Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулося Товариство з додатковою відповідальністю «Інтер-Ріск Україна», яке діє в інтересах Публічного акціонерного товариства «Кредобанк», до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що 01.04.2015 року між позивачем та відповідачем -[PERSON] було укладено кредитний договір № 5715.09.00.2357, згідно з яким [PERSON] було видано кредит у розмірі 493 328, 56 гривень, що підтверджується меморіальними ордерами від 03.04.2015 року. Згідно з умовами договору кредитні кошти надавались [PERSON] в безготівковій формі, шляхом перерахування на його поточний рахунок. Відповідно до п. 3.2. договору, за користування кредитом [PERSON]А сплачує Публічному акціонерному товариству «Кредобанк» відсотки у розмірі 16,50 % річних. Повернення суми кредиту відповідно до п. 3. договору відбувається шляхом перерахування та/або внесення готівкою коштів на рахунок (картковий) визначений у п.3.11. договору. Відповідно до п. 5. договору, за несвоєчасне виконання грошових зобовязань за цим договором позичальник відшкодовує банку заподіяні збитки в повному обсязі та сплачує пеню в розмірі подвійної процентної ставки, але не менше 10,00 гривень за кожний день прострочення. Згідно з п. 6.1. договору виконання зобов'язань за кредитним договором забезпечується способами, що обумовлені договором, зокрема: неустойка (штраф, пеня); застава транспортного засобу марки Маzdа, модель 6, рік випуску 2014, номер кузова [NUMBER], яка належить [PERSON]; порука. Відповідно до договору поруки - [PERSON], являється поручителем перед позивачем за виконання [PERSON] кредитних зобов'язань у повному обсязі. Станом на 07.02.2018 року заборгованість за договором № 5715.09.00.2357 від 01.04.2015 року не погашена. [PERSON] не виконує свої зобовязання за договором, що призвело до порушення прав позивача. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про солідарне стягнення з відповідачів на користь Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» заборгованості за договором № 5715.09.00.2357 від 01.04.2015 року в розмірі 89 008, 50 гривень, яка складається з: 78 858, 23 гривень неповернута сума кредиту; 10 150, 27 пеня. Також, представник позивача просив суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача судові витрати у розмірі 1 762, 00 гривень. Ухвалою суду від 13.03.2018 року вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. З матеріалів справи вбачається, що відповідачами [PERSON] та [PERSON] було отримано 17.03.2018 року та 05.04.2018 року відповідно копію ухвали суду від 13.03.2018 року та копію позовної заяви із доданими до неї документами. (а.с. 95, 97) У строк, визначений судом ухвалою суду від 13.03.018 року, від відповідачів відзив на позов не надійшов. Будь-які докази по справі чи клопотання від відповідачів, також, на адресу суду не надійшли. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від учасників справи до суду не надходили. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Ухвалою суду від 05.05.2018 року представнику позивача відмовлено у прийнятті відмови від позову і продовжено розгляд справи. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 01.04.2015 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» було укладено кредитний договір № 5715.09.00.2357. (а.с. 5-8) Відповідно до п. 1.1. кредитного договору № 5715.09.00.2357 від 01.04.2015 року банк зобовязується надати у власність позичальникові грошові кошти у розмірі та на умовах, обумовлених цим договором, а позичальник зобовязується повернути кредит і сплатити проценти за користування ними і комісії. Відповідно до п. 3.2. кредитного договору № 5715.09.00.2357 від 01.04.2015 року за користування кредитом позичальник сплачує банку 16,50 % річних. На виконання умов вищевказаного кредитного договору, банком було видано кредит [PERSON] в сумі 493 328, 56 гривень, що підтверджується меморіальними ордерами № 13311406 від 03.04.2015 року (на суму 474 400, 00 гривень) та № 13311442 від 03.04.2015 року (на суму 18 928, 56 гривень), а також випискою по рахунку. (а.с. 18-19, 23-66) Частиною 4 кредитного договору № 5715.09.00.2357 від 01.04.2015 року визначено порядок повернення кредиту. Додатком № 1 до вищевказаного кредитного договору, який є його невідємною частиною, сторонами цього договору було визначено графік погашення заборгованості. (а.с. 8) В забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором № 5715.09.00.2357 від 01.04.2015 року, 01.04.2015 року між [PERSON] та ПАТ «Кредобанк» було укладено договір поруки № 5715.09.00.2357/S-1, згідно якого остання поручилася відповідати перед кредитором за виконання зобовязань [PERSON] у повному обсязі. (а.с. 9) Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно з яким сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти. Розмір процентів встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, заборгованість [PERSON] перед позивачем по тілу кредиту за договором № 5715.09.00.2357 від 01.04.2015 року станом на березень місяць 2018 року становить 78 858, 23 гривень. (а.с. 20-21) Згідно з розрахунком штрафних санкцій, наданим позивачем, за період з 19.12.2016 року по 19.12.2017 року пеня становить 10 150, 27 гривень. (а.с. 22) Судом перевірено розрахунок заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 5715.09.00.2357 від 01.04.2015 року перед позивачем і встановлено його часткову невідповідність вимогам чинного законодавства України та умовам кредитного договору, а саме в частині нарахування пені. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Як вбачається з виписки по особовому рахунку позичальника та розрахунку заборгованості (а.с. 20-21, 23-66), [PERSON] припинив виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом, здійснивши 08.12.2017 року останній платіж спрямований на погашення кредитної заборгованості, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість за кредитним договором. Судом встановлено, що [PERSON] погашення кредиту здійснювалось з порушенням графіку погашення, визначеного сторонами кредитного договору в додатку № 1 до цього договору. Таким чином, суд прийшов до висновку про правомірність заявлених вимог щодо стягнення заборгованості по тілу кредиту в сумі 78 858, 23 гривень. Згідно ст.ст. 546, 549, 550 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Дослідивши розрахунок заборгованості та виписку по особовому рахунку позичальника судом встановлені певні суперечності, а саме: в розрахунку заборгованості за той самий період, що й в розрахунку пені, зазначено відсутність боргу. Хоча, в той же час, з виписки вбачається порушення позичальником строків погашення кредиту встановлених графіком і, відповідно, кредитним договором. Крім того, розрахунок нарахування пені здійснено позивачем з 19.12.2016 року, хоча умовами кредитного договору передбачено нарахування пені за кожен день прострочення в разі несвоєчасного виконання грошових зобовязань по кредитному договору (п. 5.1.). Таким чином, право на неустойку у позивача виникає з моменту настання невиконання грошового зобовязання. Отже, оскільки у відповідності до п. 4.1.1 кредитного договору № 5715.09.00.2357 від 01.04.2015 року повернення суми кредиту здійснюється щомісячно разом із нарахованими процентами рівними сумами (ануїтетний платіж) не пізніше останнього робочого дня поточного місяця, а згідно графіку в конкретно визначену дату, то нарахування пені у визначені позивачем періоди, є необґрунтованим. Крім того, судом встановлено розбіжності щодо наявності заборгованості [PERSON] саме у визначені позивачем періоди нарахування неустойки. Так, згідно розрахунку заборгованості по кредиту (а.с. 20-21) позивачем визначено відсутність заборгованості [PERSON] перед позивачем в періоди за які здійснено нарахування неустойки, а в розрахунку пені (а.с. 22), позивачем вже зазначається наявність заборгованості. Дані, зазначені позивачем в цих двох розрахунках щодо наявності та/або відсутності заборгованості, різняться. Також, суд дійшов до висновку про те, що п. 5.1 кредитного договору щодо встановлення відповідальності за невиконання умов кредитного договору у вигляді пені у розмірі подвійної діючої по договору кредитної ставки за кожний день прострочення, а це - 33 %, є несправедливим, суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов᾽язків [PERSON] як споживача послуг банку, оскільки така умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов᾽язань за спірним договором. Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, а відповідно до п. 5 ч. 3 цієї же статті Закону умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов᾽язань за договором. На вищевказане неодноразово звертав увагу Верховний Суд, зокрема в постанові від 06.03.2018 року. у справі № 487/7824/15-ц Крім того, з розрахунку неустойки вбачається застосування позивачем розміру пені 43 %, що жодним чином необґрунтовано. Враховуючи вищевикладене суд прийшов до висновку, що нараховані штрафні санкції є необґрунтованими і недоведеними, а тому в задоволенні цієї частини вимог слід відмовити. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно з п. 4.9. кредитного договору № 5715.09.00.2357 від 01.04.2015 року, банк у випадках передбачених п. 2.10. цього договору праві вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за цим договором, про що письмово повідомляє позичальника. Відповідно до п. 4.1. кредитного договору № 5715.09.00.2357 від 01.04.2015 року позичальник зобовязаний повернути банку кредит у повному обсязі в порядку і в терміни, передбачені цим договором. Відповідно до п. 5.1. кредитного договору № 5715.09.00.2357 від 01.04.2015 року за несвоєчасне виконання грошових зобовязань за цим договором позичальник, крім відшкодування збитків, сплачує пеню в розмірі подвійної діючої по договору процентної ставки, але не менше 10, 00 гривень за кожний день прострочення. Згідно з повідомленням-вимогою від 31.05.2016 року товариство з додатковою відповідальністю «Інтер-Ріск України», яке діє в інтересах ПАТ «Кредобанк», вимагало від [PERSON] достроково погасити заборгованість по кредиту в розмірі 379 415, 07 гривень протягом 30 календарних днів з дати отримання даного повідомлення. (а.с. 67) Згідно з поштовим повідомленням, [PERSON] отримав вищевказане повідомлення-вимогу 07.06.2016 року. (а.с. 68) Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до п. 2.6. договору поруки № 5715.09.00.2357/S-1 від 01.04.2015 року поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором. Судом встановлено, що згідно з договором поруки № 5715.09.00.2357/S-1 від 01.04.2015 року поручителем [PERSON] є [PERSON]. Також встановлено, що [PERSON] перед позивачем заборгованість по договору № 5715.09.00.2357 від 01.04.2015 року не погашена. Протягом тривалого часу належних розрахунків [PERSON] не веде, відповідно, ухиляється від виконання зобовязань, взятих на себе згідно з договором № 5715.09.00.2357 від 01.04.2015 року. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в звязку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі суду від 13.03.2018 року було розяснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Однак, жодна із сторін по справі не скористалась своїми процесуальними правами. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобовязані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обовязки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті, в даному випадку пояснення, викладені в позовній заяві і докази, надані разом із позовом. Кредитний договір № 5715.09.00.2357 від 01.04.2015 року та договір поруки № 5715.09.00.2357/S-1 від 01.04.2015 року є домовленістю сторін цих договорів, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України. Предметом виконання як невідємним елементом виконання договору є ті конкретні субєктивні права і конкретні юридичні обовязки для набуття, здійснення і виконання яких конкретні субєкти права вступають в конкретні правовідносини і, відповідно, до вимог норми права, що реалізується, вчиняються належні правомірні дії. Суд вважає, що [PERSON] порушено вимоги ст. 526 ЦК України, згідно з якими зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а також вимоги ст. 1049 ЦК України, яка вказує, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Добровільно відповідачі не провели розрахунок за кредитним договором в строки, визначені його умовами, тому сума боргу підлягає примусовому стягненню. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача, шляхом солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача згідно з кредитним договором № 5715.09.00.2357 від 01.04.2015 року заборгованості по кредиту в сумі 78 858, 23 гривень. В задоволенні позовних вимог щодо солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості по пені в сумі 10 150, 27 гривень слід відмовити, оскільки такі вимоги є необґрунтованими і недоведеними належними і допустимими доказами, враховуючи вищевикладене. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в сумі 1 762, 00 гривень, що підтверджується платіжним дорученням від 19.01.2018 року. (а.с. 1) Доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано. Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 561, 13 гривень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (88, 60 %). Решту судового збору в сумі 200, 87 гривень слід залишити за позивачем. Однак, враховуючи те, що законом не передбачено солідарне стягнення суми судових витрат, відповідно з кожного з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі по 780, 56 гривень. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: partial