Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

В травні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить суд зобов`язати відповідача не чинити їй перешкоди в користуванні поділеною земельною ділянкою, що знаходиться за адресою [ADDRESS], яка належить їй на праві власності, вирішити питання про судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач з урахуванням свідчень в судовому засіданні посилається на те, що вона на підставі державного акту на право власності від 18.03.2005 є власником ? частин земельної ділянки розміром 0,1000 га (кадастровий номер [NUMBER]), яка розташована за адресою [ADDRESS]. В свою чергу, відповідач є власником ? частини вищезазначеної земельної ділянки. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16.10.2014 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про поділ вищезазначеної земельної ділянки в натурі. При цьому, суд за твердження позивача чітко зазначив, які території на даній місцевості кому належать на праві особистої власності, а які залишаються перебувати у спільному користуванні. При цьому, сам позивач наполягає на тому, що сам порядок користування земельною ділянкою вже давним давно був «негласно» узгоджений між сторонами, рішенням суду на підставі висновку експерта, він отримав своє визначення папері. В той же час, позивач зазначає, що сторони є рідними братом і сестрою, що тривалий час між ними неприязні стосунки, що відповідач всіляко чинить перешкоди як в користуванні особистою власністю позивача, так і їй в користуванні спільною земельною ділянкою, останнє що він робить, це спускає великих собак. З цього приводу позивач та її рідні неодноразово зверталися до правоохоронних органів, які кожного разу рекомендували їй звернутися в суд із позовом в порядку цивільного судочинства. Сам перший процес в суді з приводу поділу земельної ділянки також був викликаний тим, що сторони, хоч і рідня, але не можуть узгодити сумісне проживання та користування суміжними земельними ділянками. Також позивач підсумовує, що лише внаслідок своєї юридичної необізнаності вона не ставила питання під час розгляду справи про зобов`язання відповідача не чинити перешкоди їй у користуванні власністю, оскільки вважала, що ці вимоги є випливаючими із вимог про поділ земельної ділянки за тими обставинами, які вона заявляла раніше (а.с.30-32) Представник позивача повністю підтримав позовні вимоги з підстав, викладених судом вище. Відповідач будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання жодного разу не з`явився (а.с.42, 46, 81) В той же час, його представник в судовому засіданні 22 вересня 2015 року визнала обставини того, що між сторонами вже тривалий час існують неприязні стосунки і що відповідач не хоче і не буде в добровільному порядку виконувати вищезазначене рішення суду, зазначала що нехай приходять виконавці і виконують, якщо їм треба. Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України) Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України) Судовим розглядом встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2014 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про поділ земельної ділянки в натурі. Поділено земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS], загальною площею 0,1000 га (кадастровий номер [NUMBER]) між співвласниками [PERSON] та [PERSON] відповідно до варіанту № 1 висновку судової будівельно-технічної експертизи № 0878 від 16.06.2014 року, виділивши: [PERSON] (частка 3/4) земельну ділянку, загальною площею 0,065325 га (653,25 кв.м), яка складається з: земельної ділянки, площею 0,037468 га (374,68 кв.м), обмежену на Схемі № 2 додатку № 1 точками - 1, 11, лінія розподілу житлового будинку 9, 10, 8, 16, 2, 1. та земельної ділянки площею 0,027857 га (278,57 кв.м), обмежену на схемі № 2 точками - 14,15, 13, 12, 6, 5, 14; [PERSON] (частка ?) земельну ділянку, загальною площею 0,021775 га (217,75 кв.м) обмежену на Схемі № 2 додатку № 1 точками 11, лінія розподілу житлового будинку 9, 10, 15, 13, 12, 7, 11. Залишити у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 0,012891 га (128,91 кв.м) обмежену на схемі № 2 додатку № 1 точками - 3, 4, 14, 15, 10, 8, 16, 3 (а.с.9-12) Зазначене рішення свідчить про те, що режим спільної часткової власності було припинено. З набранням рішенням законної сили сторони стали власниками окремих об`єктів нерухомого майна. В той же час, частина земельної ділянки залишилася у спільному користуванні. Резолютивна частина рішення дійсно не містить задоволення вимог зобов`язального характеру, равно як немає таких позовних вимог, що підтверджується описовою та мотивувальною частиною рішення суду. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи бо особа, щодо якої встановлені ці обставини. Натомість, з даного рішення вбачається, що з приводу користування даною земельною ділянкою у сторін постійно виникали суперечки, відповідач відмовлявся надавати позивачу частину земельної ділянки для обслуговування виділеної частини будинку. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які є один зятем, другий чоловіком, підтвердили кожний окремо, що проживають за адресою проживання позивача, і весь час відповідач «заважає» не тільки користуватися спільною земельною ділянкою, а і власністю позивача, оскільки постійно «спускають» собак, собаки великої породи, агресивні, не дає можливості поставити паркан, відповідач встановив на частині земельної ділянки позивача ворота, при намаганні з`ясувати з ним відносини мирним шляхом провокує конфлікти, на виклики міліції не реагує, насміхається, що «йому ніхто нічого не зробить», всі перевірки міліції заяв позивача закінчуються тим, що відповідач просто не відкриває двері свого будинку, коли приходять правоохоронці. На підтвердження того, що відповідач чинить перешкоди в користуванні власності, позивач заявляла клопотання про витребування із Солом`янського РУ м. Києва МВС України матеріали перевірок за заявами [PERSON] щодо на її думку неправомірною поведінки [PERSON] Так, з отриманих матеріалів дійсно вбачається, що позивач в 2015 році скаржилася до правоохоронних органів з приводу того, що відповідач перешкоджає користуванню земельною ділянкою, яка належить позивачу, та тією земельною ділянкою, яка перебуває у спільному користуванні (а.с.65, 72). За всіма матеріалами відповідач візити співробітників міліції проігнорував, двері не відкрив, пояснення не надав (а.с.68, 75) Проте, наявні в матеріалах справи постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 21.03.2009 та 14.03.2009 свідчать про те, що характер «складних» взаємовідносин між сторонами з приводу користування даною земельною ділянкою має місце ще з 2008 року (а.с.33-34). Таким чином, суд приходить до висновку про те, що обставини чинення перешкод вищезазначеною земельною ділянкою, яка перебуває у власності позивача, та в користуванні останньої саме відповідачем знайшли своє підтвердження в матеріалах справи. Відповідно до п.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до п.5 ст.373 ЦК України, власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження свої майном. Відповідно до ч.2 ст.152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути і судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved