Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

До Богунського районного суду м. Житомира звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування Житомирської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька. В обгрунтування позовних вимог вказала, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 30.04.2014 р. Шлюб розірвано на підставі рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 23.11.2015 р. Під час шлюбу у них народилася дочка - [PERSON] , [INFO] . 14.12.2016 р. позивачка уклала шлюб з громадянином Республіки Польща [PERSON] . В даний час дитина проживає з позивачкою в Республіці Польща, де відвідує дошкільний відділ початкової школи №8 Лесі Українки з українською мовою викладання в Бартошице. Дитині надано дозвіл відповідно до карти побуту безперешкодно перебувати в Польщі до 30.08.2020 р. Вона, [PERSON] зі своїм чоловіком матеріально утримують та належним чином піклуються про здоров`я дитини, [PERSON] , її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач же по справі, [PERSON] не піклується про здоров`я, фізичний та моральний її розвиток. Рішенням суду було збільшено розмір аліментів, однак аліменти [PERSON] не сплачує, з дитиною не спілкується, на телефонні дзвінки, повідомлення у « Вайбері » не відповідає. Протягом весни - літа 2018 року вона намагалася поспілкуватися з відповідачем щодо надання дозволу на виїзд дитини до Польщі але відповідач уникав зутрічі у зв`язку з чим при перетинання кордону дитину не пустили до Польщі і вона була змушена пропустити зайняття у навчальній школі та позбавлена можливості відвідувати родичів в Україні та свого | батька, оскільки останній не надає дозволу на вьїзд - виїзд дитини за кордон. З часу розірвання шлюбу відповідач, всупереч своїх батьківським обов`язкам, не сприяє повноцінному розвиткові дитини, не піклується про стан її здоров`я, фізичний моральний розвиток, не сплачує аліменти. З урахуванням викладенного просила суд надати дозвіл на виїзд [PERSON] , [INFO] за кордон без дозволу (згоди) та супроводу батька до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку. До судового засідання позивачка, представник позивчки не з`явилися, надали суду заяву про слухання справи без їх участі. Позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Відповідач, представник відповідача до судового засідання не з`явилися, направили до суду заяву про розгляд справи без їх участі. Заперечували проти задоволення позову. Третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - органу опіки та піклування Житомирської міської ради у судове засідання не з`явилася, заявою від 18.11.2019 р. просила суд розгляд справи здійснювати без їхньої участі, при прийнятті по справі судового рішення покладаються на розсуд суду (а. с. 95). Заслухавши пояснення сторін, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши безпосередньо в судовому засіданні надані докази, суд, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обгрунтованими, заявлені в інтересах неповнолітньої дитини, підтверджені належними, достовірними та об`єктивними доказами, але підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Між [PERSON] та [PERSON] 30.04.2014 р. було укладено шлюб, який рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 23.11.2016 р. у справі № 296/11472/15-ц було розірвано. (а. с. 6). Згідно свідоцтва про народження на ім`я [PERSON] , [INFO] батьками дитини вказані [PERSON] та [PERSON] . (а. с. 5) Згідно Свідоцтва про шлюб [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстрували шлюб 14 грудня 2016 р. (а. с. 8). Зі змісту листів представника позивача на адресу [PERSON] від 27.12.2018 р., 24.02.2019 р. свідчить, що [PERSON] запрошувався до нотаріуса з метою оформлення дозволу на виїзд дитини за кордон. (а. с. 14-15). Однак, як пояснила у судовому засіданні представник позивача, у подальшому, під час перемовин [PERSON] з [PERSON] щодо належного оформлення нотаріального дозволу на дитину з метою виїзду до Республіки Польща, відповідачем було відмовлено позивачу в оформленні такого дозволу. Суд всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. З копії карти побуту поляка на ім`я [PERSON] , [INFO] надано дозвіл на перебування на території Республіки Польща до 30 серпня 2020 р. (а. с. 55-56). Зі змісту довідки директора школи сел. Бартошице від 20.05.2019 р. свідчить, що [PERSON] , [INFO] навчається з 15 жовтня 2018 р. у Початковій школі № 8 ім. Лесі Українки з українською мовою навчання. (а. с. 53). Відповідно до приписів абзацу 2,3 ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Як вбачається зі змісту ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. За приписами ч.1 ст.10 ЦПК України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.4 ст.10 ЦПК України). Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Також частиною 2 даної статті Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Так, ч. 1 ст. 10 Конвенції про права дитини передбачено, що відповідно до зобов`язання Держав-учасниць за пунктом 1 статті 9 заява дитини чи її батьків на в`їзд у Державу-учасницю або виїзд із неї з метою возз`єднання сім`ї повинна розглядатися Державами-учасницями позитивним, гуманним і оперативним чином. Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання не призводило до несприятливих наслідків для заявників та членів їх сім`ї. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну). У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у частині першій цієї статті, для виїзду з України і в`їзду в Україну можуть використовуватися інші документи. Так, п. 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57 (далі - Правила № 57) передбачено, що ці Правила визначають порядок перетинання громадянами України державного кордону. За приписами п.п.2 п.4 Правил №57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Так, ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до абзацу другого ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Так, абзацом першим ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. При цьому, абзацами 1-4 ст. 19 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, кожна дитина має право на освіту. Держава гарантує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; надання державних стипендій та пільг учням і студентам цих закладів у порядку, встановленому законодавством України. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі. Держава забезпечує право на вибір навчального закладу і навчання рідною мовою чи на вивчення рідної мови у державних і комунальних навчальних закладах. Місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування організовують облік дітей дошкільного та шкільного віку для виконання вимог щодо навчання дітей у загальноосвітніх навчальних закладах. Отже, для того, щоб позивач разом з дитиною виїхав за кордон, він повинен отримати нотаріально засвідчену згоду відповідача, а у разі відмови зі сторони відповідача надати таку згоду, дозвіл на виїзд дітей за кордон може бути наданий у судовому порядку. При цьому, як свідчать вищевказані норми законодавства України, Суд має враховувати всі обставини справи, зокрема не тільки право одного з батьків мати контакт з дитиною, але й безпосередньо благополуччя дитини, участь батьків у її вихованні, матеріальному забезпеченні, забезпеченні права дитини на освіту та належні умови проживання, тощо а від так, суд вважає цілком і повністю обґрунтованими позовні вимоги Позивача, не тільки з точки зору нормативно-правових актів, але і з безпосередньо фактичних обставин справи, та належних, достовірних і об`єктивних доказів, наявних у матеріалах справи. За приписами ч.1 ст.10 ЦПК України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (ч. 4 ст.10 ЦПК України). Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 р. (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установив порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинутина інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін; Пунктом 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, &aти;100, ЕСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз вищезазначеної практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що на теперішній час існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Крім того, як свідчить судова практика у подібних правовідносинах, зокрема, правова позиція Верховного суду, викладена у постановах: від 29.05.2019р. по справі № 357/17852/15-ц, провадження №14-199цс19; від 13.06.2019р. по справі №344/11069/18, провадження №61-5330св19; від 12.06.2019 по справі №755/5826/17, провадження №61-48356св18; від 04.07.2018 по справі №712/10623/17, провадження №14-244цс18; витяг «Відступлення від правових висновків ВСУ: аналіз судової практики у цивільних справах» від 27.08.2018р., суд касаційної інстанції дійшов висновку, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівень життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Приписами ч. ч. 5,6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Таким чином, слід дійти висновку про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини, та такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків має бути наданий на підставі рішення суду на певний період із зазначенням його початку та закінчення. Ураховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька на період з 19 листопада 2019 року по 30.08.2020 року, у супроводі матері - [PERSON] Виходячи із вищевикладеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги слід задовольнити. Ураховуючи вищенаведене, відповідно до ст. 33 Конституції України, ст.ст. 7, 150,155 Сімейного кодексу України, ст. 313 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 3, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України»,

Outcome: partial