Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-03 00:00:00

В січні 2014р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києві з позовом до відповідача ДТГО «Південно-Західна залізниця», третя особа: в.о. начальника відокремленого підрозділу «Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський» ДТГО «Південно-Західна залізниця» Марченко С.О., в якому просила суд: скасувати наказ про припинення договору (контракту) з позивачкою від 06 грудня 2013р. № 3142/ос; поновити позивачку на роботі на посаді провідника пасажирських вагонів Відокремленого підрозділу «Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський» ДТГО «Південно-Західна залізниця»; стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 грудня 2013р. до дня поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди у розмірі 20000,0 грн. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з 09 січня 2001р. працює у відповідача. Наказом від 03 серпня 2010р. №1350/ос її було прийнято по переміщенню на посаду провідника пасажирських вагонів Відокремленого підрозділу «Вагонна дільниця Київ-Пасажирський» Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» на контрактній формі трудового договору. 06 грудня 2013р. наказом в.о. начальника Відокремленого підрозділу «Вагонна дільниця Київ-Пасажирський» Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» Марченка С.О. за № 3142/ос вона була звільнена з роботи за п. 8) ст. 36 КЗпП України на підставі, передбаченій контрактом, а саме за порушення п. 17 «а» контракту № 819 від 29 липня 2011 р. за встановлення факту перевезення безквиткових пасажирів. На думку позивачки [PERSON] її звільнення з займаної посади відбулося з порушенням трудового законодавства, наказ про звільнення вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки з її боку не мало місце порушення умов трудового контракту, а саме порушення посадових обов'язків. Зокрема, 13 листопада 2013р. при проведенні перевірки регіонального потягу № 824 сполученням Шепетівка-Київ у вагоні № 8, який обслуговувала позивачка, при перевірці вагонів перевіряючі акцентували увагу на зовнішньому вигляді провідників, належному санітарному стані вагонів та на тому чи провідники пильнують аби пасажири не вживали спиртні напої та не палили. Після такої перевірки, перевіряючи запропонували позивачці свій підпис у документі де було зазначено лише номер вагону, який обслуговувала позивачка та її прізвище. Згодом позивачці стало відомо, що перевіряючі вказали у даному документі загальну кількість пасажирів у вагоні №8 з особистої візуальної оцінки, яка явно перевищувала кількість дійсно присутніх пасажирів, більш того, перевіряючі не здійснювали перевірку у пасажирів вагону №8 наявність проїзних документів. Позивачка вважає, що при проведенні даної перевірки, за результатами якої її було звільнено із займаної посади, перевіряючими було порушено вимоги Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом. Крім того, на думку позивачки незаконним є також її звільнення, як одинокої матері та без згоди виборного профспілкового органу Незалежної профспілки працівників Вагонної дільниці станції «Київ-Пасажирський» Південно-Західної залізниці, членом якої є позивачка. Враховуючи незаконність свого звільнення для захисту свого порушеного права вона вимушена була звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, викладених в позові просили суд його задовольнити. Представники відповідача проти позову заперечували, вважали його безпідставним та необґрунтованим, зазначаючи, що звільнення позивачки відбулося з дотриманням трудового законодавства. Третя особа, про час та місце розгляду справи оповіщалася в установленому законом порядку, до судового засідання на адресу суду було надіслано клопотання про розгляд справи за її відсутності, проти позову заперечував в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом 06 грудня 2013р. наказом в.о. начальника Відокремленого підрозділу «Вагонна дільниця Київ-Пасажирський» ДТГО «Південно-Західна залізниця» за № 3142/ос позивачка [PERSON] була звільнена з роботи з посади провідника пасажирських вагонів за п. 8) ст. 36 КЗпП України на підставі, передбаченій контрактом, а саме за порушення п. 17 «а» контракту № 819 від 29 липня 2011 р. - встановлення факту перевезення безквиткових пасажирів. Відповідно до ч. 3 ст. 15 Закону України «Про залізничний транспорт» працівники залізничного транспорту загального користування, які здійснюють обслуговування пасажирів, працевлаштовуються на підприємства пасажирського залізничного транспорту загального користування за контрактною формою трудового договору. Згідно положень ч. 3 ст. 21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Поряд з підставами припинення трудових відносин передбаченими чинним законодавством, п. 17 підпункту «а» контракту №819 від 29 липня 2011р. визначено підстави розірвання контракту не передбачені чинним законодавством, зокрема, звільнення з ініціативи роботодавця до закінчення терміну дії контракту у разі встановлення факту перевезення безквиткових пасажирів. Звільняючи позивачку з займаної посади, сторона відповідача наголошувала, що з боку позивачки мало місце порушення умов укладеного між сторонами трудового контракту, а саме провезення позивачкою, як провідником пасажирського вагону безквиткових пасажирів. При цьому, сторона відповідача наголошувала, що 13 листопада 2013р. під час перевірки регіонального потяга № 824 сполученням Шепетівка-Київ на дільниці Малин-Святошин представниками ДН-4 [PERSON] та [PERSON] згідно Розпорядження першого заступника начальника «Південно-Західної залізниці» Федорко І.П. від 08 листопада 2013р. №НЗ-1-1/86 «Щодо проведення перевірок регіональних поїздів» було складено акт про те, що, зокрема, у вагоні № 8, провідником якого була позивачка, перебував 31 пасажир. Згідно ж довідки Автоматизованої системи керування пасажирськими перевезеннями Укрзалізниці від 14 листопада 2013р., у вагон № 8 потягу № 824 було продано 6 квитків (а.с.26-27). Відповідно до протоколу оперативної наради по розгляду порушень посадових обов'язків та трудової дисципліни працівниками Вагонної дільниці станції Київ-пас. ПЗЗ від 15 листопада 2013р. фактів провозу безквиткових пасажирів не було встановлено, при цьому позивачку позбавлено 100 % преміальної оплати за листопад місяць за підпис акту перевірки з незаповненими відповідними графами (а.с.47-48). Дане рішення було прийнято виходячи із наступних встановлених обставин. Зокрема, з рапорту бригадира [PERSON] та доповідних провідників пас. вагонів встановлено, що при проведенні перевірки провідникам було запропоновано поставити особисті підписи в акті перевірки з незаповненими відповідними графами, мотивуючи це тим, що працівники поїзної бригади вдягнені по формі, бейдж встановленої форми, виконання обов'язків у повному обсязі. Після підписання провідниками акта перевірки він був заповнений перевіряючими, але вказана кількість громадян, які проїжджали у кожному вагоні, не відповідає дійсності. Провідники та бригадир заперечують факти допущення безквиткових пасажирів до вагонів. Бригадир [PERSON], згідно протоколу оперативної наради, також доповіла, що акт складався двічі через помилки та надала початковий акт перевірки, в якому графи «кількість пасажирів» не заповнені, але підписи провідників поставлені. Встановити факт провозу безквиткових пасажирів неможливо. Однак, відповідно до протоколу оперативної наради при першому заступнику начальника галузевої пасажирської служби Підкопалову О.В. від 21 листопада 2013р. було вирішено наступне: не погодитись з протокольним рішенням оперативної наради від 15 листопада 2013р. щодо позбавлення 100% преміальної оплати за місяць [PERSON] та за неналежне виконання своїх посадових обов'язків, а саме: перевезення безквиткових пасажирів, розірвати з [PERSON] контракт за встановленим порядком (а.с.56-59). У відповідності з ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до вимог п. 18.4, 18.6 Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв'язку №1196 від 27 грудня 2006р., під час перевірки особи, які виявили недоліки в організації продажу проїзних документів і обслуговуванні пасажирів, уживають заходів щодо усунення таких недоліків. Якщо під час здійснення контролю поїзда виявлено пасажира без проїзного документа або з безплатним проїзним документом, але за відсутності у пасажира документа, що підтверджує право на таку пільгу, то він уважається безквитковим і повинен сплатити штраф та платити проїзд від станції посадки до місця призначення. Відповідно до п. 3.1, 3.2 Порядку проведення перевірок пасажирських поїздів в системі залізничного транспорту України, затвердженого Наказом Укрзалізниці від 26 квітня 2011р. № 370 Ц, після перевірки поїзда, незалежно від її результатів, особи, які проводили перевірку, зобов'язані зробити відповідний запис у рейсовому журналі. В записі обов'язково відображаються всі недоліки, що були виявлені під час перевірки та пропозиції щодо їх усунення за підписом усіх членів групи. Якщо під час перевірки поїзда виявлено пасажира без проїзного документа, або з безплатним проїзним документом, але за відсутності у пасажира документа, що підтверджує право на таку пільгу, а також неоплаченої ручної поклажі, службові особи, які виконують перевірку зобов'язані притягнути порушників до адміністративної відповідальності згідно законодавства України. Крім того стягнути вартість проїзду/перевезення згідно Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України. Згідно ж п.4.1 зазначеного вище Порядку перші екземпляри актів направляються для вжиття заходів керівництву залізниці приписки поїздів, другий - під розпис лишається керівнику поїзної бригади, а третій - у справі контролюючого підрозділу. Як вбачається з матеріалів справи, в рейсовому журналі міститься запис про те, що 13 листопада 2013р. було проведено перевірку, результати якої викладені в акті. Однак, в акті перевірки від 13 листопада 2013р. запис щодо порушень, виявлених під час перевірки - відсутній. Більш того, з наданих представником відповідача двох копій акту від 13 листопада 2013р., складеного представниками ДН-4 [PERSON] та [PERSON] вбачається їх різний зміст, зокрема, в одному із них зазначена кількість пасажирів у вагоні №8 - 31 чол. та проставлений підпис позивачки (а.с.25), в іншому - не зазначена кількість пасажирів, при цьому підпис позивачки проставлений у порожньому бланку (а.с.32). З пояснень наданих позивачкою в судовому засіданні, вбачається, що вона підписувала лише один акт, у якому не була проставлена кількість пасажирів, при цьому, кількість вільних місць у вагонах потягу та правильність їх обліку, і наявність квитків не перевірялась, нібито виявлені безквиткові пасажири до адміністративної відповідальності притягнуті не були. Дані обставини підтверджується і протоколом оперативної наради по розгляду порушень посадових обов'язків та трудової дисципліни працівниками Вагонної дільниці станції Київ-пас. ПЗЗ від 15 листопада 2013р. Оцінюючи наведені обставини в їх сукупності, суд вважає, що надання суду представником відповідача двох різних копій акту від 13 листопада 2013 р. (а.с.25, 32), а також наявність копії акту від 13 листопада 2013р., в якому кількість пасажирів у вагоні №8 не зазначена взагалі, роблять неможливим визнання акту від 13 листопада 2013р., складеного представниками ДН-4 [PERSON] та [PERSON], належним та допустимим доказом у справі. Крім того, судом встановлено, що при проведенні ревізії поїзда № 824 сполученням Шепетівка - Київ перевіряючі допустили порушення вимог зазначених вище Порядку та Правил, а саме: до початку перевірки не повідомили начальника поїзду та не пред'явили йому відкриті листи та графіки роботи, чим порушили п.2.8 Порядку. Крім того, згідно п.2.13 Порядку проведення перевірок пасажирських поїздів в системі залізничного транспорту України, при виявленні у вагонах пасажирів без квитків і які відмовилися від оплати штрафу й тарифу, особи які здійснюють перевірку, вживають заходи (при необхідності - з допомогою працівників міліції) до цих пасажирів шляхом висадки безквиткових пасажирів із поїзда на найближчій станції. Доказів про висадку безквиткових пасажирів та фактів залучення працівників міліції представником відповідача надано не було. Викладене підвереджує той факт, що приймаючи рішення про звільнення позивачки з роботи, відповідачем не було встановлено в передбаченому законом порядку порушення з її боку Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, а саме перевезення безквиткових пасажирів. Крім того, на підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про порушення зі сторони відповідача порядку виявлення безквиткових пасажирів, передбаченого нормативно-правовими актами, які діють на залізниці, а також порушення умов колективного договору щодо звільнення членів профспілки (п. 2.3 колективного договору). При цьому, судом не береться до уваги твердження позивачки, що при її звільненні не враховано положення ст. 184 КЗпП України, зокрема, щодо недопущення звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років, оскільки позивачку було звільнено на підставі п.8) с. 36 КЗпП України з підстави, передбаченої контрактом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що звільнення позивачки відбулося з порушенням трудового законодавства, стороною відповідача, не було доведено, що з боку позивачки мало місце порушення пунктів (умов) контракту (встановлення факту перевезення безквиткових пасажирів п. 17 «а» контракту). Враховуючи те, що суд не наділений повноваження, щодо скасування наказу роботодавця, з метою захисту порушеного права позивачки, суд вважає вірним визнати незаконним наказ №3142/ос від 06 грудня 2013р. про по припинення із [PERSON] трудового договору (контракту) та звільнення її з посади провідника пасажирських вагонів Відокремленого підрозділу «Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський» ДТГО «Південно-Західна залізниця», і відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, остання підлягає поновленню на роботі з дати її звільнення - 06 грудня 2013р. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно довідки № 1554 від 04 вересня 2014р., середньомісячна заробітна плата позивачки складає 2877,31 грн., середньоденна - 92,5 грн. З урахуванням викладеного з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 24960,98 грн., починаючи з 06 грудня 2013р. по 04 вересня 2014р. Згідно із п. 2), 4) ч. 1 ст. 367 ЦПК України, ч. 5 ст. 235 КЗпП України суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі позивачки та виплати їй середнього заробітку за один місяць. За змістом вимог ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, даних у п.9 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31 березня 1995 р., згідно з якими розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, при визначенні розміру моральної шкоди, а також те, що 06 грудня 2014р. позивачка була звільнена з порушенням закону, що спричинило у неї негативні зміни у звичайних умовах її життя, що зумовлено витраченням часу на документальне оформлення порушення її прав, тривалого захисту свого порушеного права в суді, а також беручи до уваги, в зв'язку з чим останній були спричинені моральні страждання, а тому суд вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 750,0 грн., які підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 493,24 грн.

Outcome: partial