Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

В червні 2020р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-12) до відповідача [PERSON] , в якому просив суд: 1) (далі по тексту - позовна вимога № 1) визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача інформацію, поширену [INFO] об 13:00 год. на веб - сторінці [INFO] за адресою в мережі Інтернет [INFO] наступного змісту: - висловлення 1 (коментар до відео): «…Звіт нового керівника Агрофонду України. Я його призначив два місяці назад. Масштаб корупції попередників вражає. Новий керівник вичищає підприємство та передає всю інформацію про зловживання та крадіжки попередників в правоохоронні органи…»; - висловлення 2 (00:15): «…Так, сьогодні ми обговорюємо результати того, що Ви виявили за останні два місяці, які зміни (нерозбірливо) три частини… результати на момент зміни керівництва. Я попередньо подивився, вона мене просто вражає. Але ми дальше про це поговоримо. На папері було, баланс - чотири мільярда гривень, фактично - два і дев`ять, на папері прибуток - шістнадцять мільйонів, фактично - мінус, втрати, збитки один і п`ять мільярдів, прострочені кредити, товарні запаси, подивіться. На наявні товари ціна завищена в середньому на 20 %. Ну, це чиста корупція. Починаємо з ситуації на момент зміни керівництва…»; - висловлення 3 (03:45): «… Тобто вкрали приблизно 135 мільйонів…»; - висловлення 4 (12:00): «…Тобто держава видала кошти на купівлю обладнання, обладнання передавалося за заниженими цінами … (нерозбірливо). Коротше, на пільгових умовах видавалися…(нерозбірливо) і так само Аграрний фонд передав цій приватній установі обігові кошти чи контракти, а власниками чи кінцевими беніфіціарами були родичі чи пов`язані особи з головою, попереднім головою… Нормальна схема» (12:30); 2) (далі по тексту - позовна вимога № 2) визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача інформацію, поширену [INFO] об 12:48 на веб - сторінці [INFO] за адресою в мережі Інтернет [INFO] наступного змісту: «…виявлено нестачу на 408 млн. грн… Аграрний фонд був прикладом корупції, неефективного управління та просто брехні усім у вічі…»; 3) (далі по тексту - позовна вимога № 3) зобов`язати відповідача протягом п`яти календарних днів з дня набрання рішенням у даній справі законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену про позивача [INFO] об 13:00 на веб-сторінці [INFO] за адресою в мережі Інтернет [INFO] та поширену [INFO] об 12:48 на веб-сторінці [INFO] за адресою в мережі Інтернет [INFO], шляхом розміщення на веб-сторінці [INFO], яка належить відповідачу, вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі під заголовком «Спростування»; 4) (далі по тексту - позовна вимога № 4) стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 150000,0 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він обіймав посаду Голови Правління ПАТ «Аграрний фонд» у період часу з лютого 2015р. по жовтень 2019р. 31 січня, [INFO] на персональній сторінці відповідача в соціальній мережі «Facebook», останнім було поширено вищезазначену інформацію, шляхом публікації та відтворення відео, відносно позивача як посадової особи ПАТ «Аграрний фонд», фактично звинувативши позивача у вчиненні корупційних діянь на посаді Голови правління товариства. На думку позивача, поширена відповідачем зазначена вище інформація відносно нього є образливою, оскільки принижує його честь і гідність, звинувачуючи його у вчиненні низки корупційних правопорушень, перебуваючи на зазначеній посаді. До того ж, на думку позивача, ця інформація є недостовірною. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Кондратенко О.О. від 16 червня 2020р. відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання. Розпорядженням від 27 серпня 2020р. за № 01-08-568 здійснено повторний автоматичний розподіл справи. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 серпня 2020р. визначено головуючого суддю Волошина В.О. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Волошина В.О. від 02 листопада 2020р. прийнято справу до розгляду. 08 червня 2021р. на адресу суду надійшов відзив на позов, який було повернуто стороні відповідача на підставі ст. 49, ч. 7 ст. 178 ЦПК України. 03 серпня 2021р. на адресу суду надійшли письмові пояснення щодо відзиву на позов від представника позивача. 28 вересня 2021р. стороною позивача було подано до суду письмові пояснення на позов. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених у позові, просили суд позов задовольнити. Позивач суду пояснив, що він є законослухняним громадянином, і не притягався до кримінальної відповідальності. В свою чергу, відповідачем на своїй особистій сторінці в соціальній мережі «Facebook» була розміщена вищезазначена інформація щодо позивача як посадової особи ПАТ «Аграрний фонд». При цьому завдяки розміщенню цієї інформації позивач позбавлений можливості влаштуватися на роботу, оскільки за ним закріпилась репутація особи, яка вчинила кримінальне правопорушення. В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив, зазначивши, що стороною позивача не доведено належними і допустимими доказами, як сам факт поширення відповідачем стосовно позивача недостовірної інформації, як і те, що зазначена інформація є недостовірною. Також представник наголошував, що на теперішній час триває досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України за фактом дій службових осіб ПАТ «Аграрний фонд». Крім того, на думку сторони відповідача надані стороною позивача, в якості письмового доказу експертизи, не є такими і проведенні з порушенням відповідного порядку, та не судовими експертами. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача зазначала, що відповідачем [INFO]. об 13:00 год. на персональній сторінці, за адресою у мережі Інтернет: [INFO], яка належить відповідачу, була розміщена публікація, в структурі якої знаходиться текст (заголовок): «[INFO]» та відео-програвач, який дозволяє переглядати відеоряд із звуковим супроводом, за адресою в мережі Інтернет: [INFO], який містить такі висловлення: - висловлення 1 (коментар до відео): «…Звіт нового керівника Агрофонду України. Я його призначив два місяці назад. Масштаб корупції попередників вражає. Новий керівник вичищає підприємство та передає всю інформацію про зловживання та крадіжки попередників в правоохоронні органи…»; - висловлення 2 (00:15): «…Так, сьогодні ми обговорюємо результати того, що Ви виявили за останні два місяці, які зміни (нерозбірливо) три частини… результати на момент зміни керівництва. Я попередньо подивився, вона мене просто вражає. Але ми дальше про це поговоримо. На папері було, баланс - чотири мільярда гривень, фактично - два і дев`ять, на папері прибуток - шістнадцять мільйонів, фактично - мінус, втрати, збитки один і п`ять мільярдів, прострочені кредити, товарні запаси, подивіться. На наявні товари ціна завищена в середньому на 20 %. Ну, це чиста корупція. Починаємо з ситуації на момент зміни керівництва…»; - висловлення 3 (03:45): «… Тобто вкрали приблизно 135 мільйонів…»; - висловлення 4 (12:00): «…Тобто держава видала кошти на купівлю обладнання, обладнання передавалося за заниженими цінами … (нерозбірливо). Коротше, на пільгових умовах видавалися…(нерозбірливо) і так само Аграрний фонд передав цій приватній установі обігові кошти чи контракти, а власниками чи кінцевими беніфіціарами були родичі чи пов`язані особи з головою, попереднім головою… Нормальна схема» (12:30); Також сторона позивача наголошувала, що [INFO] об 12:48 год. на персональній сторінці, за адресою у мережі Інтернет: [INFO], яка належить відповідачу, була розміщена публікація, за адресою в мережі Інтернет: [INFO], в структурі якої знаходиться текст, який містить такі висловлення: «…Виявлено нестачу на 408 млн грн... Аграрний фонд був прикладом корупції, неефективного управління та просто брехні усім у вічі…». На підтвердження поширення саме відповідачем зазначеної вище інформації стороною позивача було надано експертний висновок за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет від 21 лютого 2020р. за № 43/2020-ЕВ (а.с. 73-130), на спростування зазначеного письмового доказу стороною відповідача не було надано суду жодного належного і допустимого доказу. Таким чином, суд визнає, що саме відповідачем були поширені зазначені вище відомості. У відповідності зі ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації.. Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно положень ст. 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. В Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009р. за № 1 зазначено, що фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Вирішуючи дані спори суди повинні враховувати наступні відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 6 Постанови від 27 лютого 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Щодо факту поширення інформації, то під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» (діюча норма ст. 30 Закону України «Про інформацію») оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Судом повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria). Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Згідно ч. 1, 2, 4, 6 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Щодо політичного дискурсу, то межі прийнятної критики щодо політиків набагато ширші, ніж щодо приватних осіб, адже перші неминуче відкривають себе для ретельної перевірки їхніх слів і дій журналістами і суспільством загалом. На це варто зважати, оцінюючи захист їхньої репутації, коли вони виступають не як приватні особи. Так, суд вважає, що зазначені вище відомості, є оціночними судженнями відповідача щодо діяльності в цілому керівництва ПАТ «Аграрний фонд», при цьому зазначені відомості не містять конкретного періоду часу, як і відсутні будь-які посилання на прізвища конкретних посадових (службових) осіб ПАТ «Аграрний фонд», в тому числі на позивача. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доводи сторони позивача, що зазначені вище відомості стосуються саме позивача, і містять відносно нього негативну інформацію, що встановлено висновком експерта від 13 березня 2020р № 056/78 (а.с. 18-56), то судом критично оцінюється зазначений висновок виходячи з наступного. Згідно з п.п. 1.2.1 п.1.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом МЮ України 08 жовтня 1998р. № 53/5 (у редакції наказу МЮ України від 26 грудня 2012р. № 1950/5). Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судову експертизу», судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом. Учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду (ч. 1, 2, 6 ст. 106 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] , який провів висновок експерта № 056/78 від 13 березня 2020р. не є атестованим судовим експертом, згідно Реєстру атестованих судових експертів. Частиною 5 ст. 225 ЦПК України визначено, що експертам, які працюють у державних експертних установах, роз`яснення прав і обов`язків експерта та приведення його до присяги здійснюються керівником експертної установи під час призначення особи на посаду та присвоєння кваліфікації судового експерта. Підписаний текст присяги та розписка про ознайомлення з правами і обов`язками експерта та про кримінальну відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, за завідомо неправдивий висновок приєднуються до особової справи. Засвідчені печаткою експертної установи копії цих документів подаються на вимогу суду. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було надано суду доказів того, що залучений ним фахівець, в якості експертів для проведення вищенаведеної експертизи, був проведений до присяги і йому були роз`ясненні відповідні права та обов`яжи експерта. При цьому, згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ДП «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України» здійснює наступні види діяльності за КВЕД: - 72.20 Дослідження й експериментальні розробки у сфері суспільних і гуманітарних наук (основний); - 73.20 Дослідження кон`юнктури ринку та виявлення громадської думки; - 58.19 Інші види видавничої діяльності; - 85.59 Інші види освіти, н.в.і.у.; - 18.12 Друкування іншої продукції. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог № 1 і № 2. З урахуванням того, що суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог № 1 і № 2, то не підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги: № 3. Також у суду відсутні правові підстави і для задоволення позовної вимоги № 4, з урахуванням положень ст. ст. 23, 1167 ЦК України, правових роз`яснень, висловлених Верховним Судом України в Постанові Пленуму за № 4 від 31 березня 1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з подальшими змінами та доповненнями та висновків суду за наслідками розгляду позовних вимог № 1 - № 3. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати.

Outcome: dismissed