Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

В серпні місяці 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 22.03.2006 року у розмірі 14 307,29 грн., а також стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позову, позивач вказав на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 22.03.2006 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв'язку з тим, що відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, станом на 30.06.2016 року має заборгованість за кредитом в сумі 14 307,29 грн.., яка складається з наступного: 7 778,29 грн. - заборгованість за кредитом; 4 671,51 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 700,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією за користування кредитом, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 657,49 грн. - штраф (процентна складова), у зв'язку з чим, позивач вимушений звернутись до суду. У судове засідання представник позивача не з'явився, надавши на адресу суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, надала заяву в якій заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог. Дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв'язку з наступним. Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 22.03.2006 року [PERSON], за її заявою, було отримано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою 36,00% на рік за користування грошима на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Кредитний договір складається із заяви позичальника та умов і правил надання банківських послуг. Встановлено, що термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії платіжної картки; з'ясовано, що продовжувалась дія кредитної картки; проте, відповідач не продовжував користуватись кредитною карткою та не отримував в ПАТ КБ «ПриватБанк» нову кредитну картку, а позивачем не надано суду доказів того, що відповідач продовжував користуватися кредитною карткою, а також, що [PERSON] отримував у ПАТ КБ «ПриватБанк» нову кредитну картку, чим не виконав вимоги ст.ст.10,11 ЦПК України, згідно яких, саме позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України, зазначені ним обставини, таких доказів останній не надав. Посилання позивача в позовній заяві на те, що згідно з п.9.12 Умов дія зазначеного договору лонгується щорічно на 12 місяців, оскільки відповідач не звертався із відповідною заявою про припинення договірних правовідносин - безпідставні, оскільки автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобов'язання, отже, продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості, значення немає. У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Строк дії картки три роки тобто до 22.03.2009 року. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. В даному випадку перебіг позовної давності починається з 22.03.2009 року. Позивач звернувся до суду лише у 26 вересня 2016 року. Таким чином, виходячи з вище викладеного, на час звернення позивача до суду сплив строк позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - п.1 ч.2 ст.258 ЦК України. Нормою ч.3 ст.267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення ч.3 ст.267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується. Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, зокрема передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі. Таким чином, позовна давність як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні. Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми ч.3 ст.267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність. Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони. Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що наведені у ст.ст.252-255 ЦК України. При цьому, початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи - ст.261 ЦК України, за змістом якої початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як вбачається з письмової заяви, відповідач [PERSON]. просив застосувати наслідки спливу позовної давності Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові - ч.4 ст.267 ЦК України. Пунктом 31 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.03.20102 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Враховуючи вищезазначене, суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності і у зв'язку з цим, відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.88 ЦПК України, вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки останньому в позові відмовлено. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed