Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-22 00:00:00

В червні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, який в березні 2018 року уточнила та просила визнати за нею, [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 1 співвласника 0,0718 кв.м. за варіантом №1 розподілу земельної ділянки, загальною площею 0,1436 га, кадастровий номер [NUMBER], розташованої за адресою: [ADDRESS], згідно висновку експертизи Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 17 березня 2016 року; визнати за нею, [PERSON] права власності на 1/2 частину автомобіля марки Volkswagen Cross Touran, державний номерний знак [NUMBER]; витрати по справі стягнути з відповідача. В жовтні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про припинення права власності на частину земельної ділянки з грошовою компенсацією, який в квітні 2018 року уточнив та просив припинити право [PERSON] на частку в спільному майні подружжя, а саме на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1436 га, кадастровий номер [NUMBER], розташованої за адресою: [ADDRESS], 13 з грошовою компенсацією вартості цією частки у розмірі 144033 грн., яка внесена на депозитний рахунок суду; визнати за ним право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS]; витрати по справі стягнути з відповідачки. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2018 року, судом було закрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину автомобіля марки Volkswagen Cross Touran, державний номерний знак [NUMBER], та закрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на частину земельної ділянки з грошовою компенсацією в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] (том №2 а.с.20-21). В обґрунтування своїх позовів сторони вказали, що під час шлюбу з ними була придбана земельна ділянка, що розташована за адресою: [ADDRESS], 13. Після розірвання шлюбу згоди про поділ майна між сторонами не досягнуто, внаслідок чого [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовами. Адвокат [PERSON] за договором про надання правової допомоги [PERSON] позовні вимоги за основним позовом підтримала та просила задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. [PERSON] позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Позовні вимоги за основним позовом [PERSON]В не визнав, та просив відмовити в їх задоволенні. Вислухавши сторони, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до п. 23, 24 вказаної Постанови Пленуму Верховного суду України, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Встановлено, що з 27 жовтня 2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2014 року було розірвано (том №1 а.с.6). Як встановлено вищевказаним рішенням суду, з початку 2000 року сторони фактично проживали однією сім'єю, вели спільне господарство та бюджет. Від шлюбу спільних дітей не мають. З'ясовуючи джерела придбання майна подружжям, суд встановив, що під час перебування у шлюбі, відповідно до договору купівлі-продажу від 30 жовтня 2012 року, [PERSON] придбав у [PERSON] земельну ділянку площею 0,1436 га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER], що розташована за адресою: [ADDRESS], 13, за згодою дружини [PERSON] (том№1 а.с.8). Про перехід права власності на вищевказану земельну ділянку до [PERSON], державним нотаріусом було проставлено відмітку в Державному акті на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] виданому 14 липня 2008 року на ім'я [PERSON] (том№1 а.с.28) відповідно до «Порядку здійснення відмітки про перехід права власності на земельну ділянку» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 травня 2009 року №439. Угоди про добровільний поділ майна (земельної ділянки), що є у спільній сумісній власності подружжям не досягнуто. Відповідно до правової позиції ВСУ, висловленої у постанові від 03.06.2015 року № 6-38цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України, та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст. 68 СК України). Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права та встановлені обставини є доказом того, що вищезазначене спірне майно (земельна ділянка) є об'єктом спільної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], а тому підлягає розподілу між подружжям. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно із ч. 5 ст. 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Така умова дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми для відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою. Разом з тим норми ст. 365 ЦПК України у поєднанні з ч. 4 та 5 ст. 71 СК України застосовується до правовідносин щодо вимоги одного зі співвласників, у тому числі одного з подружжя, про припинення частки іншого співвласника у спільному майні шляхом виплати йому компенсації вартості такої частки. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 05 липня 2017 року у справі № 6-2405цс16. Втручання у право власності може бути виправданим згідно зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і буде відповідати усталеній прецедентній практиці Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності. Встановлено, що на підставі Повідомлення про початок виконання будівельних робіт ДП062130360422 від 05 лютого 2013 року (том№1 а.с.139-140), в 2014 році на території спірної земельної ділянки [PERSON] побудував житловий будинок загальною площею 80,9 кв.м., житловою площею 44,8 кв.м., що підтверджується Актом перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 04 березня 2015 року (том№1 а.с.141), Технічним паспортом виготовленим станом на 16 березня 2015 року (том№1 а.с.68-73) та Декларацією про готовність до експлуатації об'єкта, будівельні роботи на якому виконувалися на підставі повідомлення про початок їх виконання від 06 квітня 2015 року (том№1 а.с.143-145). Вказаний будинок не є спільним майном подружжя, оскільки шлюбні відносини між сторонами припинені з квітня 2013 року (а.с.6). Згідно висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-земельної експертизи №3352-16 складного 24 лютого 2017 року (том №1 а.с.165-179), ринкова вартість земельної ділянки площею 0,1436 га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER], що розташована за адресою: [ADDRESS], 13, визначена на час складання висновку складає 288066 грн. Згідно квитанції №0.0.878586166.1 від 24 жовтня 2017 року на депозитний рахунок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області в Територіальному управлінні Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, [PERSON] вніс суму грошової компенсації за частку у спільному майні у розмірі 144033 грн. (а.с.206). Таким чином, [PERSON] вчинив дії, передбачені ст. 71 СК України та 365 ЦК України, при цьому згода [PERSON] на отримання грошової компенсації відсутня, а тому спір вирішується в судовому порядку. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, 76, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що вирішення спору між співвласниками земельної ділянки щодо поділу, розпорядження чи користування майном шляхом присудження грошової компенсації за частку у спільній власності не можна розглядати як неправомірне позбавлення [PERSON] права власності на земельну ділянку, оскільки майно неможливо залишити в спільному користуванні подружжя [PERSON] та [PERSON] З матеріалів справи убачається, що спільне володіння і користування сторонами спірним майном (земельною ділянкою) є неможливим; припинення права власності [PERSON] на 1/2 частину спірної земельної ділянки не завдасть їй істотної шкоди як співвласнику; [PERSON] використовує спірну земельну ділянку у власних потребах, побудував на ній житловий будинок, що підтверджується матеріалами справи, який є його єдиним житлом. [PERSON] вніс на депозит суду суму вартості 1/2 частини спірної земельної ділянки, тому суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для припинення права спільної часткової власності [PERSON] на 1/2 частину будинку та стягнення на її користь грошових коштів внесених позивачем на депозитний рахунок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області. Припинення права власності [PERSON] на частку у спільні земельній ділянці не завдасть істотної шкоди та не порушить права обох сторін. Аналізуючи вищевикладені обставини, враховуючи обставини справи, суд прийшов до висновку, що в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя слід припинити право [PERSON] на 1/2 частку земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], 13, та стягнути з [PERSON] на її, [PERSON] користь,грошові кошти внесені [PERSON] на депозитний рахунок суду, визнавши право власності за [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 0,1436 га, кадастровий номер [NUMBER], розташовану за адресою: [ADDRESS], 13. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам. Тому, суд вважає за необхідне судовий збір покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved