Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-13 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про позбавлення права користування житлом та зняття з місця реєстрації. Позов мотивований тим, що позивачу та [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] , по Ѕ частці, в якій зареєстрований відповідач. Однак, після розірвання шлюбу, з 19.12.2017 відповідач не проживає в квартирі позивача, участі в оплаті комунальних послуг не приймає, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення. Реєстрація відповідача в квартирі позивача перешкоджає їй в реалізації її права володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогами про позбавлення [PERSON] права користування квартирою [ADDRESS] та зняття його з місця реєстрації. Ухвалою суду від 20.05.2019 вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Також даним судовим рішенням залучено до участі у справі в якостітретіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] та Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради, а також запропоновано учасникам справи надати заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. У строк, визначений судом ухвалою суду від 20.05.2019 від відповідача відзив на позов не надійшов. Будь-які докази по справі чи клопотання від відповідача, також, на адресу суду не надійшли. 05.06.2019 від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] судом отримано заяву, де зокрема, вказано на обгрунтованість позовних вимог і прохання їх задовольнити. Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради письмові пояснення на позов не надходили. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги і просили їх задовольнити, аргументуючи мотивами викладеними в позовній заяві. Відповідач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилися, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомлено. Таким чином, відповідач та третя особа не з`явились в судове засідання без поважних причин. Однак, до суду надійшла заява від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] , зокрема, про розгляд справи у її відсутність. Позивач та представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Департаменту адміністративних послуг ВМР - Слишинська Н.С. не заперечували проти заочного розгляду справи. Враховуючи вищевикладене, заяву [PERSON] , думку позивача, представника третьої особи, а також положення ст.ст. 223, 280 ЦПК України, суд ухвалив провести розгляд справи у відсутність відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] , провести заочний розгляд справи (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання). При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.07. 2014 [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] , по Ѕ частці, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.07.2014, виданого державним нотаріусом Третьої вінницької державної контори Березовською В.С. (а.с. 7-9) Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 19.12.2017 Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Вінницькій області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, актовий запис № 496. (а.с. 10) Відповідно до довідки № 1922, виданої МКП «Управляюча компанія «Житло-Гарант» 18.04.2019, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані три особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 12) Відповідно до акту, складеного комісією і затвердженого керівником управляючої компанії МКП «Управляюча компанія «Житло-Гарант» 18.04.2019, [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] з 19.12.2017. (а.с. 11) Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а у відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні, відповідно до ст. 321 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю ? це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Згідно із ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно ст. 391 ЦК України. Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки. Судом встановлено, що позивач та відповідач не пов`язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов`язків, не є членами однієї сім`ї. Відповідач був зареєстрований в квартирі позивача за її згодою, як чоловік, однак після розірвання шлюбу з позивачкою не проживає в квартирі з 19.12.2017 без поважних причин. Судом не встановлено наявність будь-яких домовленостей між позивачем та відповідачем щодо збереження за ним права користування квартирою позивача у разі його відсутності. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоч і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім`ї. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви , а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі суду від 20.05.2019 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті, в даному випадку - пояснення, викладені в позовній заяві і докази, надані разом із позовом. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, заслухавши пояснення, надані позивачем, та представника третьої особи в судовому засіданні, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Суд прийшов до висновку, що відповідач створює перешкоди позивачу в користуванні, володінні та розпорядженні її майном на власний розсуд, тобто повно і незаперечно здійснювати свої права користування і розпорядження майном, що є неприпустимим, згідно чинного законодавства України. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється в день звернення особи, зокрема, на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснене на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) про визнання особи безвісно відсутньою; 5) про оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] та зняттям його з реєстрації місця проживання. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом прийнято до уваги клопотання позивача про залишення за нею судових витрат. Тому, суд прийшов до висновку за можливе задовольнити клопотання позивача і залишити понесені судові витрати за нею. Доказів понесення відповідачем судових витрат суду не надано. Враховуючи наведене,

Outcome: approved