Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

До Білоцерківського міськрайонного суду Київської області звернувся [PERSON] з цивільним позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтував тим, що згідно договору купівлі-продажу від 01.04.1994 року йому належить кв. [ADDRESS]. Він в квартирі зареєстрований та проживає. Відповідач по справі, його колишня дружина. В квартирі тільки зареєстрована, але не проживає з 01 березня 2013 року. Шлюб між ним та відповідачкою розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 20 жовтня 2010 року. У його квартирі відповідач не проживає більше року, її речей в квартирі немає, витрат по утриманню квартири відповідач не несе. Добровільно знятися з реєстрації обліку відповідач не бажає. Незняття відповідачем [PERSON] з місця реєстрації, створило суттєві перешкоди для здійснення його прав, як власника квартири, тому він вирішив звернутись до суду за захистом своїх інтересів. Позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог посилаючись на обставини, які є аналогічними наведеним у позовній заяві. Відповідач [PERSON] до суду не з'явилась, про місце час та дату розгляду справи повідомлялась належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення. Суд за згодою позивача ухвалив заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність заявлених позовних вимог, що тягне за собою відмову в задоволенні позову. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником [ADDRESS] підтвердженням чого слугує копія договору купівлі-продажу від 01 квітня 1994 року. Згідно ст. ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджується своїм майном на свій власний розсуд. Право власності є непорушним. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним його права на володіння, користування та розпорядження належним йому майном. Відповідно до ч. 1 статті 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), що проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить йому, користуються житлом нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних стосунків з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. За змістом статті 116 ЖК УРСР, виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку і інших осіб, що проживають разом з ним, можливо у тому випадку, якщо вони систематично руйнують або псують житло, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила спільного проживання і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. 23 жовтня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 жовтня 2010 року шлюб між ними було розірвано. Підвтердженням наведених фактів слугує копія рішення суду у справі №2-11965/2010р. Позивач мотивуючи заявлені позовні вимоги, посилається на те, що відповідачка не проживає за місцем реєстрації понад один рік, що є підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Як передбачено ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. П.23 ППВСУ №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» передбачено, що розглядаючи і вирішуючи цивільні справи на засадах змагальності та диспозитивності, суди відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК повинні роз'яснювати особам, які беруть у ній участь, їх права та обов'язки, попереджувати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом . Розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів. У відповідності до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З довідки №370 від 28 лютого 2014 року про склад сім'ї та реєстрацію виданої Комунальним підприємством Білоцерківської міської ради Житлово-експлуатаційною конторою №6 вбачається, що за адресою: [ADDRESS] проживає та зареєстровано двоє осіб, а саме: [PERSON] та [PERSON] З акту від 07 березня 2014 року затвердженого начальком КП БМР ЖЕК №6 [PERSON] вбачається, що [PERSON] в [ADDRESS] не проживає. Зі слів власника квартири [ADDRESS](позивача по справі [PERSON]) та сусідів стало відомо, що [PERSON] останній час була присутня у вказаному приміщенні в 2013 році. Вказаний акт підписаний майстром дільниці [PERSON], власником [ADDRESS] [PERSON], мешканцями [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] Суд критично відноситься до вказаного акту з огляду на те, що підпис майстра дільниці [PERSON] та начальника КП БМР ЖЕК №6 [PERSON] є майже ідентичними. Крім того, присутність в 2013 році відповідача [PERSON] у [ADDRESS] була встановлена зі слів майстра дільниці, безпосередньо власника квартири(позивача по справі) та двох мешканців [ADDRESS]. Суд не бере до уваги вказаний акт, як переконливий доказ не проживання відповідачки у [ADDRESS] з огляду на те, що позивачем не заявлялось клопотання про допит в якості свідків [PERSON] та [PERSON], які могли б підтвердити факт складання такого акту, крім того вони не повідомлялись про кримінальну відповідальність за дачу завідомо не правдивих показів, що позбавляє суд можливості переконатись у правдивості їхніх свідчень. Крім того вище вказаний акт від 07 березня 2014 року суперечить довідці №370 від 28 лютого 2014 року про склад сім'ї та реєстрацію виданої Комунальним підприємством Білоцерківської міської ради Житлово-експлуатаційною конторою №6 згідно якої за адресою: [ADDRESS] проживає та зареєстровано двоє осіб, а саме: [PERSON] та [PERSON] Будь-яких інших доказів на підтвердження заявлених вимог позивачем не надано. Спростовує доводи позивача щодо не проживання відповідачки у [ADDRESS] і наявними у справі матеріалами, зокрема рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, якими суд направляв відповідачці [PERSON] ухвалу про відкриття провадження у справі та повістку, якою повідомляв про наступну дату судового розгляду справи. Вказані поштові відправлення направлялись на адресу реєстрації відповідача за адресою: [ADDRESS] і отримані нею особисто. В який спосіб відповідачка особисто отримала поштові відправлення суду позивач [PERSON] пояснити не зміг. Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позивачем не доведені обставини на які він посилається у своєму позові, вони не підкріплені належними та допустимими доказами, що тягне за собою відмову в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд упродовж розумного строку. За таких обставин, позивач скористався своїм правом на судовий захист і його право не може бути порушено. Однак, в ході судового слідства обставини наведені позивачем не підтвердились. Відповідно до ст.79,88 ЦПК України, суд вважає за необхідне понесені судові витрати залишити за позивачем.

Outcome: dismissed