Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

В серпні 2018 р.[PERSON]звернувся до суду з позовом,уточненим в процесі розгляду справи,про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі у розмірі 89940 гр.85 коп.,середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 19.03.2018 р.по 22.08.2018 р.у розмірі 74041 гр.04 коп .,компенсації втрати частини доходу у зв*язку з порушенням строку їх виплати у розмірі 2327 гр.48 коп. Заявлені вимоги мотивовані тим,що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем у період з 13.09.1996 р. по 16.03.2018 р.,при звільненні позивача з роботи виплата усіх сум,що йому належать від підприємства,здійснена не була,остаточний розрахунок у розмірі 89940 гр.85 коп.проведений 23.08.2018 р. За період затримки розрахунку при звільненні з 19.03.2018 р.по день звернення до суду 20.08.2018 р.відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток згідно ст.117 КЗпП у розмірі 7265 гр.28 коп. Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв*язку з порушенням строків їх виплати»,ст.34 Закону України «Про оплату праці» відповідач повинен компенсувати позивачу втрату частини заробітку у розмірі 2327 гр. гр.48 коп.,розраховані позивачем виходячи з розміру заборгованості по заробітній платі,обчисленого із індексів інфляції з жовтня 2017 р.по липень 2018 р.(а.с.14-17) В заяві про зменшення позовних вимог від 06.09.2018 р.позивач з посиланням на те,що відповідачем 23.08.2018 р.виплачена сума заборгованості по заробітній платі в розмірі 89940 гр.85 коп.,заявлено вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку згідно ст.117 КЗпП у розмірі 74021 гр.04 коп. ,який розрахований позивачем із суми середньоденного заробітку 685 гр.38 коп.за 108 робочих днів(685 гр.38 коп.*108).,та компенсації втрати частини заробітку у розмірі 2327 гр. гр.48 коп. Відповідачем був наданий відзив на позов(заперечення проти позову),за змістом якого,не погоджуючись із заявленими позивачем вимогами в частині розміру компенсації втрати частини заробітку,який згідно розрахунків відповідача складає 1589 гр.97 коп.та не оспорювався позивачем,відповідач акцентував увагу на відсутності заборгованості перед позивачем при звільненні по виплаті саме заробітної плати,розрахунок заявленої до стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні без відрахувань сум податків та зборів. Відзив на позов був поданий відповідачем з пропуском строку,визначеного в ухвалі про відкриття провадження у справі. Згідно заяви про поновлення строку на подання відзиву від 01.10.2018 р.,відповідач посилається на поважні причини пропуску цього строку,якими є масові звільнення працівників підприємства та численні судові справи,що перешкоджає вчасній підготовці документів та надання їх до суду. Перевіривши обґрунтованість заяви відповідача матеріалами справи, суд дійшов висновку, що строк на подання відзиву на позов необхідно поновити з таких підстав. Статтею 120 ЦПК України передбачено,що строки,в межах яких вчиняються процесуальні дії,встановлюються законом,а якщо не визначені законом-встановлюються судом. Згідно ст.126 ЦПК України,право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку,встановленого законом або судом.Документи,подані після закінчення процесуальних строків,залишаються без розгляду,крім випадків,передбачених ЦПК України. За змістом ст.127 ЦПК України,встановлений судом процесуальний строк може бути поновлений судом за заявою учасника справи ,якщо визнає причини його пропуску поважними,крім випадків,коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення,про що суд постановляє ухвалу. Причини поважності пропуску процесуального строку суд оцінює,зважаючи на обґрунтування поважності цих причин та наданих доказів. Така оцінка відбувається з дотриманням вимог ЦПК України,які встановлюють,що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням,що ґрунтується на всебічному,повному,об*єктивному та безпосередньому їх дослідженні. Провадження у даній справі відкрито ухвалою від 22.08.2018 р.,відповідно до ст.191 ЦПК України,даною ухвалою розяснено відповідачу право подати відзив на позов та всі докази,із встановленням строку на їх подання протягом 15 днів після отримання ухвали про відкриття провадження у справі. Згідно поштового повідомлення,ухвала про відкриття провадження у справі отримана відповідачем 31.08.2018 р.,відзив на позов подано 01.10.2018 р.з пропуском встановленого строку. Водночас,причини пропуску цього строку,зазначені відповідачем,суд визнає поважними,оскільки вони обєктивно перешкоджали відповідачу вчасно вчинити певну процесуальну дію,тому суд задовольняє заяву відповідача та поновлює процесуальний строк на подання відзиву. Позивачем відповідь на відзив відповідача не надавалась. Відповідно до ст.274 ч.1 п.2 ЦПК України,справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Розгляд справи призначався в судовому засіданні 18.09.2018 р.без виклику сторін. Суд відповідно до ч.4 ст.279 ЦПК України відклав розгляд справи на 17.10.2018 р.з метою надання додаткового часу для вручення відповідачу заяви позивача про зменшення позовних вимог. Всебічно вивчивши обставини справи,дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку,що позов заявлений обґрунтовано,підлягає частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Відповідно до приписів\~ст.2 ЦПК України,завданнями цивільного судочинства є справедливий,неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Як вбачається з встановлених судом обставин,предметом поданого [PERSON]позову є вимога звільненого працівника до роботодавця про виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки з моменту звільнення по день фактичного розрахунку. Правовідносини,які виникли між сторонами,регулюються ст.117 ч.1 КЗпП України,згідно якої у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові усіх сум,що належать йому від підприємства,у строки визначені ст.116 цього Кодексу,тобто у день звільнення,при відсутності спору про їх розмір,підприємство,установа,організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З матеріалів справи встановлено,що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 13.09.1996 р.по 16.03.2018 р.,був звільнений на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України наказом № 1065-к. Фактично розрахунок з позивачем по виплаті усіх сум,належних працівнику від підприємства,був проведений відповідачем 23.08.2018 р.,ці обставини відповідачем визнані та підтверджуються бухгалтерською довідкою та розрахунком сум до виплати позивачу. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у день звільнення або не пізніше наступного дня після пред*явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку є підставою для відповідальності відповідача,передбаченої ст.117 КЗпП України,тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.Невиплата звільненому працівникові всіх сум,які належать йому від власника або уповноваженого ним органу,є триваючим правопорушенням,а отже,працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення,яким є день фактичного розрахунку. Аналогічні роз*яснення викладені у рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 р.№ 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП у взаємозв*язку з положеннями ст.117,237-1 цього Кодексу. Висновки суду повністю узгоджуються з роз'ясненнями Верховного Суду України про порядок застосування зазначеної норми матеріального права ст.117 КЗпП України у постанові від 22.01.2014 року по справі № 6-159цс13,постанові від 29.01.2014 року по справі № 6-144цс13,правовий висновок якого в силу ст.\~263\~ч.4\~\~ЦПК\~України є обов'язковим для застосування у подібних правовідносинах. Відповідно до вказаних постанов,невиконання роботодавцем вимог ст.116 КЗпП України є триваючим правопорушенням,тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст.117 цього ж Кодексу моментом припинення правопорушення,яким є день фактичного розрахунку,у тому числі за рішенням суду. З огляду на наведене,позовні вимоги [PERSON]про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку за період з 19.03.2018 р.по 22.08.2018 р.на підставі ст.117 КЗпП України підлягають задоволенню як законні,обґрунтовані та підтверджені належними допустимим доказами,яких відповідач не спростував. При визначені розміру середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку,який підлягає стягненню,суд приймає до уваги розрахунок позивача,який відповідачем не оспорювався та не спростований,згідно якого за вказаний вище період 108 робочих днів з урахуванням середньоденного заробітку позивача 685 гр.38 коп.стягненню підлягає сума 74\~021 гр.04 коп. Водночас,слушні зауваження відповідача про те,що при виплаті позивачу сум за судовим рішенням,необхідним є проведення відрахувань,податків та зборів,з урахуванням такого. Відповідно до пункту 3 розділу III Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р.,при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад;розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу,при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю,премії,винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі,в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки,стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб,засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки розрахунку, обраховуються без віднімання сум податків та зборів.Податки і збори із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Крім того, відрахування податків і обов'язкових платежів із середнього заробітку за час затримки розрахунку, не погіршує становище звільненого працівника, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 р.по справі № 359/10023/16-ц. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці»(в редакції,чинній з 01.01.1997 р.)\~ компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст.2,3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв*язку з порушенням строків їх виплати»,компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого,але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів)на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця,за який виплачується доход,до уваги не береться). Постановою КМУ від 21.02.2001 р.№ 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати ,згідно до п.4 цього Порядку,сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення суми компенсації,поділений на 100.Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу,без включення до розрахунку індексу споживчих цін у місяці,за який виплачується дохід. Стаття 6\~цього ж\~Закону передбачає,що\~компенсацію виплачують\~за рахунок власних коштів - підприємства, установи і організації,які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об'єднання громадян. Розрахунок суми компенсації відповідачем оспорювався та спростований та доказами підтверджено інший його розмір 1589 гр.97 коп. Підсумовуючи наведене,судом при розгляді справи встановлено порушення відповідачем прав позивача,які потребують захисту,заявлені позивачем вимоги ґрунтуються на законі та підтверджені доказами,суд приймає рішення про задоволення позову в тій частині,яка доведена дослідженими доказами. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України,розмір витрат,які сторона сплатила або має сплатити у зв*язку з розглядом справи,встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів(договорів,рахунків тощо),які подаються до закінчення судових дебатів або протягом п*яти днів після ухвалення рішення суду за умови,що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Позивачем у визначений законом строк не було надано суду доказів про розмір витрат,які він сплатив або має сплатити у зв*язку з розглядом даної справи ,тому при ухваленні рішення питання про стягнення таких витрат з відповідача на користь позивача судом не вирішується. Позивач має право в порядку,визначеному ст.270 ЦПК України,подати заяву про ухвалення додаткового рішення в частині вирішення питання про судові витрати. Відповідно до ст. 3,4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру,яка подана фізичною особою або фізичною особою-підприємцем,збір становить-1 відсоток ціни позову,але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу (п. 1.1.2) Судом задоволено позов на загальну суму 75611 гр.01 коп., 1% ціни позову становить 756 гр.11 коп.(з розрахунку 756 гр.11 коп.:100%*1%) Відповідно до ст.141 ЦПК України,з відповідача в дохід держави суд стягує судові витрати у виді судового збору у розмірі 756 гр.11 коп. пропорційно задоволеним вимогам позивача,який звільнений від попередньої сплати судового збору. На підставі ст.117 КЗпП України,ст.34 Закону України «Про оплату праці»,ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв*язку з порушенням строків їх виплати»,ст.ст.12,13,76,81,141,258,259,263,265,279,353,355 ЦПК України,суд-

Outcome: partial