Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

В травні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ПрАТ «Чексіл-автосервіс» заборгованість по заробітній платі в сумі 41 543.7 грн. та у відшкодування моральної шкоди 10 000 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що він з 04 жовтня 2010 року перебував з відповідачем у трудових відносинах, остання посада - заступник начальника караулу. Наказом № 24-К/ТР від 25 травня 2016 року він був звільнений з займаної посади за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22 грудня 2016 року, яке набрало законної сили, наказ про його звільнення скасований, а він був поновлений на займані посаді з 26 квітня 2016 року. З 28 квітня 2016 року він уклав контракт про проходження військової служби та на даний час є учасником бойових дій. Відповідач всупереч рішення суду та приписів ст. 119 КЗпП України не здійснив виплату середнього заробітку за період з 26 квітня 2016 року по 21 грудня 2016 року. Такі дії відповідача спричинили моральні страждання. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18 серпня 2017 року позовні вимоги задоволені частково: стягнуто з ПрАТ «Чексіл-автосервіс» на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати з 26 квітня 2016 року по 21 грудня 2016 року в розмірі 33 239.25 грн. (без урахування обов'язкових платежів) та у відшкодування моральної шкоди 1000 грн. В апеляційній скарзі ПрАТ «Чексіл-автосервіс» просить оскаржуване рішення скасувати та закрити провадження по справі. Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що рішення суду є незаконним. Особа, яка подала апеляційну скаргу, посилається на те, що рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22 грудня 2016 року [PERSON] відмовлено у задоволенні позовних вимог до товариства про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто суд першої інстанції мав закрити провадження у даній справі. Особа, яка подала апеляційну скаргу, вказує на те, що в мотивувальній частині рішення суду йде мова про середній заробіток за час вимушеного прогулу, а в резолютивній - про середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати, які мають різну правову природу. Особа, яка подала апеляційну скаргу, зазначає, що судом розмір середньоденного заробітку визначений за три останні місяці, а має визначатися за два останні місяці. Особа, яка подала апеляційну скаргу, посилається на те, що відсутні підстави для стягнення моральної шкоди. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах з 04 жовтня 2010 року, остання посада - заступник начальника караулу. Наказом № 24-К/ТР від 25 травня 2016 року позивач був звільнений з займаної посади за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22 грудня 2016 року, яке набрало законної сили, скасований наказ ПрАТ «Чексіл-автосервіс» № 24-К/ТР від 25 травня 2016 року про звільнення [PERSON]; поновлено [PERSON] на посаді заступника начальника караулу відділу охорони ПрАТ «Чексіл-автосервіс» з 26 квітня 2016 року; відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що при поновленні позивача на роботі відповідач не виплатив працівнику середній заробіток за час вимушеного прогулу, а тому порушене право позивача підлягає відновленню. Проте, з таким висновком суду частково не погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного. За змістом ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, прийнятими на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Як вбачається з матеріалів справи, 28 квітня 2016 року набув чинності контракт, укладений між [PERSON] та Міністерством оборони України про проходження військової служби у Збройних Силах України на особливий період. Наказом ПрАТ « Чексіл-автосервіс» № 02-к/тр від 04 січня 2017 року позивача в зв»язку з прийняттям на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду увільнено від роботи з 22 грудня 2016 року із збереженням займаної посади та середньої заробітної плати ( ст.. 119 КЗпП України). Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за період з 28 квітня 2016 року ( набуття чинності контракту про проходження військової служби на особливий період) по 21 грудня 2016 року, оскільки за наказом ПрАТ «Чексл-автосервіс» від 04 січня 2017 року за позивачем зберігається середній заробіток лише з 22 грудня 2016 року. На вимогу як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції відповідачем не надана довідка про розмір середньоденного заробітку позивача по справі. Згідно даних, наданих Чернігівським об»єднаним управлінням Пенсійного фонду України, розмір заробітної плати позивача склав : за лютий 2016 року - 3 959.74 грн., за березень 2016 року - 4 279.02 грн. У лютому 2016 року 21 робочий день, у березні 2016 року 22 робочі дні. З 28 квітня 2016 року по 21 грудня 2016 року 163 робочі дні. Розмір середньоденного заробітку позивача становить 191.6 грн. (3959.74 грн. + 4279.02 грн. = 8238.76 грн. 8238.76 грн. /2/21.5=191.6 грн.) Розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за період з 28 квітня 2016 року по 21 грудня 2016 року складає 31 230.8 грн. ( 191.6 грн. Х 163 робочі дні). Невиплата протягом тривалого часу з вини відповідача середнього заробітку за час проходження військової служби за контрактом за період з 28 квітня 2016 року по 21 грудня 2016 року спричинили позивачу моральні страждання, а тому з товариства на користь позивача слід стягнути у відшкодування моральної шкоди 1 000 грн. Доводи апеляційної скарги про те, що рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22 грудня 2016 року [PERSON] відмовлено у задоволенні позовних вимог до товариства про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто суд першої інстанції мав закрити провадження у даній справі, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки підставою даного позову є невиплата відповідачем середнього заробітку за час проходження військової служби за контрактом на особливий період. Доводи апеляційної скарги про те, що відсутні підстави для стягнення моральної шкоди, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки такі доводи ґрунтуються на довільному тлумаченні правових норм.

Outcome: partial