Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

В серпні 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати її особистою приватною власністю 1/3 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивувала тим, що вона та відповідач є громадянами Російської Федерації, переїхали у 2002-2003 роках та знаходяться на території України по теперішній час згідно з посвідок на постійне проживання. З 16.08.1985 сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі 09.12.2003 позивач та відповідач придбали 1/3 частину домоволодіння по [ADDRESS] . 06.08.2003 позивач з іншими співвласниками продала належну їй на праві приватної власності квартиру в м.Усть-Ілімськ Російської Федерації за 280000 рублів. Частина позивача склала1/3 від вищесказаної суми 93333 грн. Після продажу квартири позивачка переїхала на постійне місце проживання до України. Обмінявши гроші, отримані за продану квартиру в гривні (офіційний курс НБУ до гривні на 01.12.2003 складав за 10 рублів - 1,81 гривень) отримала 16893 грн.Саме за ці грошові кошти було придбано 1/3 домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , та оформлено на ім`я відповідача. В добровільному порядку домовитися про визнання права власності за позивачкою на спірне майно - 1/3 частку домоволодіння, відповідач відмовився. Позивач зазначає, що оскільки нерухоме майно придбано за її особисті кошти, то воно не може вважатися спільною власністю подружжя, а є особистою приватною власністю позивача. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Вважав позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, не підтвердженими належними та допустимими доказами. В договорі купівлі - продажу частину домоволодіння від 09.12.2003 в п.4 вказано, що гроші в повному обсязі у сумі 11000 грн продавець отримав саме від покупця, що свідчить про те, що [PERSON] при передачі грошей та нотаріальному посвідченні угоди не було. Тому підтверджень, що кошти на придбання спірного нерухомого майна належали саме позивачу, немає. Відповідач стверджує, що спірне домоволодіння придбане за його кошти і є його особистою власністю. 03.08.2017 ухвалою судді відкрито провадження у справі. 15.03.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Суд, вислухавши доводи сторін, пояснення свідка, дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у справі докази, встановив наступні обставини. З 16.08.1985 [PERSON] і [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому у відділі РАГЗ виконкому Артемівської міськради Донецької області, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія [NUMBER] виданим 16.08.1985, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено актовий запис №549. Відповідач [PERSON] є громадянином Російської Федерації та з 2002 року постійно проживає на території України, з 21.05.2003 по 21.07.2004 був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . З 27.07.2004 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Зазначене підтверджується посвідкою на постійне проживання серія [NUMBER] . Позивач [PERSON] є громадянкою Росії, у 2003 року приїхала в Україну, з 27.07.2004 має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується посвідкою на постійне проживання серія [NUMBER]. Відповідно до ч.1 ст. 496 ЦПК України іноземці мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст.497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана верховною Радою України. Відповідно до ч.1 ст.27 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах особисті і майнові правовідносини подружжя визначаються за законодавством Договірної Сторони, на території якої вони мають спільне місце проживання. Ч.5 ст.27 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах встановлює, що правовідносини подружжя, що стосується їх нерухомого майна, визначаються за законодавством Договірної Сторони, на території якої знаходиться це майно. Згідно з ч.1 ст.38 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах право власності на нерухоме майно визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої знаходиться нерухоме майно. Питання про те, яке майно є нерухомим, вирішується відповідно до законодавства країни, на території якої знаходиться це майно. Ч.3, ч.4 ст.38 Конвенції визначають, що виникнення і припинення права власності або іншого речового права на майно визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої майно знаходилося в момент, коли мала місце дія або інша обставина, що послужила підставою виникнення або припинення такого права. Виникнення і припинення права власності або іншого речового права на майно, що є предметом угоди, визначається за законодавством місця здійснення угоди, якщо інше не передбачено угодою Сторін. Отже майнові правовідносини, що виникли між сторонами щодо права власності відносно домоволодіння [ADDRESS] , придбаного під час передування у шлюбі, регулюються за законодавством України. 06.08.2003 позивачем [PERSON] із співвласниками [PERSON] , [PERSON] було продано належну їм квартиру за адресою: [ADDRESS] , за 280000 рублів, що підтверджується договором купівлі-продажу жилої квартири від 06.08.2003 та актом прийому-передачі до нього. Під час перебування у шлюбі 09.12.2003 відповідачем [PERSON] за 11000 грн було придбано 1/3 частину домоволодіння [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу домоволодіння від 09.12.2003 посвідченим державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори Заікіною Л.В. Позивач зазначає, що 1/3 частини домоволодіння [ADDRESS] було придбано за її особисті кошти, отримані від продажу квартири в місті Усть-Ілімськ Російської Федерації. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] (дочка позивачки) показала, що після продажу квартири в Усть-Ілімську вони з позивачем їхали до України, відповідач зустрів їх у Москві. Мати (позивач у справі) у її присутності віддала гроші від продажу квартири відповідачу в поїзді. Свідок бачила як гроші упаковували, в подальшому саме цей пакет з грішми був переданий відповідачеві. Також свідок стверджувала, що будинок було куплено саме за ці кошти. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на п.3 ч.1 ст.57 СК України, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Проте зазначена норма закону до спірних правовідносин застосуванню не підлягає, оскільки майно придбавалось у грудні 2003 року, тобто в той час коли Сімейний Кодекс України, на який посилається позивач не діяв (набув чинності з 01.01.2004). Тому і інші норми Сімейний Кодекс України, на які посилається позивач: статті 60, 63, 69 та 70 не підлягають застосуванню. Так само не підлягають застосуванню норми ЦК України, оскільки він набув чинності 01.01.2004. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Сімейні відносини в частині майнових прав та обов`язків подружжя на момент виникнення права власності у [PERSON] на частину домоволодіння регулювалися Кодексом про шлюб та сім`ю України. Так відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один із них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Ст.24 Кодексу про шлюб та сім`ю України до роздільного майна подружжя (майна, що є власністю кожного з них) відносить: майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування; речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Таким чином, на час виникнення права власності на нерухоме майно - домоволодіння, що є предметом спору, законодавством не було передбачено визнання права особистої приватної власності дружини, чоловіка у разі придбання майна за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже джерело походження коштів, за які було придбано майно під час шлюбу, не впливає на визначення такого майна як спільної сумісної власності подружжя. Ч.4 ст.28 Кодексу про шлюб та сім`ю України передбачає, що правила статей 22, 24, 25, 26 застосовуються у тому разі, якщо шлюбним контрактом не встановлені інші положення. Сторонами не доведено наявності шлюбного контракту, який би встановлював інші положення, ніж передбачені Кодексу про шлюб та сім`ю України в частині визначення належності майна, придбаного сторонами під час перебування у шлюбі. Тому суд дійшов висновку про те, що 1/3 частина домоволодіння [ADDRESS] , придбана на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 09.12.2003 посвідченого державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори Заікіною Л.В. на ім`я [PERSON] , є спільною сумісною власністю подружжя - сторін у справі. При цьому суд вбачає порушення відповідачем [PERSON] права власності позивача [PERSON] на частину домоволодіння, що є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки він заперечує право власності позивача на частину домоволодіння, що випливає з відзиву на позов та пояснень, наданих у судовому засіданні. Встановлені обставини справи свідчать про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог про визнання за позивачкою її особистого права власності на спірне майно - 1/3 частину домоволодіння [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed