Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшов позов [PERSON] до [PERSON], третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, який мотивовано тим, що з 21.07.2002 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01.12.2016 року був розірваний. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які після розлучення залишилися проживати із матірю [PERSON] та перебувають на її утриманні. За період перебування в шлюбі сторони придбали наступне майно: трикімнатну квартиру [ADDRESS], транспортні засоби, які були зареєстровані за відповідачем, а саме автомобіль марки «ГАЗ 2217 Соболь», білого кольору, д.н.з. [NUMBER], автомобіль марки «Ssang Yong Rexton», синього кольору, д.н.з. [NUMBER]. Згідно висновку звіту № 43/17 від 03.04.2017 року незалежного оцінювача [PERSON], загальна ринкова вартість обох автомобілів складає 304607,00 грн. Однак відповідач без відома та згоди позивача 06.09.2016 року продав автомобіль марки «Ssang Yong Rexton», синього кольору, д.н.з. [NUMBER] своєму батькові [PERSON], що вбачається із договору купівлі продажу транспортного засобу № 7142/2016/051437 за ціною лише 40000,00 грн., що явно не відповідає ринковій вартості даного автомобіля. Оскільки даний автомобіль був проданий без згоди та відома позивача, кошти отримані від його продажу відповідач приховав від позивача, остання вважає, що він також підлягає врахуванню при поділі майна колишнього подружжя, незважаючи на те, що він на даний час зареєстрований за іншим власником. Оскільки сторони домовитись мирно щодо поділу майна не змогли, позивач просить стягнути з відповідача на її користь половину вартості придбаних у шлюбу обох автомобілів, що становить 152303,50 грн., а також просить визнати за нею право власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS], враховуючи інтереси дітей, які проживають із нею та перебувають повністю на її утриманні, іншу 1/3 частку вказаної квартири залишити у власності відповідача. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позоні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених у позові, просили їх задоволити. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що хоч і квартира та автомобілі були придбані під час шлюбу, однак належать лише відповідачу [PERSON], оскільки були придбані за кошти, які йому подарували його батьки. Третя особа на стороні відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Свідок [PERSON], який являється батьком позивача [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] та [PERSON] познайомилися та одружилися в 2002 році. Під час спільного проживання допомагали дітям як могил. На спірну квартиру [PERSON] дав дітям 32000,00 доларів США. У купівлі даної квартири приймали участь як батьки позивача, так і батьки відповідача. На автомобіль марки «Ssang Yong Rexton» батько позивачки дав 2500,00 доларів США та на купівлю автомобіля марки «ГАЗ 2217 Соболь» 10000,00 грн. Третя особа [PERSON], який допитаний в якості свідка та являється батьком відповідача [PERSON], пояснив, що проживає і працює разом з дружиною на півночі Російської Федерації. Приїхавши у відпустку, хотів придбати будинок, але за 75000,00 доларів США не знайшли відповідний. Тому одну частку грошей залишив сину [PERSON] та невістці [PERSON], а іншу частку своїй матері, в селі. Син [PERSON] через деякий час телефонує з дружиною та повідомляє, що з найшли квартиру по вул. Литвиненко в м. Вінниці. Дану квартиру вони купують у 2007 році за 64000,00 доларів США. У 2008 році батько [PERSON] купує автомобіль марки «Ssang Yong Rexton», та реєструє його на сина [PERSON], тому що він не в змозі зареєструвати на себе, так як являється громадянином іншої держави. Також свідок вказує, що батькоко позивачки [PERSON] [PERSON] ніяких коштів на придбання квартири та автомобілів не надавав Свідок працював на півночі Російської Федерації водієм «Белаз» 30 років, також там і працювала його дружина. Разом отримували приблизно по 4000,00 доларів США за місяць. Також за власні кошти придбав автомобіль «ГАЗ 2217 Соболь». Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов частково обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.07.2002 року Міським відділом РАГС управління юстиції Вінницької області між позивачем [PERSON]А, та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб, актовий запис 1325, який згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01.12.2016 року (справа № 127/19390/16-ц) був розірваний (а.с.8). Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження серії І-АМ № 177464 від 21.11.2002 р., серії І-АМ № 048905 від 20.09.2006 року (а.с.9-10). Згідно договору купівлі продажу квартири від 30.11.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS], що також підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів та реєстраційним посвідченням від 05.12.2007 року (а.с.13- 15). За час шлюбу сторонами також було придбано два транспортні засоби, а саме: автомобіль марки «ГАЗ 2217 Соболь», білого кольору, д.н.з. [NUMBER], автомобіль марки «Ssang Yong Rexton», синього кольору, д.н.з. [NUMBER], які зареєстровані на [PERSON], що вбачається з копій облікових карт приватного ТЗ І 0622 ВТ, АВ 7418 ВА (а.с.35-36). Як вбачається з листа Територіального сервісного центру № 7142 Регіонального сервісного центру в Черкаській області від 23.03.2017 року № 31/23/42-240 та копії договору купівлі продажу транспортного засобу № 7142/20016/051437, автомобіль марки «Ssang Yong Rexton», синього кольору, д.н.з. [NUMBER] (попередній власник [PERSON]В.) був переоформлений 06.09.2016 року в ТСЦ 7142 РСЦ в Черкаській області на [PERSON], проживаючого за адресою: [INFO] на підставі договору купівлі продажу транспортного засобу № 7142/20016/051437 (а.