Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-13 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 26.02.2019 р. надійшов зазначений позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості разом з ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24.10.2018 р. про передачу справи за підсудністю до Володарського районного суду Київської області, в якому Позивач просить суд: стягнути з Відповідача на користь Позивача заборгованість за кредитним договором від 03.05.2012 р. № б/н. у загальному розмірі 47 889,37 грн. На обґрунтування заявлених позовних вимог представник Позивача у позовній заяві зазначив, що відповідно до укладеного договору від 03.05.2012 р. № б/н [PERSON] отримала кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, підтвердивши свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між нею та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» договір. Позивач свої зобов`язання за зазначеним договором виконав в повному обсязі, надавши Відповідачеві кредит у встановленому договором розмірі. Проте Відповідач не надала своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що відображено в доданому до позовної заяви Розрахунку заборгованості за договором, та продовжує ухилятися від виконання зобов`язань. У зв`язку з цим Відповідач за станом на 30.08.2018 р. має перед Позивачем заборгованість на загальну суму 47 889,37 грн., що складається з такого: - 15 497,41 грн. - заборгованість за кредитом («тіло» кредиту); - 13 098,56 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; - 16 536,76 грн. - заборгованість за пенею; - 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); - 2 256,64 грн. - штраф (процентна складова). Заочним рішенням суду від 14.05.2019 р. зазначений позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено повністю (а.с. 104-105, 108-112). Надалі до суду 04.06.2020 р. надійшла заява [PERSON] про перегляд заочного рішення, в якій, зокрема, щодо наведених вище позовних вимог зазначено про те, що, дійсно, 03.05.2012 р. нею була підписана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Позивача, згідно з умовами якої вона мала отримати кредит у розмірі 300 грн. шляхом їх перерахування на кредитну картку (а.с. 128), проте Відповідач заперечує стягнення з неї процентів за користування кредитом, оскільки у згаданій вище заяві процентна ставка не зазначена, а так само у цій заяві відсутні умови щодо відповідальності у виді неустойки (а.с. 130). Ухвалою суду від 02.07.2020 р. зазначену заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Володарського районного суду Київської області від 14.05.2019 р. у цивільній справі № 357/11234/18 (провадження № 2/364/151/19) за позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості скасовано, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 31.08.2020 р. (а.с. 145-147), відкладено на 06.10.2020 р. через неявку усіх учасників справи, надалі - на 01.12.2020 р. у зв`язку із зняттям з розгляду справи через відключення суду від лінії електропостачання (а.с. 155, 156) та на 14.01.2021 р. через неотримання Відповідачем та її представником судової повістки, що повернулися до суду без вручення без зазначення причин (а.с. 161-162). У судове засідання 14.01.2021 р. представник Позивача не з`явився, про скасування названого вище заочного рішення і призначення справи до розгляду на 31.08.2020 р. належно повідомлені, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с. 150), про дату, час і місце проведення судового засідання 01.12.2020 р. повідомлені, що підтверджується поштовими повідомленнями (а.с. 139, 160), про судове засідання 14.01.2021 р. - на електронну адресу Банку (а.с. 169, 170). Крім того, суд бере до уваги додану до позовної заяви заяву про розгляд справи без участі представника Позивача (а.с. 4). Відповідач у судове засідання 14.01.2021 р. також повторно не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи належно повідомлена, що підтверджено поштовими повідомленнями та телефонограмою (а.с. 151, 152, 168). За загальним правилом частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому згідно з частиною четвертою статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів. Суд, розглянувши матеріали справи й оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, виходить з такого. Судом встановлено, що 03.05.2012 р. Відповідач з метою отримання банківських послуг звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (Позивача) та, підписавши відповідну анкету-заяву, отримала кредитну карту із встановленим кредитним лімітом на суму 300 грн., що підтверджено доданою до позовної заяви копією цієї анкети-заяви Відповідача (а.с. 12-13). Наведена обставина не заперечується Відповідачем, яка у згаданій заяві про перегляд заочного рішення підтвердила, що 03.05.2012 р. нею, дійсно, була підписана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Позивача, згідно з умовами якої вона мала отримати кредит у розмірі 300 грн. шляхом їх перерахування на кредитну картку (а.