Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

В червні 2016 року [PERSON] звернулась з позовом, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля [NUMBER] від 03 червня 2015 року, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] за участю комісіонера ТОВ «Автосіверброк», та витребувати транспортний засіб на збереження на території незалежного СП ПАТ «Чернігівагроавтосервіс» за її рахунок. Рішенням від 21 вересня 2016 року Деснянський районний суд м. Чернігова позовні вимоги [PERSON] задовольнив частково. Визнав недійсним договір ААЕ № 113299 купівлі-продажу автомобіля [NUMBER], кузов №JTHBF30G 146024086, 2004 року випуску, який укладено 03 червня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] за участю комісіонера ТОВ «Автосіверброк». В іншій частині позову відмовив. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду в частині задоволених вимог та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оскаржуване рішення, всупереч вимог ст. 60 ЦПК України, ґрунтується лише на твердженнях позивача та показах свідків, проте, події, що мали місце 01 червня 2016 року та викладені в рішенні суду, жодним чином не доводять про ненадання позивачем згоди на продаж автомобіля, а факт користування автомобілем іншою особою в червні 2016 року не свідчить про використання автомобіля іншими особами протягом 2015 року та його продаж. Відповідач зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги тієї обставини, що транспортний засіб був відчужений ним за усної згоди дружини, тобто договір купівлі-продажу був укладений у відповідності до приписів ст. 65 СК України, якою не передбачена необхідність письмової згоди одного з подружжя. Тобто, законодавством не встановлено визнання недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя. В письмових запереченнях позивач, вважаючи рішення суду законним і обґрунтованим та не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, просить судове рішення залишити без змін. Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що, всупереч положень ст. 369 ЦК України та ст. 65 СК України, відповідач [PERSON] одноособово розпорядився спірним автомобілем, продавши його [PERSON], отже цей автомобіль вибув з володіння позивача поза її волею, так як остання не давала чоловіку згоди на його відчуження. Підставою для відмови в задоволенні вимоги щодо витребування автомобіля на збереження на території ПАТ «Чернігівагроавтосервіс» суд визначив те, що задоволення вказаної вимоги може вплинути на права та інтереси вказаної юридичної особи, яка не є учасником процесу. В частині зазначених позовних вимог рішення не оскаржується. З висновком районного суду в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля не може погодитись апеляційний суд, оскільки він не відповідає вимогам чинного законодавства, яким регулюються спірні правовідносини, враховуючи наступне. У справі встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 червня 2002 року по 31 травня 2016 року, який було розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова (а.с. 4, 79-80). У період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на імя [PERSON] згідно довідки-рахунку від 17 червня 2014 року було придбано автомобіль LEXUS GS 300, кузов №JTHBF30G 146024086, 2004 року випуску, вартістю 140000 грн (а.с. 86). Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вищевказаний автомобіль 19 червня 2014 року зареєстрований за [PERSON] (а.с. 7). 03 червня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] за участю комісіонера ТОВ «Автосіверброк» був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу, за умовами якого [PERSON] продав [PERSON] автомобіль [NUMBER] за 49000 грн (а.с. 28). 15 липня 2015 року транспортний засіб був зареєстрований за [PERSON] (а.с. 29). Як передбачено ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ст.ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх власників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Приписами ч. 2 ст. 65 СК України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. В своїй постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України, висновок якого в силу положень ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись при вирішенні даної справи, зазначив, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, не в повній мірі проаналізувавши вищенаведені норми та матеріали справи, прийшов до неправильного висновку про наявність підстав для задоволення вимог про визнання договору купівлі-продажу автомобіля, пославшись на недотримання під час його укладання вимог ст. 65 СК України. Як вже зазначалось, автомобіль LEXUS GS 300 був придбаний 17 червня 2014 року, тобто в період перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі. 03 червня 2015 року [PERSON], який на той час являвся власником автомобіля, здійснив продаж транспортного засобу [PERSON] Так, матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON], купуючи автомобіль, за обставинами справи не міг не знати про те, що [PERSON], відчужуючи транспортний засіб, не отримав на це згоди дружини. Умовами договору купівлі-продажу, зокрема п. 4, визначено, що продавець гарантує, що в момент підписання угоди транспортний засіб, який продається, нікому не продано, не подаровано, у спорі та під забороною (арештом) не перебуває. Наведені позивачем в її позові обставини щодо недобросовісності дій обох сторін при укладенні оспорюваного договору в контексті положень ст.ст. 58-60 ЦПК України підлягають доказуванню. Проте, [PERSON] таких доказів ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду не надала. Крім цього, колегія суддів погоджується з висловленими відповідачем [PERSON] запереченнями відносно того, що транспортний засіб був відчужений ним під час перебування у шлюбі, а отже за положеннями ст. 65 СК України вважається, що при укладенні цієї угоди він діяв за усною згодою своєї дружини. [PERSON] ці твердження в належний спосіб не спростувала. Відтак, апеляційний суд вважає, що вона не довела порушення свого права при укладенні оспорюваної угоди. Крім цього, позивачем під час розгляду справи не надано доказів на підтвердження того, що при відчуженні автомобіля [PERSON] діяв всупереч інтересам сімї або з метою уникнення подальшого розподілу спільного майна подружжя. Апеляційний суд погоджується з доводами відповідача відносно того, що всі обставини, на які посилається [PERSON] у позові, мали місце після розірвання шлюбу. Вказуючи на те, що автомобіль був увесь час у користуванні її родини до розірвання шлюбу і вона не могла знати про його продаж, позивач кілька разів змінювала пояснення щодо часу фактичного припинення шлюбних відносин, а отже і часу, з якого вважала своє право порушеним. Ураховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що при ухваленні судового рішення допущенні порушення у застосуванні норм матеріального права, а тому апеляційний суд на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасовує рішення в частині визнання недійсним договору і ухвалює нове рішення про відмову в цій частині позовних вимог. З [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір, сплачений ним при подачі апеляційної скарги відповідно до положень ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved