Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

До Білоцерківського міськрайонного суду Київської області звернувся [PERSON] з цивільним позовом до [PERSON] про визнання права власності, мотивуючи його тим, що 07.09.2000 року Другою Білоцерківською державною нотаріальною конторою було посвідчено договір купівлі продажу квартири № 17, що знаходиться в м. Біла Церква по вул. Некрасова 83, який зареєстрований в реєстрі за № 1-3262. Покупцями квартири за даним договором були він та його колишня дружина [PERSON]. В даному договорі купівлі-продажу квартири не визначені частки покупців, тобто, позивача та відповідача. Відповідач заперечує його право власності на житло, через що він не має можливості користуватися спільною квартирою, розпорядитись своєю часткою, чи отримати довідку ф.3 в ЖЕК. Зазначеним договором купівлі-продажу не встановлена спільна сумісна власність на квартиру тобто, спільна власність є частковою і він вважає, що його частка становить 3/4 частини. Зазначену обставину підтверджує договір дарування грошей від 23.08.2010 року, за яким сестра позивача [PERSON] подарувала останньому гроші в сумі 8400 грн. для придбання квартири. Спірну квартиру було придбано через два тижні за суму 8500 грн., і тому спільних коштів з відповідачем було додано до вартості квартири лише 100 грн.. Враховуючи зазначене, позивач просить суд визначити за ним право власності на 3/4 частини квартири [ADDRESS], та залишити за відповідачем право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS]. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на його користь, понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 727,88 коп.. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.04.2016 року було замінено неналежного відповідача [PERSON] на належного відповідача [PERSON]. Позивач в відкритому судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві. В подальшому позивач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлено належним чином, подав до суду, через канцелярію суду заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в відкритому судовому засіданні позов не визнала. В подальшому відповідач в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлено належним чином, подала до суду, через канцелярію суду заяву, в якій позовні вимоги не визнає та просила суд провести розгляд справи без її участі. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи та всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 2,3 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 cт. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1,2 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд упродовж розумного строку. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.09.1996 року по 02.01.2013 року. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.01.2013 року у справі № 1003/18085/12, 2/1003/4927/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується копією вказаного рішення. Сторони мають дочку [PERSON] [INFO]. 23.07.2015 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, і після реєстрації шлюбу відповідачу було присвоєно прізвище [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, серії І-СГ № 261001. 07.09.2000 року сторони по справі, перебуваючи у шлюбі, придбали у власність квартиру № 17, яка знаходиться в м. Біла Церква по вул. Некрасова, в будинку № 83, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, який посвідчений Державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1-3262. Вказана квартира на праві власності належить сторонам, що підтверджується матеріалами справи. Судом встановлено, що [PERSON] подарувала [PERSON] належні їй грошові кошти в сумі 8,400 грн., для придбання квартири, а [PERSON] вказаний дар прийняв, що підтверджується копією договору дарування грошей від 23.08.2000 року, що посвідчений державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано в реєстрі під № 2-3260. В судовому засіданні позивач послався на обставини, вказані в позовній заяві щодо того, що дійсно на купівлю спірної квартири кошти в сумі 8400,00 грн. подарувала йому його сестра саме для купівлі спірної квартири. Так він зі своєю сім»єю відповідач та їхня спільна дитина, а також, сім»я його сестри [PERSON] раніше проживали всі разом в квартирі їх батьків по вулиці Славіна в м. Біла Церква, Київської області. В подальшому вони всі вирішили роз»їхатися, і його сестра подарувала для покупки квартири вказані гроші, після чого, через два тижні вони з відповідачем придбали квартиру № 17, яка знаходиться в м. Біла Церква по вул. Некрасова, в будинку № 83. Вказана квартира була придбана за 8500,00 гривень, тобто лише 100,00 грн. спільних коштів вони з відповідачем добавили до суми грошей в розмірі 8400,00 грн.. Аналогічні пояснення дала в судовому засіданні і свідок [PERSON] сестра позивача. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала та пояснила суду, що насправді квартира була придбана за більшу вартість, а саме за 2000,00 доларів США. Крім того, ними було сплачено 100,00 доларів США за послуги агента нерухомості. Відповідач вказала на те, що позивач по справі її бувший чоловік, в останній день перед придбанням квартири приніс гроші в сумі 1500,00 доларів США, з яких на покупку спірної квартири дав 1000,00 доларів США, а іншу частину грошей в розмірі 1000,00 доларів США на покупку квартири дала її мати. Різницю коштів, яка залишилася у позивача вони витратили на покупку речей в квартиру. Вказані обставини належним чином мотивувати не змогла, належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного до суду не надала. Свідок [PERSON] мати відповідача, дала пояснення, аналогічні поясненням відповідача. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1 ст.357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічну норму закріплено і в ч.3 ст.368 ЦК України, де зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Проаналізувавши зазначене, слід вважати, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вона придбана під час перебування сторін у шлюбі. Так, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу). Як вказує законодавець у ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до приписів ч.1,2 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Як передбачено ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 23.08.2000 року отримав в дар від [PERSON] грошові кошти в розмірі 8400,00 грн., для придбання квартири, а вже 07.09.2000 року спільно з відповідачем по справі, придбав спірну квартиру з інвентаризаційною оцінкою 8434,00 грн.. Квартира придбана за 8500,00 грн.. Вказане підтверджується матеріалами справи. Згідно п.3 договору купівлі-продажу квартири, продаж квартири вчинено за 8,500 грн., які продавець одержав повністю при підписанні цього договору. Суд наголошує на тому, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного, для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Саме до цього зводяться висновки Верховного Суду України викладені при ухваленні постанов у справах № 6-612цс15 та № 6-2333цс15 за 2015 рік. За викладених обставин, слід дійти висновку, що отримані [PERSON] в дар кошти є його особистою приватною власністю, про що прямо вказано у п.2 ч.1 ст.57 СК України, в той же час, 100,00 грн., яких не вистачало для придбання квартири, і які були сторонами додані до покупки спірної квартири, є спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи викладені обставини, суд вважає справедливим розподіляючи спільне майно сторін, визнати за позивачем право власності на 3/4 частини вищевказаної квартири, а у власності відповідача залишити 1/4 частину даної квартири. Встановлені по справі обставини та наведені вимоги закону свідчать про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до ст. ст. 79, 88 ЦПК України підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача, понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 727,88 грн.. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved