Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

В серпні 2020 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів та визначення місця проживання малолітньої дитини. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що перебувала у шлюбі з відповідачем, у якому в них народився син [PERSON] , [INFO] . В 2013 році відповідач зібрав належні йому речі та залишив позивача з новонародженою дитиною. Син з народження проживає з позивачем, відповідач жодної матеріальної допомоги не надає, його місцезнаходження не відомо. Позивач вимушена самостійно нести всі видатки на утримання сина, займатись його вихованням. У зв`язку з чим, позивач просила стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] у розмірі 1/4 від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з урахуванням індексу інфляції, починаючи з дня набрання рішення суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття, визначити місце проживання сина разом з матір`ю. Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 13.08.2020 позов залишено без розгляду, а на підставі ухвали від 03.09.2020 провадження у справі було відкрито, постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Згідно з ухвалою від 30.11.2020 після повторного авторозподілу, справу прийнято до провадження головуючого суду. На підставі ухвали від 09.11.2021 підготовче провадження у справі було закрито. Позивач в судовому засіданні та її представник вимоги позову підтримала, просила задовольнити. Зазначила, що син проживає з нею з народження, проте, не може бути зареєстрований, оскільки для його реєстрації потрібна згода обох батьків. Вказували, що при реєстрації шлюбу та при реєстрації народження дитини, персональні данні відповідача вносились на підставі різник перекладів на українську мову його паспорту, у зв`язку з чим, виникла різниця у написанні ім`я та по-батькові відповідача. Відповідач до суду не з`явився, повідомлявся належним чином з відповідним роз`ясненням процесуальних прав на подачу відповідних заяв по суті справи у встановлені строки, у тому, числі шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відзив на позовну заяву, заяви з процесуальних питань від відповідача до суду не надходили. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом, у порядку позовного провадження, учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. У встановлений судом строк відповідач відзиву на позовну заяву не подав. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. При цьому, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, заслухавши пояснення позивача та його представника, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Судовим розглядом встановлено, що 02.11.2007 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що Центральним відділом державної реєстрації шлюбів головного управління юстиції у м. Києві складено актовий запис №3880 від 02.11.2007. Згідно з рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11.12.2014 шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з позивачем. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст. 150 СК України). Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (до ст. 180 СК України). За приписами ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів на утримання дитини суд виходить з матеріального становища кожної із сторін спору, а саме те, що неповнолітня дитина проживає разом з матір`ю, перебуває на її утриманні, тоді як відповідно до вимог сімейного законодавства діти мають право на отримання матеріальної допомоги з боку обох своїх батьків. Як роз`яснено у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідач заперечень щодо розміру аліментів не висловив, а відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно із ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги обов`язок обох батьків утримувати до повноліття своїх дітей, повноцінно забезпечувати їх інтереси, відсутність даних про інших утриманців відповідача, з урахуванням того, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також той факт, що обмеження мінімального розміру визначено законом та його зміна є поза межами дискреційних повноважень суду, з урахуванням визнання відповідачем позову, судом встановлено наявність підстав для задоволення позову шляхом стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини щомісячно у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття. При цьому, позовні вимоги в частині урахування індексу інфляції при стягненні аліментів задоволенню не підлягають, оскільки згідно із ч.2 статті 184 СК України індексації підлягають лише аліменти, що підлягають стягненню у твердій сумі. Що стосується позовних вимог відносно визначення місця проживання дитини, слід зазначити, що згідно із ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 161 цього Кодексу, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, на даний час дитина проживає з матір`ю. Для проживання, виховання та всебічного розвитку сина позивачем створено необхідні умови. Позивач належним чином виконує свої батьківські обов`язки, піклується про здоров`я та навчання дитини. Відповідно до Висновку про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , , з урахуванням рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини разом з матір`ю - [PERSON] . Врахувавши наведений висновок, суд вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини з матір`ю. Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved