 % річних від розміру заборгованості (на прострочену заборгованість - 72 % річних). З січня 2013 року встановлено єдину процентну ставку - 30 % річних від розміру заборгованості. З вересня 2014 року ставку збільшено до 34,8 % річних, з квітня 2015 року ставку збільшено до 43,2 % річних. Наслідками порушення умов договору в частині своєчасного виконання зобов'язань позичальником є обов'язок останньої сплачувати неустойку (пеню, (в остаточному варіанті) в розмірі 0,24 % від суми боргу (щоденно) + 50 грн. (в разі виникнення прострочення понад місяць - + 100 грн. на місяць), а також при порушенні грошових зобов'язань понад 30 днів - штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості). Крім цього в разі порушення позичальником взятих на себе зобов'язань банк наділений правом вимоги дострокового повернення кредиту. Проте позичальник умови договору в частині вчасного повернення кредиту, сплати процентів за користування ним належним чином не виконувала в зв'язку з чим станом на 30 листопада 2017 року виникла заборгованість по кредитному договору в загальному розмірі 39 124,63 грн., в тому числі: - заборгованість по кредиту - 2 380 грн.; - заборгованість по процентам - 30 915,70 грн.; - нарахованої пені в розмірі 3 489,66 грн.; - нарахованих штрафів в загальному розмірі 2 339,27 грн. Вказану заборгованість позивач просив стягнути з [PERSON] в повному обсязі. 19 лютого 2018 року представником відповідачки [PERSON] надано суду відзив на позов в якому останній позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову в зв'язку з пропущенням позивачем позовної давності. 28 березня 2018 року представником позивача надано відповідь на відзив в якому останній вказував на безпідставність тверджень сторони відповідача про пропущення банком позовної давності, яка за угодою сторін збільшена до 50 років. 11 квітня 2018 року представником відповідачки [PERSON] надано суду заперечення на відповідь на відзив в якому останній надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. В судове засідання представник позивача не з'явився, проте в позові просив про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з'явилися, проте від останнього надійшла письмова заява про розгляд справи без його участі. Оскільки матеріали містять достатньо відомостей для вирішення справи, а тому суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі відповідачки та представників сторін. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що 14 грудня 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» уклав у письмовій формі з [PERSON] кредитний договір б/н в якому сторони узгодили всі його умови. Договір складається з анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, Умов і Правил надання банківських послуг, пам'ятки клієнта, банківських тарифів, діє з моменту укладення до повного виконання його сторонами. Відповідно до договору банк надав [PERSON] кредит у вигляді встановленого на платіжну картку кредитного ліміту з можливістю односторонньої зміни кредитодавцем розміру ліміту, який встановив на рівні 2 400 грн., а відповідачка зобов'язалася щомісячно частинами повертати кредит, а також щомісячно сплачувати проценти за користування ним в розмірі 3 % на місяць (36 % річних) від розміру заборгованості, а на прострочену заборгованість - 6 % на місяць (72 % річних). З січня 2013 року встановлено єдину процентну ставку в розмірі 2,5 % на місяць від розміру заборгованості (30 % річних). З вересня 2014 року розмір процентної ставки збільшено до 2,9 % на місяць (34,8 % річних), а з квітня 2015 року - до 3,6 % на місяць (43,2 % річних). Наслідками порушення умов договору в частині своєчасного виконання зобов'язань позичальником є обов'язок останньої сплачувати неустойку (пеню, (в остаточному варіанті) в розмірі 0,24 % від суми боргу (щоденно) + 50 грн. (в разі виникнення прострочення понад місяць - + 100 грн. на місяць), а також при порушенні грошових зобов'язань понад 30 днів - штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості). Крім цього в разі порушення позичальником взятих на себе зобов'язань банк наділений правом вимоги дострокового повернення кредиту. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин (договір) вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Отже відповідачка, підписавши 14 грудня 2011 року анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, отримавши кредитну картку та почавши користуватися кредитним коштами, приєдналася та погодилася з відповідними умовами, тарифами банку, що свідчить про укладення кредитного договору між сторонами. Договір є обов'язковим для виконання сторонами(ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Положення ст.ст. 546, 548-551 ЦК України вказують на те, що сторони зобов'язання можуть домовитися про забезпечення його виконання. Виконання зобов'язання забезпечується неустойкою (штрафом, пенею), порядок та форма забезпечення встановлюється в законі або договорі. Відповідно до ст.ст. 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов'язку виконання зобов'язання, зокрема повинен достроково повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку. Водночас згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Зокрема за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Як зазначено Верховним Судом України в своїх постановах, зокрема від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 01 жовтня 2014 року у справі №6-134цс14, а також Верховним Судом в постановах від 06 лютого 2018 року у справі №345/3701/14-ц та від 21 лютого 2018 року у справі №180/3306/14-ц відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Відповідно до Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказується на лицьовій стороні картки (місяць і рік). Картка дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця. Строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH). Таким чином позовну давність в частині неповернутих кредитних коштів слід обчислювати з моменту закінчення строку дії платіжної картки, а в частині процентів, в іншому, аніж повернення кредиту, порядку, а саме з моменту несплати кожного чергового платежу. Що стосується зазначених у відповіді на відзив твердженнях про те, що між сторонами узгоджено (в Умовах і Правилах визначено) збільшення строку позовної давності до 50 років, то суд виходить з того, що збільшення позовної давності потребувало дотримання сторонами встановленої законом письмової форми шляхом укладення відповідного договору, який боржник мав би підписати. За відсутності зазначеного, вважати, що відбулася домовленість між сторонами про зміну тривалості позовної давності, не має, що узгоджується з правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі №6-16цс15 та в постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі №751/5977/17. З матеріалів справи, а саме довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що 14 грудня 2011 року [PERSON], уклавши з банком кредитний договір, отримала кредитну картку зі строком дії до листопада 2015 року. В подальшому картку не переоформляла. З позовом про стягнення кредитної заборгованості до суду банк звернувся 10 січня 2018 року, останній платіж по кредиту, згідно розрахунку заборгованості та виписки по рахунку, позичальником здійснено 14 грудня 2014 року (200 грн.). Таким чином позов в частині стягнення заборгованості по кредиту поданий позивачем в межах встановленого законом трирічного строку позовної давності, а тому з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягнення кредитна заборгованість в розмірі 2 380 грн. Водночас, враховуючи вище встановлені обставини, нараховані до 10 січня 2015 року проценти є такими, що нараховані поза межами трирічного строку позовної давності, а тому, враховуючи заяву представника відповідачки про застосування позовної давності, вказані проценти не підлягають стягненню. Що стосується процентів, нарахованих за період з 10 січня 2015 року по 30 листопада 2017 року, то судом встановлено, що проценти протягом всього періоду дії договору нараховувалися виходячи з процентної ставки, яка змінювалася банком: базова ставка - 3 % на місяць (36 % річних), на прострочену заборгованість - 6 % на місяць (72 % річних), а в подальшому (з січня 2013 року) - 2,5 % на місяць (30 % річних); з 01 вересня 2014 року - 2,9 % на місяць (34,8 % річних); з 01 квітня 2015 року - 3,6 % на місяць (43,2 % річних). Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку дії кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки, дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Судом встановлено, що зміна базової процентної ставки за користування кредитними коштами відбулася в тому числі відповідно до наказів від 18 серпня 2014 року № СП-2014-6915682 (34,8 % річних) та від 18 лютого 2015 року № СП-2015-6552838 (43,2 % річних). При цьому нові тарифи із підвищеною ставкою підлягають застосуванню лише для витрат, зроблених після введення в дію нових тарифів (а.с. 7). З розрахунку боргу та виписки по рахунку позичальника вбачається, що [PERSON] кредитними коштами з квітня 2015 року не користувалася. З цього часу жодних витрат по картрахунку позичальником здійснено не було, остання продовжувала користуватися виключно кредитними коштами, отриманими до вказаної дати. Однак банк здійснював нарахування процентів на всю суму кредиту за ставкою, чинною на час нарахування, а не на час отримання позичальником відповідної частини кредитних коштів. Разом з тим позивачем не надано доказів щодо своєчасно повідомлення відповідачки про зміну розміру фіксованої процентної ставки відповідно до п. 1.1.3.1.9 Умов і Правил. При цьому боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Саме такі висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року по справі №6-57цс12, від 30 листопада 2016 року по справі №308/22362/13-ц та від 11 жовтня 2017 року по справі № 347/1910/15-ц. За таких обставин проценти за весь період користування кредитом мали бути нараховані, виходячи з процентної ставки, що діяла в період здійснення витрат, зроблених після введення в дію нових тарифів та узгоджена сторонами (прийнята позичальником), а саме 36 % річних від розміру заборгованості (на прострочену заборгованість - 72 % річних), з січня 2013 року - 30 % річних, з вересня 2014 року - 34,8 % річних. Таким чином заборгованість по процентам станом на 30 листопада 2017 року становить 2 687,14 грн., в тому числі: - 446,29 грн. (нараховані банком та несплачені проценти по ставці (30 % та 34,8 % річних відповідно) станом на 01 квітня 2015 року за вирахуванням процентів, нарахованих та несплачених до січня 2015 року, позовна давність по яким спливла); - 2 240,85 грн. (нараховані проценти за період з 01 квітня 2015 року по 30 листопада 2017 року, виходячи з незмінного розміру заборгованості за тілом кредиту (2 380 грн.), за періоди, вказані позивачем у розрахунку, помноженої на процентну ставку, що діяла на час отримання кредитних коштів - 34,8 % річних, з подальшим діленням набутих сум на 360 (п. 2.1.1.12.6 Умов і Правил) та множенням на кількість днів, протягом якого здійснюється нарахування процентів (974 дні). Що стосується нарахованої неустойки, то суд виходить з наступного. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника передбачених законом невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Зокрема штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Згідно Умов та правил надання банківських послуг за порушення зобов'язань по поверненню кредитних коштів, нараховується пеня, а також штрафи у розмірах визначених цими Умовами. Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зазначена правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 21 жовтня 2015 року по цивільній справі №6-2003цс15. Таким чином, оскільки банком одночасно нараховано пеню та штраф за одне й те саме порушення зобов'язань за договором, їх одночасне стягнення є неприпустимим. Тому з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню лише пеня, нарахована в межах річного строку позовної давності, що становить 1 100 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача також підлягають стягненню (згідно розміру задоволених вимог) понесені останнім судові витрати, а саме 277,69 грн. судового збору (1 762 грн. (сплачений судовий збір) х 15,76 % (відсоток задоволених позовних вимог)).

Outcome: partial