Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-27 00:00:00

В травні 2017 року до Баранівського районного суду звернулася [PERSON] (надалі також позивач) з позовом до [PERSON] (надалі також відповідач) про розірвання шлюбу та розподілу спільно нажитого майна. Позов обґрунтовувався тим, що 10.04.2009 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу у позивача та відповідача народилося двоє дітей, а саме: донька [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO] Сімейне життя з відповідачем не склалося, відповідач під впливом алкогольного спяніння допускає усні образи, що виражаються у висловлюванні на адресу позивача нецензурних фраз, навіть в присутності дітей. З огляду на викладене позивач вирішила звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу та розподілу спільно нажитого з відповідачем майна, адже вважає, що сенсу підтримувати та зберігати шлюб немає. В судове засідання позивач не зявилась, надала заяву, відповідно до якої просила розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує, за виключенням вимоги щодо розподілу спільного нажитого майна, в цій частині просила залишити позовні вимоги без розгляду. Відповідач у судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, проти розірвання шлюбу не заперечує. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч.2 ст.197 ЦПК України. На підставі статей 158, 169 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності сторін та ухвалити рішення у справі на підставі наявних в ній доказів. Згідно з частиною 4 статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Перевіривши матеріали справи, проаналізувавши обставини справи та давши оцінку доказам, наданих в їх обґрунтування, суд вважає, що на підставі п. 5 ч.1 ст. 207 ЦПК України, позовні вимоги в частині розподілу спільного нажитого майна, необхідно залишити без розгляду, а інші вимоги необхідно задовольнити. Суд приходить до даного висновку з огляду на наступне. На теперішній час подружні відносини між позивачем та відповідачем припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, позивач та відповідач не бажають зберігати шлюб, позивач на розірванні шлюбу наполягає, відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує. Судом встановлено, що шлюб між позивачем та відповідачем було зареєстровано 10.04.2009 року та зроблено відповідний запис у книзі реєстрації шлюбів за № 15, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 10.04.2009 року виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Баранівського районного управління юстиції Житомирської області (а.с. 9). У період шлюбу у позивача та відповідача народилися діти, а саме: донька [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження серії I-ТП №111625 від17.09.2009 року та серії I-ТП №202576 (а.с. 10,11). З питання щодо утримання та виховання дітей спору між сторонами немає-діти за спільною домовленістю з відповідачем будуть проживати з [PERSON] Позивач попередньо подала позов про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дітей. Крім того позивач зазначає, що протягом останніх років вона з відповідачем не можуть як сімя проживати разом виконувати сімейні обовязки. Таким чином, суд вважає, що на теперішній час подружні відносини між позивачем та відповідачем припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Тому, суд вважає, що вимога про розірвання шлюбу є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Окрім того,

Outcome: approved