с.37-39). Статтею 58 ЦПК України, встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень . Статтею 15 ЦК України встановлено,що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України встановлено що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання прав. Ч. 1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ч. 1 ст. 364 ЦК України встановлено, що співвласник має право на виділ майна в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Ч. 2 ст. 367 ЦК України встановлено, що у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Згідно\~ст. 358 ЦК України\~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини 2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ч. 1 ст. 65 СК України встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 2 ст. 70 Сімейного кодексу України, при вирішенні спору про поділ майна\~суд\~може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення\~сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне\~майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Ч. 3. ст. 70 СК України передбачено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. За змістом ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної власнос\-ті подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено за домовленістю між ними. Згідно п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. 69-72 та ст. 372 ЦК України. Згідно з п. 23 Постанови, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частини 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Згідно вимог ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відповідачем не надано суду доказів того, що позивач надала йому письмову згоду на відчуження вищезазначеного автомобіля. У постанові Верховного Суду України від 08.04.2015 року (справа № 6-7цс15) зазначено, що законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна. Згідно п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і в не інтересах сімї чи на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Що стосується визнання за [PERSON] право власності на 2/3 частки квартири № 81 в житловому будинку № 31 по вул. Литвиненка в м. Вінниці загальною площею 62,8 кв.м., житловою 38,0 кв.м. та встановелння суд зазначає, що позов в цій частині підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що спірна квартира та транспортні засоби є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки сторони придбали їх під час перебування в шлюбі, а тому частки кожної з них є рівними. Суд приходить до висновку, що кожна з сторін мали особисті кошти і частину коштів їм дали батьки, які вклали в купівлю спірних квартири та транспортних засобів. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач посилається на ту обставину, що хоч і спірні квартира та транспортні засоби були придбані у шлюбі, однак їх купівля була здійснена на його особисті кошти, які були йому подаровані його батьками, однак на підтвердження даних обставин належних та допустимих доказів суду надано не було (договору дарування, розписки про отримання коштів від батьків на купівлю автомобілів та квартири, тощо). Щодо показань допитаного в якості свідка третьої особи [PERSON], то суд критично відносить до його показань, оскільки він є батьком відповідача та третьою особою, тобто є зацікавленою собою. Суд враховує, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.04.2017 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів та стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], аліменти в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 06.03.2017 року і до досягнення старшою дитиною повноліття. Позивач не позбавлена права звернення до суду з вимогою про збільшення розміру аліментів, стягнення додаткових витрат на дитину тощо. Тому суд вважає, що позивачем не доведено обставини, передбачені ч. 2, 3 ст. 70 СК України, в звязку з чим слід відійти від права рівності сторін та визнати за нею право власності на більшу частку квартири. Оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, яку слід поділити між ними наступним чином: визнати за [PERSON] право власності на ? частку квартири [ADDRESS]; іншу ? частку вказаної квартири залишити у власності [PERSON] Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства»\~передбачено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Статтею 3 Конвенції про права дитини зобов'язано в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини. Враховуючи інтереси сторін і дітей та ту обставину, що діти проживають із позивачем, суд вважає за можливе встановити наступний порядок користування спірною квартирою між сторонами: виділити [PERSON] в користування дві житлові кімнати - кімнату площею 11,5 кв.м., кімнату площею 9,5 кв.м., виділити в користування [PERSON] кімнату площею 17,0 кв.м., інші нежитлові приміщення квартири залишити в спільному користуванні сторін. При цьому суд вважає, що виділення позивачу в користування великої кімнати площею 17,0 кв.м. буде суттєво порушувати інтереси іншого співвласника квартири [PERSON] Стосовно задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача половину вартості придбаних у шлюбі транспортних засобів, що становить 152,303,50 грн., суд зазначає, що згідно звіту № 43/17 про незалежну оцінку ринкової вартості транспортних засобів власником яких є [PERSON], ринкова вартість транспортних засобів складає 304607,00 грн. Доводи відповідача про те, що дані транспортні засоби були придбані за кошти, які належали особисто йому не знайшли підтвердження у судовому засіданні. При цьому позивачем не надано доказів щодо іншої вартості транспортних засобів. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що спірна квартира та автомобілі є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, які слід поділити між ними наступним чином: визнати за [PERSON] право власності на ? частку квартири [ADDRESS]; іншу ? частку вказаної квартири залишити у власності [PERSON]; враховуючи інтереси дітей та ту обставину, що вони проживають із позивачем, суд вважає за можливе встановити наступний порядок користування спірною квартирою між сторонами: виділити [PERSON] в користування дві житлові кімнати - кімнату площею 11,5 кв.м., кімнату площею 9,5 кв.м., виділити в користування [PERSON] кімнату площею 17,0 кв.м., інші нежитлові приміщення квартири залишити в спільному користуванні сторін; стягнути з відповідача половину вартості придбаних у шлюбі транспортних засобів, що становить 152303,50 грн., тобто позов підлягає частковому задоволенню. Судові витрати слід розподілити в порядку ст. 88 ЦПК України, стягнувши з відповідача на користь позивача в суму пропорційно до суми задоволених вимог. Враховуючи викладене вище та

Outcome: partial