Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

До Дзержинського районного суду м.Харкова звернувся [PERSON] з позовом до Генеральної прокуратури України, Територіального управління Державного Бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава, Державної казначейської служби, третя особа: слідчий першого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР розташованого у місті Полтаві Папу Віктор Васильович про компенсацію моральної шкоди в розмірі 1001520,00 гривень, спричиненої відповідачем в результаті протиправної тривалої бездіяльності. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ухваленням численних незаконних рішень та неправомірної тривалої бездіяльності відповідач 1 (Генеральна прокуратура України) спричинив йому глибокі моральні страждання. Так, позивач 23.08.2017 року звернувся до Генеральної прокуратури України із повідомленням про вчинення щодо нього кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 364, 365, 366, 367, 382 КК України, однак відповідач в порушення норм КПК України жодним чином не відреагував на нього. Подібні дії з приводу довготривалої бездіяльності повторювались на протязі усього часу проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню №42018000000001732. Як зазначає позивач, моральні страждання йому було спричинено також через низку неправомірних рішень, прийнятих відповідачем при здійсненні досудового розслідування. З метою відновлення своїх порушених прав, [PERSON] був змушений неодноразово звертатись до судових органів в рамках кримінального провадження №42018000000001732. Крім того, позивач наголошує на тому, що в рамках досудового розслідування по кримінальному провадженню №42018000000001222 відповідачем 2 (Територіальне управління Державного Бюро розслідувань) неодноразово нехтувались вимоги чинного законодавства та приймались незаконні рішення, що також завдали непоправимої шкоди моральному благополуччю позивача. На його думку, з вини відповідачів зменшено авторитет правоохоронних органів, він позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства права, порушено його психологічне благополуччя, тривалий час повинен витрачати свій особистий час та звертатись до суду за захистом своїх прав, гарантованих Конституцією України, що призвело до позбавлення можливості реалізації своїх звичок та бажань, неможливості продовжувати активне особисте та суспільне життя та потребує додаткових зусиль для організації свого життя. Також зазначає, що він втратив віру у законність та справедливість власті, в свою соціальну безпеку, що спровокувало відчуття правової беззахисності, вседозволеності та ігнорування відповідачем всіх норм права та моралі. Своєю тривалою бездіяльністю йому спричинено глибокі моральні страждання, компенсацію яких він оцінює у розмірі 1001520,00 грн. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.09.2019 року було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Відповідач в особі Державної казначейської служби України надав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якої вважає вимоги [PERSON] безпідставними, оскільки реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності посадових осіб Генеральної прокуратури України та Територіального управління ДБР під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди так як само по собі не є порушенням прав позивача. Крім того, позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому відповідачами моральної шкоди, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала ув`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я тощо. Третя особа слідчий Першого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління ДБР, розташованого у місті Полтаві Папу Віктор Васильович надав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що заперечує проти задоволення вказаного позову та вважає його необґрунтованим з огляду на наступне. Так, в провадженні Першого слідчого відділу СУ ТУ ДБР, розташованого у місті Полтава перебували матеріали досудового розслідування №42018000000001222 від 18.05.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 364 КК України. Постановою прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та ДПС України нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні, визначено підслідність у зазначеному кримінальному провадженні за ТУ ДБР, на підставі чого 16.04.2019 року матеріали кримінального провадження надійшли до відповідача 2. Враховуючи вищезазначене, зазначає, що правовідносини, які виникли до 16.04.2019 року жодним чином не стосуються третьої особи. Крім того, наголошує, що на підтвердження своїх позовних вимог позивачем не надано жодним належних та допустимих доказів спричинення йому моральної шкоди відповідачами, а тому такі вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач в особі Територіального управління ДБР надав до суд відзив на позовну заяву, в якому наголосив на тому, що позов не містить жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про спричинення позивачу моральної шкоди. Крім того, зазначив, що сума моральної шкоди, обрахованої позивачем на підставі збірника «Відшкодування матеріальної та моральної шкоди: нормативні акти, роз`яснення, коментарі: станом на 01.01.2001 р. є лише літературним виданням, а не нормативно-правовим актом, а тому розрахунки, зроблені на його підставі не можуть вважатись належними. Враховуючи вищевикладене, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та висунутими позивачем із власних міркувань, а також суб`єктивним ставленням до органів прокуратури та слідства. Відповідач в особі Генеральної прокуратури України надав до суду відзив на позовну заяву, згідно якої вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставними, виходячи з того, що прийняття процесуальних рішень органом досудового розслідування, оскарження їх позивачем до суду у порядку ст.