Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся позивач з вимогами визначити, що розмір частки [PERSON] та [PERSON], який помер 01.12.2013 року в спільній сумісній власності на земельну ділянку площею 0,0296 гектара, розташовану в м. Вінниця, вул. Стрілецька, 34, кадастровий номер 0510136300:01:038:0050, з цільовим призначенням ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, становить по ? частці. Позовні вимоги аргументовані тим, що 01 грудня 2013 року помер чоловік позивача [PERSON]. В звязку з чим після його смерті відкрилася спадщина на частину земельної ділянки, що розташована в місті Вінниці, по вул. Стрілецька, 34. Оскільки покійний заповіту не залишив, то для оформлення спадкових прав після смерті чоловіка, позивач звернулася до Першої Вінницької державної нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак постановою від 19.05.2017року № 1195/02-31 Державний нотаріус Першої Вінницької державної нотаріальної контори [PERSON] відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку земельної ділянки площею 0,0296 га, кадастровий номер 0510136300:01:038:0050, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Стрілецька, 34, після померлого 01 грудня 2013 чоловіка - [PERSON] оскільки не визначена частка кожного із співвласників ( померлого [PERSON] та позивачки [PERSON] ) у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку. Позивач вказує, що в звязку з тим, що частки у спільній сумісній власності на земельну ділянку не виділені, позивач не може в повній мірі реалізувати своє право власності на належну йому частину земельної ділянки. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи без його участі позов підтримує в повному обсязі, судовий збір просив суд залишити за позивачем. Представник відповідача надав до суду заяву про розгляд справи без його участі покладається на розсуд суду. Представник третьої особи надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, покладається на розсуд суду. Судом по справі встановлені наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини: Судом встановлено, що 01 грудня 2013 року помер чоловік позивача ( а.с. 8 ) [PERSON], у віці 35 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-АМ №27332 від 02 грудня 2013 року. ( а.с. 7) Постановою від 19.05.2017року № 1195/02-31 Державний нотаріус Першої Вінницької державної нотаріальної контори [PERSON] відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку земельної ділянки площею 0,0296 га, кадастровий номер 0510136300:01:038:0050, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Стрілецька, 34, після померлого 01 грудня 2013 чоловіка - [PERSON] оскільки не визначена частка кожного із співвласників ( померлого [PERSON] та позивачки [PERSON] ) у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку. (а.с.6) Як вбачається із державного акту на право власності - земельна ділянка площею 0,0296 га, кадастровий номер 0510136300:01:038:0050, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Стрілецька, 34, нележала [PERSON]. ( а.с.9-13) З метою повного та об'єктивного розгляду судом досліджувались матеріали спадкової справи після смерті [PERSON]. (а.с. 37-84) ч1 ст. 316 ЦК України встановлено, що - правом власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. ч1 ст.317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. ч1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. ч1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. За змістом ст. ст. 355, 356,358, 319 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше 5 (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна юність на майно. Власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них на праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. ч.2 ст. 358 ЦК України встановлено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. ч.3 cт. 358 ЦК України встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння, користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, а тому у даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання права власності у порядку спадкування за законом, оскільки іншим шляхом захистити цивільне право позивача неможливо, а отже позов підлягає задоволенню. За змістом ст. ст. 355, 356,358, 319 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше 5 (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна юність на майно. Власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них на праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Згідно із ст. 89 ЗК України визначено, що поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності з виділеними частками може бути здійснена за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними ,якщо інше не передбачено законом, або не встановлено судом. ч.1 ст. 158 ЗК України встановлено, що земельні спори вирішуються судом, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму ВСУ Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ від 16.04.2004 № 7, у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію. При пред'явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо. ст. 77 ЦПК України, встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Ч.1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд, вважає позов обґрунтований, повністю підтверджений матеріалами справи та підлягає задоволенню в повному обсязі. В заяві про розгляд справи без його участі просив суд судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved