Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-26 00:00:00

В червні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що він є власником квартири [ADDRESS] згідно договору дарування від 24.03.2000 року. В даній квартирі, окрім [PERSON], була зареєстрована його колишня дружина [PERSON] та її малолітня дитина [PERSON], яка на момент реєстрації вважалась їх спільною дитиною. Шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23.12.2014 року. Спільне проживання [PERSON] і [PERSON] закінчилось ще до розірвання шлюбу між ними, у травні 2014 року. Проте оскільки позивач вважав дитину [PERSON] своєю і виключно в інтересах дитини, він запропонував своїй колишній дружині [PERSON] проживати разом з донькою у належній позивачеві квартирі до повноліття дитини. При цьому, з моменту того як позивач [PERSON] став проживати окремо, винаймати для особистого проживання квартиру, він оплачував всі комунальні послуги, що були надані проживаючим у його квартирі. З червня 2014 року по квітень 2015 року [PERSON] з донькою проживала у належній позивачу квартирі, але відмовлялася сплачувати за комунальні послуги, тому ці витрати в сумі 7095,74 сплатив позивач самостійно. 09.04.2015 року відповідачка з донькою не проживала у належній позивачу квартирі, але разом із дитиною була в ній зареєстрована до квітня 2017 року, тому на неї також обслуговуючою організацією були нараховані витрати за комунальні послуги в сумі 1424,29 грн., які також сплатив позивач самостійно. Загальна сума витрат позивача в частині оплати комунальних послуг за відповідача [PERSON] та її малолітню доньку за період з червня 2014 року по квітень 2017 року становить - 9380,40 грн., тому позивач звернувся до суду з даним позовом і просив стягнути з відповідачки на його користь 9380,40 грн. та понесені судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надала пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просила суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] позов не визнала, суду пояснила, що під час її спільного проживання із позивачем в зареєстрованому шлюбі в квартирі [ADDRESS] у них був спільний бюджет і завжди за комунальні послуги сплачував позивач. В період шлюбу ними було набуте спільне сумісне майно, а саме грошові кошти в розмірі 2000 євро, які знаходилися на депозиті у банку, що був оформлений на імя [PERSON] Незадовго до розлучення, без відома відповідачки позивач зняв депозит в сумі 2000 євро і розпорядився даними коштами на власний розсуд, при цьому пояснив, що частину цих коштів він витратив на оплату комунальних послуг. Після розірвання шлюбу в грудні 2014 року відповідачка разом із донькою залишилася проживати у належній позивачу квартирі зі згоди [PERSON], будь-яких коштів позивач відповідачці не давав, будь-яких претензій щодо оплати за комунальні послуги їй не предявляв і вона комунальні послуги не сплачувала. З 09.04.2015 року відповідачка разом із донькою у належній позивачу квартирі не проживає. Також суду пояснила, що в звязку з тим, що їй не було де зареєструватися, тому лише з 25.04.2017 року вона знята з реєстрації за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову повністю. Суду пояснив, дійсно сторони перебували в зареєстрованому шлюбі і проживали разом із малолітньою дитиною в належній позивачу квартирі за адресою: м. Вінниця, вул. Пирогова, 89А/175. Позивач особисто сплачував витрати за житлово-комунальні послуги за спільні сімейні кошти, а також за рахунок спільних депозитних коштів. Після розірвання шлюбу, позивач [PERSON] відповідно до усної домовленості, дозволив відповідачці [PERSON] разом із малолітньою донькою безкоштовно проживати у вищевказаній квартирі. Письмовий договір щодо оплати за користування жилим приміщенням між сторонами не укладався. З 09.04.2015 року ні відповідачка, ні її донька у квартирі не проживають. Допитаний в судовому засіданні як свідок, [PERSON] суду пояснив, що він є власником квартири [ADDRESS]. З відповідачкою він перебував у зареєстрованому шлюбі до грудня 2014 року, проте з травня 2014 року він проживав окремо, а відповідачка та її донька залишились проживати в квартирі за адресою: [ADDRESS] з його усного дозволу та згоди, оскільки доньку відповідачки вважав своєю. Пояснив, що постійно (до і після розірвання шлюбу між сторонами) усі витрати за комунальні послуги сплачував лише тільки він, а відповідачка не приймала участі щодо оплати вказаних витрат, будь-яких вимог щодо оплати за комунальні послуги їй не предявляв. З 09.04.2015 року відповідачка разом із донькою у належній позивачу квартирі не проживає. У звязку з тим, що відповідачка добровільно не хотіла знятися з реєстрації у належній йому квартирі, він змушений був звертатися до суду із відповідним позовом, тому лише з 25.04.2017 року відповідачка була знята з реєстрації за адресою: [ADDRESS]. Також [PERSON] суду пояснив, що хоча відповідачка [PERSON] з квітня 2015 року не проживала у вказаній квартирі, проте значилася зареєстрованою в ній, а тому ЖЕК нараховував витрати за комунальні послуги не тільки на власника квартири, а й на інших зареєстрованих в квартирі осіб, тобто на [PERSON] також. Оскільки відповідачка не оплачувала витрати на комунальні послуги весь цей період (з червня 2014 року по квітень 2017 року), а всі витрати оплатив [PERSON], тому він вважає, що [PERSON] повинна йому повернути сплачені ним кошти за комунальні послуги за весь період в загальній сумі 9380,40 грн. Також на запитання представника відповідача [PERSON] суду пояснив, що незадовго до розлучення з [PERSON] він зняв депозит в сумі 2000 євро і розпорядився даними коштами на власний розсуд, а частину цих коштів він витратив на оплату комунальних послуг. Заслухавши пояснення представників сторін, відповідачки [PERSON], допитаного в якості свідка позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] згідно договору дарування, посвідченого 24.03.2000 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі №238 (а.с. 49). Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно із ст. 322 цього Кодексу власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Місце проживання відповідачки [PERSON] було зареєстровано з 30.05.2000 року за адресою: [ADDRESS] згідно копії особового рахунку №183474 (а.с. 55). 23.12.2014 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 50). Після розірвання шлюбу відповідачка [PERSON] разом з донькою [PERSON], [INFO], залишилась проживати у вказаній квартирі, що підтверджується копією особового рахунку №183474 (а.с. 55). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.09.2016 року встановлено, що відповідачка [PERSON] та її донька [PERSON] з квітня 2015 року не проживають в квартирі за адресою: [ADDRESS] (а.с. 107-109). Вказані обставини також визнані в судовому засіданні представниками сторін, відповідачкою [PERSON] та підтверджуються поясненнями допитаного як свідка [PERSON] З 25.04.2017 року відповідачка [PERSON] знята з реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с. 44). Згідно частини 1, 3 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За статтею 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Відсутність самого договору між сторонами не звільняють мешканців квартири від обов'язку оплати комунальних послуг, оскільки, в силу вимог ст. 162 ЖК України, наймач (власник) зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються зокрема на комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо-та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань ЖКГ. Пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» також передбачений обовязок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Крім того, «Правила користування приміщеннями житлових будинків», затверджені Постановою КМУ України від 8 жовтня 1992 року № 572, зобов'язують наймача, власника й орендаря житлового приміщення оплачувати житлово-комунальні послуги, а враховуючи положення ст. 541 ЦК України зобов'язання з оплати комунальних послуг мають солідарний характер, тому необхідно прийти до висновку, що особи, які проживають в квартирі власника несуть солідарні зобов'язання з оплати житлово-комунальних послуг. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Отже, враховуючи вказані вище норми закону та фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку про наявність у [PERSON] та [PERSON] солідарного зобовязання з приводу оплати комунальних послуг за період з січня 2015 року по березень 2015 року включно з таких підстав. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що відповідачка [PERSON] з січня 2015 року не будучи членом сімї [PERSON], проживала в квартирі за адресою: [ADDRESS] по березень 2015 року включно і не сплачувала відповідні кошти за надані комунальні послуги. Позивач [PERSON] сплатив 2408,10 грн. за комунальні послуги за період з січня 2015 року по березень 2015 року включно, що підтверджується копіями наявних в матеріалах справи квитанцій (а.с. 15-16). Отже, позивач [PERSON] має право на регресне стягнення з солідарного боржника половини сплаченої ним суми, тобто в даному випадку 1204,05 грн. При цьому суд звертає увагу, що за приписами ст. 162 ЖК України відсутність договору між сторонами не звільняють мешканців квартири від обов'язку оплати комунальних послуг, оскільки в силу вимог ст. 162 ЖК України, наймач (власник) зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Разом з тим, суд прийшов до висновку, що не підлягає до задоволення сума позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідачки [PERSON] коштів, сплачених позивачем за комунальні послуги за період з квітня 2015 року по квітень 2017 року включно, оскільки рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.09.2016 року встановлено, що відповідачка [PERSON] та її донька [PERSON] з квітня 2015 року не проживають в квартирі за адресою: [ADDRESS] (а.с. 107-109). Вказані обставини також визнані в судовому засіданні представниками сторін, відповідачкою [PERSON] та підтверджуються поясненнями допитаного як свідка [PERSON] Законом не передбачено обовязку особи, яка не проживає у квартирі і не споживає відповідні комунальні послуги, хоча і значиться зареєстрованою у відповідній квартирі, сплачувати за комунальні послуги. Крім того, суд вважає, що позивач [PERSON] не вжив передбачених законом заходів щодо припинення нарахування за комунальні послуги на відповідачку і не повідомив ЖЕК, надавши відповідні письмові докази, про те, що відповідачка [PERSON] хоча і значиться зареєстрованою в квартирі за адресою: [ADDRESS], проте фактично не проживає в ній з квітня 2015 року і не користується комунальними послугами. Також суд прийшов до висновку, що не підлягає до задоволення сума позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідачки [PERSON] коштів, сплачених позивачем за комунальні послуги за період з червня 2014 року по грудень 2014 року включно, оскільки в цей період відповідачка [PERSON] перебувала із позивачем в зареєстрованому шлюбі, тобто була членом його сімї і між сторонами не було спору про розмір участі у витратах за комунальні послуги. Відповідно до ст. 156 ЖК члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. З пояснень відповідачки та допитаного якості свідка [PERSON] суд встановив, що в період з червня 2014 року по грудень 2014 року між [PERSON], як власником, та [PERSON], як членом його сім'ї, не було спору про розмір участі у витратах за комунальні послуги. В цей період усі витрати за комунальні послуги добровільно і особисто сплачував [PERSON], будь-яких вимог щодо участі в цих витратах відповідачці він не предявляв, до суду не звертався з приводу визначення розміру участі [PERSON] у витратах за комунальні послуги. Режим окремого проживання подружжя [PERSON] і [PERSON] в судовому порядку не встановлювався. При цьому також суд враховує пояснення відповідачки [PERSON] та допитаного як свідка [PERSON] про те, що [PERSON] незадовго до розлучення з [PERSON] зняв депозит (презюмується право спільної сумісної власності на вказаний депозит) в сумі 2000 євро і розпорядився даними коштами на власний розсуд, а частину цих коштів він витратив на оплату комунальних послуг. З урахуванням встановлених судом обставин справи та наданих сторонами доказів, а також вказаних вище норм права, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] і тому слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1 204,05 грн. витрат повязаних зі сплатою комунальних послуг. Решта сума позовних вимог до задоволення не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (ч. 1 ст. 88 ЦПК України) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Так, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 640,00 грн. (а.с. 1). Оскільки позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню (12,84%), то відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати пропорційно до суми задоволених позовних вимог, а саме 82,18 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial