Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-19 00:00:00

До Богунського районного суду м. Житомира 18.08.2020 р. звернувся [PERSON] з заявою в якій просив видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] строком дії шість місяців, яким: заборонити перебувати в місці проживання (перебування) [PERSON] із малолітнім сином - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; заборонити наближатися на відстань менше 500 (п`ятсот) метрів до місця проживання (перебування) [PERSON] із малолітнім сином - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] із малолітнім сином - [PERSON] , якщо вони за власним бажанням перебуватимуть у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними; заборонити вести будь-які види листування, телефонні переговори (спілкування, в т. ч. в мессенджерах) із [PERSON] або контактувати з ним через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Свої вимоги мотивував тим, що 14.10.2017 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про що складено відповідний актовий запис № 3327. За час перебування із [PERSON] у шлюбі вони мають спільну неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . 18.12.2018 р. [PERSON] добровільно надала нотаріально завірену заяву, згідно з якою вона дає свою згоду на проживання (реєстрацію місця проживання) сина [PERSON] за місцем моєї реєстрації: [ADDRESS] . 22.12.2018 р. [PERSON] добровільно надала нотаріальну завірену заяву, якою надає йому, [PERSON] згоду на виховання сина [PERSON] особисто. Одразу після виписки з пологового будинку, дружина ( [PERSON] ) фактично покинула сина та зникла у невідомому мені напрямку. Наскільки йому відомо, деякий час вона перебувала в м. Києві у знайомих, а деякий час за місцем проживання своїх батьків - у м. Богуслав Київської області. На час розгляду заяви спільний син [PERSON] проживає з батьком [PERSON] і перебуває лише на його утриманні. Він з сином проживаємо на території Богунського району м. Житомира за адресою: [ADDRESS] . Це підтверджується відповідними документами. Малолітнім сином [PERSON] [PERSON] взагалі не цікавиться, не приймає участь у його вихованні та розвитку. У той же час, [PERSON] постійно вчиняє відносно [PERSON] домашнє насильство (у наступних формах: фізичне, психологічне та економічне), а також домашнє насильство відносно малолітнього сина [PERSON] . У зв`язку з цим, він вимушений звернутися до суду з метою захисту своїх прав та прав малолітнього [PERSON] . Як спосіб захисту прав він вибрав винесення відносно [PERSON] обмежувального припису (у відповідності до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Також з приводу вчинення [PERSON] відносно нього домашнього насильства він звертався до органів Національної поліції з проханням притягнути [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КК України - «Вчинення насильства в сім`ї. Однак, ні Житомирський ВП ГУНП в Житомирській області (за місцем моєї реєстрації), ні Богуславське РВП Миронівського ВП ГУНП в Київській області (за місцем реєстрації [PERSON] ) йому відповідь не надали. З огляду на це він змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. 19.08.2020 р. відкрито окреме провадження у цивільній справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Під час слухання справи представник заявника наполягав на задоволені заяви. Заінтересована особа [PERSON] та її представник до суду не з`явилися. Від представника [PERSON] надійшов відзив на заяву в якому він заперечував проти задоволення заяви. (а. с. 30-34). Дослідивши в судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав. 14.10.2017 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. За час перебування із [PERSON] у шлюбі вони мають спільну неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . 18.12.2018 р. [PERSON] добровільно надала нотаріально завірену заяву, згідно з якою вона дає свою згоду на проживання (реєстрацію місця проживання) сина [PERSON] за місцем моєї реєстрації: [ADDRESS] . 22.12.2018 р. [PERSON] добровільно надала нотаріальну завірену заяву, якою надає йому, [PERSON] згоду на виховання сина [PERSON] особисто. Одразу після виписки з пологового будинку, дружина ( [PERSON] ) фактично покинула сина та зникла у невідомому мені напрямку. Наскільки йому відомо, деякий час вона перебувала в м. Києві у знайомих, а деякий час за місцем проживання своїх батьків - у м. Богуслав Київської області. На час розгляду заяви спільний син [PERSON] проживає з батьком [PERSON] і перебуває лише на його утриманні. Він з сином проживаємо на території Богунського району м. Житомира за адресою: [ADDRESS] . Це підтверджується відповідними документами. Малолітнім сином [PERSON] [PERSON] взагалі не цікавиться, не приймає участь у його вихованні та розвитку. У той же час, [PERSON] постійно вчиняє відносно [PERSON] домашнє насильство (у наступних формах: фізичне, психологічне та економічне), а також домашнє насильство відносно малолітнього сина [PERSON] . У зв`язку з цим, він вимушений звернутися до суду з метою захисту своїх прав та прав малолітнього [PERSON] . Як спосіб захисту прав він вибрав винесення відносно [PERSON] обмежувального припису (у відповідності до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Також з приводу вчинення [PERSON] відносно нього домашнього насильства він звертався до органів Національної поліції з проханням притягнути [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КК України - «Вчинення насильства в сім`ї. Однак, ні Житомирський ВП ГУНП в Житомирській області (за місцем моєї реєстрації), ні Богуславське РВП Миронівського ВП ГУНП в Київській області (за місцем реєстрації [PERSON] ) йому відповідь не надали. З огляду на це він змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Відповідно випадках до ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Відповідно до п.3, 6, 7, 8 ч.1, ст.1 цього Закону домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти). Частинами 2, 3, 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи). Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи усі надані заявником докази, з огляду на встановлені судом обставини, суд вважає, що заявник та її неповнолітні діти, як жертви домашнього насильства, потребують захисту у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», та приходить до висновку, що наявні обґрунтовані ризики вчинення [PERSON] домашнього насильства щодо заявниці, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість заяви та необхідність видачі обмежувального припису відносно кривдника строком на шість місяців. На підставі вище встановленого, суд вважає за можливе заборонити [PERSON] перебувати в місці проживання (перебування) [PERSON] із малолітнім сином - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; заборонити наближатися на відстань менше 500 (п`ятсот) метрів до місця проживання (перебування) [PERSON] із малолітнім сином - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] із малолітнім сином - [PERSON] , якщо вони за власним бажанням перебуватимуть у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними; заборонити вести будь-які види листування, телефонні переговори (спілкування, в т. ч. в мессенджерах) із [PERSON] або контактувати з ним через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Разом з цим, суд відмовляє у задоволенні вимоги, що стосується інших місць частого відвідування постраждалими, оскільки дана вимога заявником не конкретизована, що суперечить вимогам закону. За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення заяви та видачу обмежувального припису терміном на 6 місяці. В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави. Згідно із ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання. На підставі викладеного,

Outcome: approved