Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-25 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 14.03.2017 р. надійшла позовна заява [PERSON] до ТОВ «РОПА-Агросервіс» про визнання договору недійсним та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, в якій Позивач просила суд: визнати недійсним як вчинений з порушенням вимог закону договір оренди землі від 15.01.2015 р., укладений між нею та ТОВ «РОПА-Агросервіс» щодо земельної ділянки площею 4,10 га з кадастровим номером [NUMBER] скасувавши державну реєстрацію цього договору, а також усунути перешкоди у користуванні належною Позивачеві земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,10 га, яка розташована на території Косівської сільської ради Володарського району Київської області із зазначеним кадастровим номером, зобов'язавши Відповідача звільнити її та надати вільний доступ. На обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач у своїй позовній заяві зазначила, що їй на праві приватної власності належить спірна земельна ділянка, площею 4,10 га. Відповідач використовує цю земельну ділянку без будь-яких законних підстав. Позивач 26.11.2016 р. направила Відповідачу заяву, в якій просила не проводити сільськогосподарські роботи на її земельній ділянці, оскільки мала намір використовувати свою земельну ділянку самостійно. До цього вона неодноразово в усній формі попереджала Відповідача в особі директора ТОВ «РОПА-Агросервіс» про те, що заперечує проти використання її земельної ділянки і просила звільнити її, на що отримувала обіцянки владнати цю проблему. Проте на запит її адвоката в січні 2017 року отримала копію договору оренди спірної земельної ділянки від 15.01.2015 р. та акту прийому-передачі від 15.01.2015 р., з яких дізналася, що ніби уклала з Відповідачем ще 15.01.2015 р. договір оренди належної їй землі терміном на 10 років. При цьому Позивач стверджує, що у згаданій копії договору в розділі «Реквізити сторін» від її імені стоїть підпис, який їй не належить, про існування такого договору вона не знала. Не зважаючи на її численні заяви Відповідач продовжує використовувати її земельну ділянку, на заяви про звільнення земельної ділянки не реагує, порушуючи її права як власника цієї земельної ділянки. Ухвалою Володарського районного суду Київської області від 15.03.2017 р. відкрито провадження у справі та призначено справу до попереднього судового засідання на 29.03.2017 р., яке неодноразово відкладалося через оскарження ухвали суду про відкриття провадження в справі Відповідачем, яким подано апеляційні скарги 23.03.2017 р., 29.06.2017 р., 28.08.2017 р., 22.11.2017 р. (а.с. 21, 35, 52, 73), матеріали справи передавалися до суду апеляційної інстанції, поверталися до Володарського районного суду Київської області з ухвалами Апеляційного суду Київської області від 29.05.2017 р., 08.08.2017 р., 23.10.2017 р., 28.11.2017 р. (а.с. 31, 47, 63-64, 76). Після надходження 14.12.2017 р. матеріалів справи до Володарського районного суду Київської області справу призначено до попереднього судового засідання на 17.01.2018 р., в якому було оголошено перерву до 05.02.2018 р. за клопотанням представника Відповідача для вжиття заходів врегулювання спору; підготовче судове засідання 05.02.2018 р. відкладене на 12.02.2018 р. за клопотанням представника Відповідача через хворобу. Разом з тим, 05.02.2018 р. до Володарського районного суду Київської області сторонами було подано мирову угоду від 05.02.2018 р. (а.с. 92-94) із заявою про затвердження цієї угоди та закриття провадження; судом відмовлено в затвердженні мирової угоди сторін як такої, що суперечить закону та є невиконуваною, з підстав, зазначених в ухвалі суду від 12.02.2018 р. Водночас, зважаючи на досягнуті сторонами домовленості, викладені в згаданій мировій угоді, та подання ними відповідної заяви, суд ухвалою від 12.02.2018 р. призначив процедуру врегулювання спору за участі судді шляхом проведення спільної наради за участю представників сторін та судді на 14.02.2018 р., зупинивши провадження у справі. За наслідками проведення зазначеної спільної наради і згідно з досягнутими сторонами після цієї наради домовленостями до суду 20.02.2018 р. було подано представником Відповідача [PERSON] (довіреність від 22.03.2017 р. № 22, а.с. 20) заяву про визнання позову (а.с. 105), а Позивачем - заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 103-104). Згідно з поданою представником Відповідача заявою Відповідач визнає позовні вимоги в повному обсязі, водночас просить відстрочити виконання рішення суду в частині повернення спірної земельної ділянки до 15.08.2018 р., зобов'язуючись у свою чергу виплатити Позивачеві відшкодування збитків за користування цією земельною ділянкою, а також судові витрати на правничу допомогу і сплату судового збору в десятиденний строк з дня набрання рішенням суду законної сили (а.с. 105). Позивач з огляду на такі прохання Відповідача, що обговорювалися сторонами під час укладення згаданої мирової угоди та під час спільної наради за участю судді 14.02.2018 р., подала заяву про уточнення позовних вимог, згідно з якою на доповнення до первісних вимог щодо визнання недійсним оскаржуваного договору оренди землі і скасування його державної реєстрації, просила усунути перешкоди у користуванні належною їй земельною ділянкою, для цього зобов'язати ТОВ «РОПА-Агросервіс» звільнити її та надати вільний доступ не пізніше 15.08.2018 р. Також просила стягнути з Відповідача відшкодування збитків за користування належною їй земельною ділянкою в розмірі, погодженому сторонами під час врегулювання спору з урахуванням коштів, отриманих нею від Відповідача протягом 2015-2017 років, та судові витрати на правничу допомогу і судовий збір, визначивши розмір останнього з урахуванням подання заяви про уточнення позову під час ухвалення судом рішення (а.с. 103-104). У зв'язку з досягненням наведених домовленостей та подання сторонами згаданих заяв, у тому числі заяви про визнання позову, що є підставою припинення врегулювання спору за участю судді згідно з пунктом 4 частини першої статті 204 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд ухвалою від 20.02.2018 р. припинив врегулювання спору за участю судді, поновив провадження у справі та призначив справу до підготовчого судового засідання на 26.02.2018 р., повідомивши сторін. У підготовче судове засідання 26.02.2018 р. сторони та їх представники не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені, в зазначених вище заявах про визнання позову та про уточнення позовних вимог виклали прохання здійснювати розгляд справи без їх участі (а.с. 103-105). За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За нормою частини третьої статті 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності; якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, ознайомившись з усіма матеріалами справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі, зокрема, визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 ЦПК України (частина четверта статті 200 ЦПК України). Згідно з частинами першою, четвертою статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві; у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За роз'ясненнями Верховного Суду України, викладеними у пункті 24 Постанови Пленуму від 12.06.2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пункті 11 Постанови Пленуму від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом; визнання відповідачем позову має бути безумовним, не суперечити закону й не порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), у такому разі суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для прийняття визнання Відповідачем позовних вимог та задоволення позову, суд виходить з такого. Відповідно до підпункту 9 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, нова редакція якого набрала чинності 15.12.2017 р., справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи; закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі (частини третя, четверта статті 3 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання; обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що Позивач - [PERSON] є власником земельної ділянки площею 4,10 га із цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Косівської сільської ради Володарського району Київської області, що підтверджується копією державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 27.03.2001 р. Косівською сільською радою на підставі рішення цієї сільради від 28.02.2001 р. № 50, зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 245 (а.с. 10). Зазначена земельна ділянка, що належить Позивачеві на праві приватної власності, використовується Відповідачем на підставі договору оренди землі від 15.01.2015 р., строк дії якого 10 років, що підтверджено копією цього договору (а.с. 7-8) та сформованою 16.01.2017 р. інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, за якою спірний договір оренди землі був зареєстрований 03.01.2017 р. (а.с. 6). Разом з тим, як вбачається з наявних матеріалів справи, підписи Позивача на спірному договорі оренді землі та акті прийому-передачі від 15.01.2015 р. (а.с. 7-9) візуально різняться з підписами Позивача на інших письмових документах, наявних у справі, зокрема на копії паспорта (а.с. 11), позовній заяві (а.с. 2-4), мировій угоді (а.с. 93-94), заяві про уточнення позовних вимог (а.с. 103-104) та можуть бути вчинені різними фізичними особами. Відтак, Позивач у позовній заяві стверджує, що вона не підписувала зазначений договір оренди землі. Ця обставина не заперечується Відповідачем, більше того в пункті 1 мирової угоди, укладеної сторонами 05.02.2018 р. (а.с. 93-94), вказано на визнання сторонами оскаржуваного договору недійсним як такого, що не відповідає вимогам закону, «оскільки підписаний не [PERSON], а іншою особою». З огляду на це відсутність підпису Позивача на оскарженому нею договорі оренди землі від 15.01.2015 р. суд вважає обставиною, визнаною учасниками справи, а відтак такою, що не підлягає доказуванню (частина перша статті 82 ЦПК України). За чинним законодавством України однією з підстав виникнення права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб є договір (зокрема, договір оренди землі) між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (стаття 407 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), стаття 93 Земельного кодексу України, стаття 13 Закону України «Про оренду землі»). Договір оренди землі укладається у письмовій формі; об'єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом (статті 14, 17 Закону України «Про оренду землі»). У зв'язку з цим та зважаючи на факт проведення 03.01.2017 р. державної реєстрації оскаржуваного договору оренди землі від 15.01.2015 р. № б/н, що підтверджується відповідною інформаційною довідкою з Державного реєстру (а.с. 6), цей договір є укладеним. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. За визначенням частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України). Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку, що також відповідає загальним вимогам вчинення правочину, визначеним цивільним законодавством України. За визначенням статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори); дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. За загальним правилом частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) наведених вимог статті 203 ЦК України, зокрема, частини третьої цієї статті Кодексу (волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі), є підставою для визнання судом недійсності правочину (частини перша, третя статті 215 ЦК України, пункт 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Отже, у випадку невідповідності волевиявлення учасника правочину його внутрішній волі такий правочин визнається недійсним згідно з частиною третьою статті 203, частинами першою, третьою статті 215 ЦК України. За таких встановлених і визнаних учасниками справи обставин, суд дійшов до висновку, що спірний договір оренди землі не відповідав волі Позивача [PERSON], відсутність її підпису у договорі як власника земельної ділянки (орендодавця) свідчить про відсутність її волі на укладання договору та є підставою для визнання договору недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України, відтак визнання представником Відповідача позову в частині визнання недійсним договору оренди землі від 15.01.2015 р. не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Тому позов у цій частині підлягає задоволенню, а земельна ділянка - поверненню Позивачеві шляхом її звільнення та надання вільного доступу. Водночас, представником Відповідача під час процедури врегулювання спору за участю судді вказувалося про неможливість звільнення належної Позивачеві земельної ділянки до 15.08.2018 р. через необхідність збору урожаю, оскільки ця земельна ділянка засіяна озимими культурами. Цю обставину, що також письмово відображена в пункті 3 мирової угоди сторін, укладеної ними 05.02.2018 р., суд також вважає визнаною учасниками справи (частина перша статті 82 ЦПК України). На підставі частини першої статті 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати, зокрема, відстрочення виконання, про що зазначає в рішенні. З огляду на це та враховуючи водночас згоду Позивача, викладену в заяві про уточнення позовних вимог (а.с. 103-104), суд вбачає можливим задовольнити клопотання Відповідача, викладене в заяві про визнання позову (а.с. 105), надавши йому відстрочення до 15.08.2018 р. виконання рішення суду в частині усунення перешкод у користуванні Позивачем належної їй земельної ділянки шляхом її звільнення та надання Позивачеві вільного доступу. Вирішуючи питання щодо відшкодування Позивачеві збитків, завданих Відповідачем внаслідок самовільного заняття і користування спірною земельною ділянкою, суд виходить з такого. За змістом норм статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання; одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. За статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; збитками, зокрема, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). За загальним правилом статті 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки; розмір цих збитків доказується кредитором; збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом; суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення; при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Підстави для настання цивільно-правової відповідальності за порушення земельного законодавства встановлено, зокрема, ЗК України. За статтею 211 ЗК України за самовільне зайняття земельних ділянок громадяни та юридичні особи несуть відповідно до законодавства цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність. Статтею 152 ЗК України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю; власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок, зокрема, неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки (пункт «д» частини першої статті 156 ЗК України). У поданих до суду 20.02.2018 р. заяві Відповідача про визнання позову (а.с. 105) та заяві Позивача про уточнення позовних вимог (а.с. 103-104) ідентично вказано (а відтак і визнано згідно з частиною першою статті 82 ЦПК України) обставину, що Позивач протягом 2015-2017 років отримала від Відповідача за фактичне користування належною їй земельною ділянкою суму в загальному розмірі 18 033,00 грн. Водночас суд бере до уваги досягнуті сторонами домовленості та визнані Відповідачем вимоги щодо сплати на користь Позивача відшкодування збитків за фактичне користування належною їй земельною ділянкою протягом 2018 року (до 15.08.2018 р. з огляду на відстрочення виконання рішення в частині повернення земельної ділянки) у погодженому сторонами розмірі 7 890 грн. в десятиденний термін з дня набрання законної сили рішенням суду у цій справі. Визнання представником Відповідача позову в частині визначення розміру відшкодування збитків не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а відтак позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. Крім того, на підставі імперативних приписів частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України з Відповідача слід стягнути на користь Позивача судові витрати на правничу допомогу (у погодженому сторонами розмірі 6 000 грн.) та за судовий збір, що був сплачений Позивачем під час звернення до суду (1 920,00 грн.+19,20 грн. банківської комісії = 1 939,20 грн.) та що підлягав сплаті за подання заяви про уточнення позовних вимог згідно з підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4, частиною другою статті 6 Закону України «Про судовий збір» (704,80 грн.). Проте, зважаючи на визнання Відповідачем даного позову, суд застосовує частину першу статті 142 ЦПК України, за якою у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма закріплена частиною третьою статті 7 Закону України «Про судовий збір». Тому Відповідач повинен відшкодувати Позивачеві 50 відсотків судового збору, що загалом підлягав сплаті у цій справі, тобто 1 322,00 грн., що складає 50 відсотків від 2 644,00 грн. (1 939,20 грн.+704,80 грн.). Враховуючи усе викладене та відповідно до статті 41 Конституції України, статей 15, 16, 22, 202-204, 207, 215, 216, 316, 319, 321, 623, 792, 1166 Цивільного кодексу України, статей 93, 152 Земельного кодексу України, статей 1, 6, 13, 14, 16 Закону України «Про оренду землі»,

Outcome: approved