Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-04 00:00:00

В травні 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що вона є власником квартири [ADDRESS], зареєстрована та проживає за вказаною адресою. В даній квартирі також зареєстровані відповідачі: [PERSON] - з 28.11.2002 року, [PERSON] - з 02.04.2009 року, які за місцем реєстрації більше року не проживають. Проте без поважних причин відповідачі не бажають знятися з реєстраційного обліку, що створює позивачу перешкоди в користуванні своїм майном. Ухвалою суду від 25.05.2018 року вказана позовна заява була залишена без руху, оскільки була подана без додержання вимог, викладених у ст.ст. 175, 177 ЦПК України. Після усунення недоліків у порядку, передбаченому ст. 185 ЦПК України, ухвалою суду від 01.06.2018 року було відкрито провадження по вказаній справі, призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах [PERSON], в судове засідання не з'явилася. Надіслала на адресу суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності. Позовні вимоги [PERSON] визнала в повному обсязі. Представник третьої особи без самостійних вимог у судове засідання не з'явився. Направив заяву по розгляд справи за його відсутності. Свою позицію щодо заявлених [PERSON] позовних вимог не виклав. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову з підстав, передбачених ст. 206 ЦПК України, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Зокрема судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Зареєстрована та проживає за вказаною адресою (а.с. 7,16, 17-21). В даній квартирі також зареєстровані відповідачі: [PERSON] - з 28.11.2002 року, [PERSON] - з 02.04.2009 року (як члени сім'ї власника житла), які за місцем реєстрації не проживають з 2014 року, що підтверджується письмовими матеріалами справи (а.с. 17-22, 49-52, 54-61, 80) та узгоджується з показаннями свідка [PERSON] Разом з тим, в матеріалах справи відсутні жодні докази, що відповідачам з боку власника створювалися будь-які перешкоди в користуванні житлом, такої інформації не було отримано й під час розгляду даної справи. Відповідно до ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Так, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Згідно зі ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статті 150,156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Водночас, ст.405 ЦК України встановлює сервітутне право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом. Зокрема: - члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником; - член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. До членів сім'ї власника належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України (дружина (чоловік), їх діти і батьки). Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником квартири (будинку) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником житла і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 ЖК України. За такого, враховуючи встановлені обставини, зокрема невикористання без поважних причин відповідачами свого права на користування належним позивачу житлом понад один рік, відсутність між сторонами іншої домовленості щодо використання відповідачами сервітуту (протилежного в судовому засіданні не встановлено, відповідно до положень ст. 12, 76-81 ЦПК України), а тому суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved