Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-07 00:00:00

До Баришівського районного суду Київської області 08.01.2020 року звернулася заявниця [PERSON] із заявою про встановлення факту смерті її батька, [PERSON] . В обґрунтування поданої заяви посилається на те, що [INFO] в місті Свердловськ помер її батько [PERSON] . Факт смерті батька заявниці було зафіксовано Свідоцтвом про смерть виданим 06 листопада 2019 року Відділом запису актів цивільного стану Свердловського міського управління юстиції Міністерства юстиції Луганської народної Республіки. В листопаді 2019 року, з метою реєстрації смерті батька, заявниця звернулася до Баришівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області щодо реєстрації смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Однак Баришівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 26.11.2019 року відмовив в реєстрації смерті [PERSON] , померлого [INFO] в м. Свердловськ з причини відсутні підстави для державної реєстрації смерті та видачі свідоцтва про смерть українського зразку відповідно до законодавства України на підставі, наданих документів. Просить подану заяву задовольнити, оскільки встановлення факту смерті [PERSON] вплине на припинення, зміну та виконання правовідносин, які безпосередньо відобразяться на реалізацію прав заявниці. Заявник в судове засідання не з`явилася. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином. Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 317 ЦПК України щодо невідкланого розгляду даної категорії справ, суд приходить до висновку про необхідність розгляду справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України і такі справи розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»- підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками [PERSON] вказані [PERSON] та [PERSON] . 08.09.1989 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] (після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] ) відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 08 вересня 1989 року. За зверненням заявниці до Баришівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 26.11.2019 року, заявниці було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті, оскільки подана нею для підтвердження факту смерті [PERSON] форма виданого свідоцтва про смерть не відповідає опису та зразку бланка свідоцтва про смерть, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2010 року № 1025 (в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 755). Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ), практика якого відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права, дійшов висновку у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001), ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим.

Outcome: approved