ст.303-307 КПК України, скасування судом окремих процесуальних рішень не може свідчити про спричинення позивачу будь-якої моральної шкоди, а лише вказує на їх правову позицію, яка в силу особливостей кримінального процесуального законодавства, не може бути перевірена в апеляційному порядку. Будь-яких обмежень свобод або особистих прав [PERSON] при проведенні досудового розслідування не допущено, а ним не надано доказів спричинення йому будь-якої шкоди, оскільки лише сам факт звернення позивача із заявами до правоохоронних органів чи до суду не може свідчити про реальне порушення її прав, а не погоджуючись з процесуальними рішеннями органу досудового розслідування (прокурора), він у повному обсязі реалізує своє конституційне право на доступ до правосуддя. Також вказує, що позивачем не зазначено, як саме уповноважені особи прокуратури, що проводять досудове розслідування та здійснюють процесуальне керівництво, спричинили йому моральні або фізичні страждання, що призвели до погіршення стану його здоров`я, взаємин з родичами, позбавили можливості реалізації своїх звичок та бажань, та яким чином вони пов`язані зі службовою діяльністю саме співробітників прокуратури. Вказує, що у спірних правовідносинах відшкодування моральної шкоди провадиться лише у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють досудове розслідування чи прокуратури завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. На підставі викладеного просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В судове засідання позивач не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Уповноважений представник відповідача Генеральної прокуратури України проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов. Також зазначила, що процесуальні рішення, на які посилався позивач, є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування. Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача. Уповноважений представник відповідача Територіального управління ДБР в судове засідання з`явився, проти задоволення позову заперечував із мотивів, викладених у відзиві. Третя особа слідчий Першого слідчого відділу Слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у місті Полтаві Папу Віктор Васильович у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Суд, дослідивши доводи учасників справи, заслухавши вступне слово представників відповідачів, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлені наступні факти. 23 серпня 2017 року позивач в порядку ст.214 КПК України звернувся до Генеральної прокуратури України із заявою про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 364, 365, 366, 367, 382, однак відповідні відомості до ЄРДР не були внесені. 12 квітня 2018 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва виніс ухвалу, якою зобов`язав Генеральну прокуратуру України внести відповідні відомості до ЄРДР, викладені в заяві від 23.08.2017 року. Вищевикладені відомості були внесені до ЄРДР 17.07.2018 року за №42018000000001732 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 364 КК України. 12 жовтня 2017 року позивач звернувся до Генеральної прокуратури України із заявою про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 364, 365, 366, 367, 372 КК України, які не було своєчасно внесено до ЄРДР, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду. 07 грудня 2017 року ухвалою Печерського районного суду міста Києва було зобов`язано Генеральну прокуратуру України внести відомості до ЄРДР, викладені в заяві від 12.10.2017 року. Вищевказані відомості було внесено до ЄРДР 17 травня 2018 року за №42018000000001222. 28 вересня 2018 року позивач отримав пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого. Постановою прокурора відділу прокуратури Полтавської області від 30.10.2018 року кримінальне провадження №42018000000001732 за ч.1 ст. 364 КК України було об`єднано із кримінальним провадженням №42018000000001222 за ч.1 ст. 364 КК України . Постановою прокурора відділу прокуратури Полтавської області визначена підслідність вищевказаного об`єднаного кримінального провадження Територіальному управлінню ДБР, розташованого у місті Полтава. 20 грудня 2018 року Октябрським районним судом м. Полтави було задавлено заяву позивача про відвід процесуального керівника від нагляду за додержанням законів при досудовому розслідуванні у кримінальному провадженні №42018000000001222. Крім того, позивач неодноразово впродовж періоду з грудня 2018 року по серпень 2019 року звертався до суду в порядку ст. 303 КПК України для реалізації свої прав в рамках досудового розслідування. Статтями 10, 81 ЦПК України\~передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Відповідно до ст.76 ЦПК України\~доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. Згідно ч.1 ст.95 ЦПК України\~письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Обставинами, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог щодо стягнення моральної шкоди, є ухвали слідчих суддів Печерського районного суду міста Києва та Октябрського районного суду м. Полтави, якими задовольнялись скарги [PERSON] на бездіяльність щодо невнесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР, а в подальшому на дії та бездіяльність посадових осіб ТУ ДБР. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що йому заподіяно моральну шкоду тим, що він був змушений звертатися до суду для оскарження бездіяльності посадових осіб Генеральної прокуратури України та прокуратури області, внаслідок чого втратив відчуття безпеки, верховенства права та правової стабільності, порушено його психологічне благополуччя. Позивачем також було надано до суду розрахунок моральної шкоди, спричиненої йому відповідачем в підтвердження суми такої шкоди. Водночас, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану саме органами дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується\~державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме, у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнена у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю вини. Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст.ст.1166, 1167 ЦК України\~доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправності дій заподіювача шкоди і його вина, наявність причинного зв`язку між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінку заподіювача шкоди, його вини та причинний зв`язок між протиправною дією та\~негативними наслідками. Таким чином, у спірних правовідносинах відшкодування моральної шкоди здійснюється у разі, коли незаконними, винними діями органів, що здійснюють досудове розслідування чи прокуратури, завдано моральної шкоди громадянинові. Тобто, до спірних правовідносин не застосовується презумпції моральної шкоди. Згідно із ч.2 ст.23 ЦК України\~моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала\~у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала\~у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала\~у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Жодної з переліченої у ч.2 ст.23 ЦК України\~виключних способів заподіяння моральної шкоди та підстав, з якими закон пов`язує виникнення моральної шкоди, у тому числі будь-якої протиправної поведінки, прокуратурою Харківської області не допущено. Згідно абз.2 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд повинен з`ясувати,\~чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних або фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Правовідносини, що склалися між [PERSON] та Генеральної прокуратурою України, а також ТУ ДБР врегульовані кримінальним процесуальним законодавством, не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Відповідні скарги [PERSON] , розглянуто слідчими суддями з урахуванням положень Кримінального процесуального кодексу України. Таким чином, позивач поновив своє порушене право на неупереджене досудове слідство в рамках меж, передбачених ст.303, 307 КПК України. Реалізація [PERSON] свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового розслідування, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а сам факт скасування вказаних постанов відповідача не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання такими діями позивачу моральної шкоди. Також позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому рішеннями та бездіяльністю працівників Генеральної прокуратури України та ТУ ДБР моральної шкоди, яка згідно з ч.2 ст.23 ЦК України\~полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; принижені честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Також суду не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження неправомірної поведінки слідчого та прокурора прокуратури під час досудового слідства, яка б знаходилася у причинно-наслідковому зв`язку з негативним наслідками для позивача. Відповідно до ст.1174 ЦК України, на яку посилається позивач, шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Оскільки згідно Конституції України\~органи прокуратури не є органами державної влади або місцевого самоврядування, та у спірних правовідносинах посадові особи прокуратури Харківської області, з огляду на положення КПК України, виконують не владні управлінські функції, а процесуальні функції, то ст.1174 ЦК України\~не підлягає застосуванню. Зокрема, ст.1174 ЦК України передбачає спеціальні підстави та умови відповідальності при завданні фізичній або юридичній особі шкоди в позадоговірних правовідносинах, які відрізняють їх від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності в цивільно - правових правовідносинах і полягають у спеціальному суб`єктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері діяльності цих суб`єктів та характері їхніх дій. До суб`єктів відповідальності за цією нормою належать створені відповідно до Конституції України, правових актів Верховної Ради України, Президента, Кабінету Міністрів України, органи, які реалізують надані державою функції та повноваження у сфері управління, а також органи місцевого самоврядування, створені на підставі Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~, їх виконавчі органи та посадові або службові особи вказані державних органів. Сферою застосування вказаної норми є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній або юридичній особі у зв`язку з прийняттям зазначеними суб`єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією\~і законодавством України. Водночас слідчі органи прокуратури, що проводять досудове слідство та приймають відповідно до вимог КПК України\~певні процесуальні рішення, виконують не владні управлінські функції, а здійснюють процесуальну діяльність, а отже до таких суб`єктів, зазначених у ст.1174 ЦК України, не належать. Органи прокуратури взагалі не є органами державної влади або органами місцевого самоврядування у розумінні ст.1174 ЦК України, а мають особливий статус, здійснюючи як зазначено у ст.131-1 Конституції України та Законі України «Про прокуратуру»\~\~функції у сфері правосуддя. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у рішенні від 16.04.2008у справі №6-4969св08. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч.1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. Будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов`язувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які позивач посилається, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди. Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі вищевикладеного, ст.ст.23, 1174, 1176 ЦК України,

Outcome: dismissed