с. 128). За загальним правилом частини першої статті 82 ЦПК України обставини, визнані учасниками справи, не підлягають доказуванню. Протягом часу користування платіжною карткою розмір встановленого Відповідачеві кредитного ліміту змінювався шляхом збільшення: спочатку до 2 000,00 грн. 20.02.2015 р.; потім - до 8 000,00 грн. 15.12.2015 р., надалі - до 25 000,00 грн. 27.07.2017 р., що згідно з наданою Позивачем довідкою про зміну умов кредитування є максимальним за весь час користування нею кредитними коштами (а.с. 76). Також Позивачем надано суду довідку з інформацією про номери виданих Відповідачеві карток, дату їх відкриття та термін дії (а.с. 77). Відповідач користувалася кредитними коштами Позивача зі свого карткового рахунку, зокрема шляхом зняття готівкових коштів, розрахунку за придбання товарів тощо, періодично поповнюючи рахунок, про що свідчить надана суду та згадана вище Виписка здійснених Відповідачем за кредитною картою операцій (а.с. 80-100) та додані до позовної заяви Розрахунки заборгованості. З наведеними матеріалами справи Відповідач знайомилася із використанням технічних засобів та проведенням фотозйомки 22.05.2020 р., що підтверджено її заявою (а.с. 122); зазначені обставини щодо розміру наданого Відповідачеві кредиту не спростовується нею в згаданій вище заяві про перегляд заочного рішення (а.с. 126-134). Отже, Позивач на виконання умов укладеного з Відповідачем договору зобов`язання виконав, надавши Відповідачеві можливість користуватися кредитними коштами, проте останньою не виконано у повному обсязі взятих на себе зобов`язань щодо повернення таких коштів і сплати складових кредитного договору. Тому за станом на 30.08.2018 р. Відповідач має перед Позивачем, як зазначено в позовній заяві, заборгованість, зокрема за «тілом» кредиту в розмірі 15 497,41 грн., що відповідає встановленому їй кредитному ліміту (25 000,00 грн.). Відповідно до частини першої статті 509, частини першої статті 525 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За визначеннями частини першої статті 626, частини першої статті 634 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; при цьому договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, при цьому друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави Кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Частинами першою, другою статті 10561 ЦК України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною; тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно з вимогами статті 526, частини першої статті 527, частини першої статті 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України). Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (частина друга статті 615 ЦК України). Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).За змістом статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). За визначеннями статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Зважаючи на усе викладене та встановлені судом обставини, суд вважає, що Відповідач порушила умови кредитного договору від 03.05.2012 р. № б/н, укладеного нею з Позивачем, та не виконала у повному обсязі взяті на себе зобов`язання. З огляду на це суд вважає, що з Відповідача з огляду на заявлені позовні вимоги слід стягнути на користь Позивача заборгованість за простроченим «тілом» кредиту в розмірі, який доведений Позивачем належними і допустимим доказами, що дорівнює - 15 497,41 грн. Вирішуючи питання щодо стягнення з Відповідача заявлених у позовній заяві відсотків за користування кредитом, пені та штрафів (фіксованої та процентної складової), суд виходить з такого. Як наведено вище і встановлено судом зі змісту підписаної Відповідачем заяви (а.с. 12-13), у цій заяві відсутні будь-які умови договору щодо встановлення відсотків за користування кредитними коштами, а так само щодо відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання, будь-які інші умови кредитування. Водночас Позивач (банк), звертаючись до суду і пред`являючи вимоги про стягнення з Відповідача заборгованості за кредитом, просив окрім стягнення заборгованості за «тілом» кредита стягнути складові його вартості, зокрема відсотки за користування кредитом, пеню і штрафи за несвоєчасне повернення кредиту (а.с. 6). При цьому Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування відсотків, пені і штрафів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилається на «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку», викладені, як зазначено в позовній заяві, на сайті банку: www.privatbank.ua (а.с. 5) як невід`ємні частини спірного договору. Натомість матеріали цієї справи не містять жодних підтверджень, що саме згадані «Тарифи банку» та «Умови» розуміла Відповідач, ознайомлювалася і погоджувалася з ними на час підписання нею анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Позивача (банку), а також те, що ці документи на момент отримання Відповідачем кредитних коштів містили саме ці умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані Позивачем до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17, роздруківка із сайту Позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 р. (провадження № 6-16цс15) і не спростовано Позивачем під час розгляду цієї справи. За таких наведених обставин та правових позицій Верховного Суду та Верховного Суду України суд вважає, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Відповідачу умови та правила банківських послуг (а саме умови кредитування), відсутність у заяві Відповідача (а.с. 12-13) жодних домовленостей сторін зі сплати, зокрема, відсотків, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, відтак надані банком Витяги з Тарифів та Умов і Правил надання банківських послуг (а.с. 14, 15-29) не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із Відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 62 Конституції України, стаття 81 ЦПК України). Як вказано Великою Палатою Верховного Суду (згадана постанова від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17), обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати визначеному статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Тому суд виходить з того, що надані Позивачем Умови та Правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони, зокрема, прямо не передбачені, як у даному випадку, в заяві Відповідача, яка безпосередньо підписана ним і лише цей факт може свідчити про прийняття Відповідачем запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Таким чином, на переконання суд, відсутні правові підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, зокрема, відсотки за користування кредитом, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення виконання договірних зобов`язань. Наведений висновок відповідає як згаданій вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17, так і останнім правовим позиціям Верховного Суду (зокрема, постанова від 15.07.2020 р. у справі № 753/23571/16-ц). Вирішуючи зазначені питання, суд вважає за доцільне застосувати в цій справі до даних правовідносин висновки Конституційного Суду України, викладені в Рішенні від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», де Суд, аналізуючи правовідносини зі сплати пені, що виникають між фізичними особами - споживачами та банками і іншими фінансовими установами у правовідносинах споживчого кредитування, дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів (стаття 42 Конституції України) вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами. Такі висновки суду щодо доцільності застосування цього Рішення Конституційного Суду України та забезпечення належного захисту прав Відповідача як споживача, який є слабкою стороною у договорі і підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності, узгоджуються з правовими позиціями, викладеними, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 03.09.2014 р. у справі № 6-100цс14, від 03.12.2014 р. у справі № 6-33270св14, рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляді цивільних і кримінальних справ від 15.07.2015 р. № 6-10427св15, постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.06.2018 р. у справі № 752/13945/15-ц, а також у наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права та бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки ці Умови та Правила надання банківських послуг є значним за обсягом документом, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. У зв`язку з цим відсутні підстави вважати, що Позивач (банк) при укладенні договору з Відповідачем дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача (Відповідача) про умови його кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими Позивач (банк). Інший висновок не відповідав би згаданому європейському принципу справедливості, добросовісності і розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Зважаючи на усе наведене вище, суд вважає доведеним наявність у Відповідача перед Позивачем заборгованості за договором («тілом» кредиту), що доведений Позивачем належними і допустимими доказами та не спростований Відповідачем у заяві про перегляд заочного рішення. Таким чином, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягають задоволенню частково, а саме: в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача доведеного розміру заборгованості за «тілом» кредиту, що становить 15 497,41 грн. (32,36 % від заявленої ціни позову), в іншій частині вимог - у їх задоволені слід відмовити. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до статей 3, 15, 16, 509, 525, 526, 530, 536, 549, 551, 610-612, 616, 625, 626, 629, 634, 1050, 1054, 1056-1 ЦК України,

Outcome: partial