Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-17 00:00:00

В травні 2014 році позивач звернувся (поштовим відправлення) до суду із вищевказаним позовом. Вказував, що 06.06.2011 року ним було передано відповідачу грошові кошти в сумі 610 000 грн. для внесення від його імені до статутного фонду Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроком», про що відповідачем була надана розписка, однак свого обов'язку останній не виконав та не вніс отримані від позивача кошти до статутного фонду товариства. Посилаючись на положення ст. 1212 ЦК України, позивач просив стягнути з [PERSON] на свою користь 610 000 грн. в якості безпідставно набутого майна, а також покласти на відповідача судові витрати. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.09.2015 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18.09.2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17.03.2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08.10.2015 року справу прийнято до провадження. В судовому засіданні представник позивача та третьої особи, надавши письмові пояснення, позов підтримав та просив його задовольнити, зазначивши, що позивач відмовився в односторонньому порядку від договору доручення, надіславши відповідачу відповідне повідомлення від 08.12.2015 року, тому згідно п. 1 ч. 1 ст. 1008 ЦК України вказаний договір є припиненим, отже наявні усі підстави для стягнення з відповідача вказаних у позові грошових коштів на підставі ст. 1212 ЦК України. Крім того, представник позивача зазначив, що позивачем було особисто 06.11.2011 року внесено 610 000 грн. в касу ТОВ «Агроком» для поповнення статутного фонду. Представник відповідача в судовому засіданні в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що відповідач належним чином виконав свої зобовязання відповідно до наявної в матеріалах справи розписки та вніс в касу ТОВ «Агроком» передані йому позивачем грошові кошти в сумі 610 000 грн. Внесення коштів у касу було здійснено двома платежами в розмірі 609 500 грн. та 500 грн., оскільки були сумніви щодо однієї купюри в розмірі 500 грн. Вказані обставини підтверджуються тим, що в цей день статутний фонд товариства було поповнено на 610 000 грн., а також показаннями допитаного судом свідка [PERSON] Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Відповідно до розписки від 06.06.2011 [PERSON] отримав від [PERSON] 610 000 грн. для внесення від його імені до статутного фонду ТОВ «Агроком» (а.с. 101). 06.06.2011 року в касу № 2 на рахунок ТОВ «Агроком» було внесено два платежі: 609 500 грн. та 500 грн. з призначенням «поповнення статутного фонду [PERSON]», що підтверджується оборотною відомістю по рахунку товариства (а.с. 100). Відповідно до наявних в матеріалах справи копій прибуткових касових ордерів ТОВ «Агроком» від 06.06.2011 року № 64 та № 65 на суму 609 500 грн. та 500 грн. відповідно, внесок до статутного фонду «прийнято від [PERSON]». Крім того, згідно копії касової книги від 06.06.2011 року в графі «Від кого отримано чи кому видано» під номерами 64 та 65 зазначено «[PERSON] внесок до СТ», а в графі «Надходження» вказано «609 500» та «500» (а.с. 90). В квитанціях ПАТ «Креді [PERSON]» від 06.06.2011 року № 2 на суму 609 500 грн. та № 5 на суму 500 грн. вказано «Платник: ТОВ «Агроком» ч/з [PERSON]; отримувач: ТОВ «Агроком»; призначення платежу поповнення статутного фонду [PERSON]». Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, [PERSON] з 2009 року по 2014 рік займав посаду директора ТОВ «Агроком». На виконання ухвали суду від 25.01.2016 року, якою було задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів, Публічним акціонерним товариством «Креді [PERSON]» листом від 04.02.2016 року № 1471 повідомлено, зокрема, що запитувана інформація стосовно того, чи були внесені кошти із каси ТОВ «Агроком», банку невідомо, а зміст вищевказаних операцій вказано в графі «Призначення платежу», а саме: «Поповнення статутного фонду [PERSON]». Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, судом не встановлено, а представником відповідача в судовому засіданні не доведено, що саме відповідачем були внесені 610 000 грн. в касу ТОВ «Агроком» на виконання взятих на себе зобовязань від 06.06.2011 року. Разом з цим, наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності свідчать про внесення цих коштів саме позивачем по справі. Доводи представника відповідача про те, що внесення цих коштів саме відповідачем підтверджується показами свідка [PERSON], суд вважає безпідставними, оскільки після скасування 16.09.2015 року рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційної інстанції розгляд даної справи розпочався заново, будь-яких клопотань щодо допиту вказаної особи в якості свідка від представників сторін з цього часу не надходило. Крім того, як зазначено в ухвалі суду касаційної інстанції, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, а у відповідності до ч. 2 ст. 59 ЦПК України покази свідка не можуть бути підтвердженням факту внесення відповідачем грошових коштів у сумі 610 000 грн. Правовідносини з приводу набуття та збереження майна без достатньої правової підстави регулюються главою 83 Цивільного кодексу України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторонни (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч. 1 ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим (ч. 1 ст. 1004 ЦК України). Правилами ст. 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 1008 ЦК України закріплено, що договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі відмови довірителя або повіреного від договору. Як вбачається з правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 року у справі № 6-100цс15, в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. В судовому засіданні встановлено, що позивачем 08.12.2015 року було надіслано повідомлення на адресу відповідача про відмову від договору доручення (а.с. 204, 205), яке було отримано останнім 17.12.2015 року, що підтверджується копією зворотного поштового повідомлення (а.с. 201). Таким чином, суд вважає, що позивач скористався своїм правом на відмову від укладеного з відповідачем договору доручення в односторонньому порядку на підставі п. 1 ч. 1 ст. 1008 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що за відсутності належних та допустимих доказів виконання відповідачем взятих на себе зобовязань за цим договором, а також з урахуванням того, що правова підстава збереження майна позивача припинена згідно п. 1 ч. 1 ст. 1008 ЦК України, тому вимоги позовної заяви знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню у повному обсягу. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тобто 3 654 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved