Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

В січні 2016 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що 01.06.1993 року на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» її бабуся [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS]. У вказаній квартирі вона постійно проживала разом з бабусею, доглядала за нею, у них був спільний побут та бюджет та 23.10.1996 року [PERSON] посвідчила заповіт на її імя відповідно до якого заповіла їй вказану вище квартиру. Вказувала на те, що 07.10.1998 року її бабуся померла та вона прийняла спадщину після її смерті, оскільки фактично вступила у володіння спадковим майном так як постійно проживала із спадкодавцем та після її смерті продовжувала проживати у зазначеній квартирі. Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13.04.2007 року визнано відумерлою спадщину, що відкрилась після смерті [PERSON] та право власності на спірну квартиру визнано за територіальною громадою м. Чернівці. На підставі вказаного рішення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності Чернівецької міської ради на квартиру [ADDRESS]. В подальшому рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 29.12.2015 року вказане рішення суду першої інстанції було скасоване, проте державна реєстрація права власності на спірне нерухоме майно за Чернівецької міською радою залишилась чинною, а тому виникла необхідність у скасуванні права власності на спірну квартиру за відповідачем. Крім того, вказувала на те, що оформити належним чином своє право власності на спадкове майно в органах нотаріату не має можливості, оскільки не значилась зареєстрованою у спірній квартирі. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме на однокімнатну квартиру №12 житловою площею 17,10 кв.м., загальною площею 33,80 кв.м. по вул. Білоруській, 1 у м. Чернівці, що належала спадкодавцю [PERSON], як померла 07.10.1998 року, скасувати право власності на вказану квартиру, яке визнане за Чернівецькою міською радою на підставі рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 13.04.2007 року та зареєстрованого в реєстрі №20913631, номер запису: 10113/7659 в книзі 144 с. 42. В судовому засіданні представник позивачки - [PERSON], позов підтримала та просила задовольнити з підстав викладених у новій редакції позовної заяви. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову, крім того пояснила, що на момент визнання права власності на спірну квартиру за територіальною громадою м. Чернівці не було встановлено факту проживання відповідачки у ній та дана неточність слугувала винесенням рішенням на користь територіальної громади м. Чернівці. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 01.06.1993 року, квартира [ADDRESS] належала на праві приватної власності [PERSON] (а/с 4). Як вбачається з копії технічного паспорту на вказану квартиру, остання складається з однієї житлової кімнати житловою площею 17,10 кв.м., загальною площею 33,80 кв.м. та відомості про перебудову чи реконструкцію вказаної квартири в матеріалах справи відсутні (а/с 9-10). Судом встановлено, що 25.10.1998 року [PERSON] склала заповіт відповідно до якого належну їй квартиру [ADDRESS] заповіла своїй внучці [PERSON] (а/с 11). Відповідно до вимог ст.58 Конституції України та ст.5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. За загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце, а не на момент пред'явлення позову. Відповідно до п. 4. Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Так, згідно ст. 534 ЦК УРСР, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. У відповідності до вимог ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Судом встановлено, що 07.10.1998 року померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а/с 13). Як вбачається з копії листа приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] від 20.11.2015 року №321/01-16, позивачу розяснено про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у звязку з відсутністю доказів фактичного прийняття спадщини, а тому рекомендовано звернутись до суду за захистом своїх майнових прав (а/с 12). Згідно з положеннями ст. ст. 548, 549, 554 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. В статті 553 ЦК УРСР зазначено, що спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Наведене також узгоджується з правовою позицією сформованою Верховним Судом України у постанові від 06.02.2013 року за наслідками розгляду справи №6-167цс12, що відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається зі змісту рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 29.12.2015 року, судом апеляційної інстанції було встановлено, що [PERSON], після смерті своєї бабусі, до нотаріальної контори з метою прийняття спадщини не зверталась, однак у відповідності до вимог ст. 549 ЦК УРСР вважається такою, що фактично прийняла спадщину, так як втупила в управління спадковим майном, оскільки проживала та прописана по даній адресі з 1983 року і надалі продовжує проживати в спірній квартирі, сплачувати належні комунальні платежі (а/с 7-8). Таким чином, судом встановлено, що спірна квартира належала спадкодавцю, яка відповідно до складеного нею заповіту заповіла вказане нерухоме майно позивачу, яка в свою чергу належним чином прийняла спадщину, вступивши в фактичне управління та володіння спадковим майном, проте реалізувати своє право на отримання свідоцтва про право на спадщину не змогла у звязку з відмовою нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, а тому за позивачем слід визнати право власності на спірну квартиру в порядку спадкування за заповітом після смерті її бабусі [PERSON] Крім того, як вбачається зі змісту рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 29.12.2015 року, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13.04.2007 року задоволено заяву Чернівецької міської ради та визнано спадщину на квартирі [ADDRESS] відурмелою, визнано за Чернівецькою міською радою право власності на вказану квартиру (а/с 7-8). Разом з тим, вказаним рішенням Апеляційного суду Чернівецької області зазначене рішення суду першої інстанції було скасоване та в задоволенні заяви Чернівецької міської ради про визнання спадщини відумерлою відмовлено. Не зважаючи на те, що рішення суду яким за відповідачем було визнано право власно сіна спірну квартиру скасоване судом апеляційної інстанції, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься запис відповідно до якого власником спірної квартири рахується відповідач (а/с 31). Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. У відповідності до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, реєстрація права власності за відповідачем на спірну квартиру порушує право власності позивача на спадкове майно, а тому суд приходить до висновку, що право власності Чернівецької міської ради на квартиру [ADDRESS] слід скасувати. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved