Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-02 00:00:00

В червні 2015 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова (далі - КЕВ м. Харкова) звернувся у суд із позовом до [PERSON] про виселення з службового житлового приміщення. На обґрунтування позивач вказав, що [PERSON] працював слюсарем Державного підприємства Міністерства оборони України «Завод залізобетонних виробів та конструкцій № 348» на підставі наказу від 09 січня 1992 року; 14 грудня 1992 року на підставі наказу № 134 його було переведено на посаду газоелектрозварника 4 розряду; 01 серпня 1998 року на підставі наказу № 171 його було звільнено за пунктом 5 статті 36 КЗпП України у зв'язку з переводом на Державне підприємство «Харківський завод залізобетонних виробів та конструкцій № 348»; 20 вересня 1999 року [PERSON] звільнився з роботи за власним бажанням на підставі наказу № 10. Під час трудових відносин [PERSON] на підставі ордеру № 14, виданого КЕЧ Харківського району, правонаступником якого є КЕВ м. Харкова, було надано службове житлове приміщення площею 12,73 кв. м., що складається з однієї ізольованої кімнати за адресою: [ADDRESS] Вказана квартира рішенням Виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Харкова від 13 травня 1986 року № 280 визнана службовою. [INFO] року [PERSON] помер. На даний час в указаному житлі безпідставно проживає син померлого - [PERSON] У зв'язку з тим, що трудові відносини з [PERSON], померлим [INFO] року, припинені 20 вересня 1999 року, позивач просив зняти з реєстрації місця проживання та виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Відповідач позов не визнав посилаючись на його безпідставність. В зустрічному позові, посилаючись на підстави, передбачені частиною 1 статті 344 ЦК України, просив визнати право власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю. Ухвалами Ленінського районного суду м. Харкова від 05 травня 2016 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, залучені: Міністерство оборони України - за позовом КЕВ м. Харкова; Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» - за зустрічним позовом [PERSON], які письмових заперечень проти позовів не надали (а. с. 96, 123). Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2016 року в задоволенні позову КЕВ м. Харкова та зустрічного позову [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] - представник КЕВ м. Харкова, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального, процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову КЕВ м. Харкова про виселення [PERSON], ухвалити нове рішення в цій частині про задоволення позову в повному обсязі. Зокрема вказує, що на підставі рішення Виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Харкова від 13 травня 1986 року № 280 спірне житло визнано службовим, а підставою для заселення померлого [INFO] року [PERSON] був корінець службового ордеру № 14 від 27 вересня 1995 року, виданий КЕЧ Харківського району, правонаступником якого є КЕВ м. Харкова. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову та постановити в цій частині нове рішення про визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю. Зокрема зазначає, що роз'яснення, які містяться в пункті 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 лютого 2014 року № 5 «Про практику в справах про захист права власності та інших речових прав» та в пункті 6 Узагальнення цього ж суду від 28 січня 2013 року № 24-150/04-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» не стосуються спірних правовідносин Треті особи рішення суду першої інстанції не оскаржили, своїх заперечень на апеляційну скаргу не надали. Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 303 ЦПК України - в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції - судова колегія вважає, що апеляційна скарга [PERSON] - представника КЕВ м. Харкова підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга [PERSON] не підлягає задоволенню з таких підстав. Відмовляючи в задоволенні позову про зняття з реєстрації місця проживання та виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, суд першої інстанції вважав, що КЕВ м. Харкова не є власником зазначеного житлового приміщення. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що підстави, передбачені частиною 1 статті 344 ЦК України, для визнання права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю відсутні. Однак повністю погодитись з такими висновками не можна, оскільки суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову КЕВ м. Харкова не відповідає. Відповідно до статті 124 ЖК України робітники та службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Статтею 125 ЖК Української РС встановлено перелік осіб, яких не може бути виселено з службових жилих приміщень, без надання іншого жилого приміщення. Питання щодо виселення із службових приміщень регулюється Положенням про порядок та надання службових житлових приміщень і користування ними в Україні, затвердженим постановою Ради Міністрів від 04 лютого 1988 року № 37, де зазначено, що робітників і службовців, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, які виключені з господарських товариств або вийшли з них за власним бажанням, підлягають виселенню із службового приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого житлового приміщення, за винятком осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове житлове приміщення, не менш як 10 років; осіб, що звільнені з посади, у зв'язку з якою їм було надано житлове приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів за віком та інших осіб відповідно до житлового законодавства. Матеріали справи свідчать, що [PERSON] працював слюсарем Державного підприємства Міністерства оборони України «Завод залізобетонних виробів та конструкцій № 348» на підставі наказу від 09 січня 1992 року. 14 грудня 1992 року на підставі наказу № 134 [PERSON] було переведено на посаду газоелектрозварника 4 розряду. 01 серпня 1998 року на підставі наказу № 171 [PERSON] було звільнено за пунктом 5 статті 36 КЗпП України у зв'язку з переводом на Державне підприємство «Харківський завод залізобетонних виробів та конструкцій № 348». 20 вересня 1999 року [PERSON] звільнився з роботи за власним бажанням на підставі наказу № 10. Отже, на час звільнення [PERSON] пропрацював на даному підприємстві менше ніж 10 років. Під час трудових відносин [PERSON] на підставі ордеру № 14, виданого КЕЧ Харківського району, правонаступником якого є КЕВ м. Харкова, було надано службове житлове приміщення площею 12,73 кв. м., що складається з однієї ізольованої кімнати за адресою: [ADDRESS] Вказана квартира рішенням Виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Харкова від 13 травня 1986 року № 280 визнана службовою. [INFO] року [PERSON] помер (а. с. 4-7, 10). На даний час в указаному житлі зареєстрований та проживає син померлого - [PERSON] Посилаючись на те, що трудові відносини з [PERSON], померлим [INFO] року, припинені 20 вересня 1999 року, позивач просив зняти з реєстрації місця проживання та виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. ЖК УРСР не містить окремих положень про строки позовної давності, проте, як передбачено статтею 62 цього Кодексу, при розгляді спорів, що випливають з договору найму жилого приміщення, суд застосовує норми цивільного законодавства. Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Аналогічна правова норма міститься і в статті 71 ЦК Української РСР. Таким чином, оскільки право на звернення до суду із зазначеним позовом у КЕВ м. Харкова виникло після звільнення [PERSON] з роботи - з 20 вересня 1999 року, то трирічний строк позовної давності закінчився 20 вересня 2002 року. Саме така правова позиція міститься в постанові Верховного суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-2913цс15, яка відповідно до вимог статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Про застосування строку позовної давності в суді першої інстанції було заявлено [PERSON] - представником [PERSON] в письмовій заяві від 15 серпня 2016 року. Докази того, що спірне житло не перебуває на балансі КЕВ м. Харкова, матеріали справи не містять. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції. В суді апеляційної інстанції [PERSON] - представник КЕВ м. Харкова пояснила, що на даний час рішення про виключення з числа службових житлового приміщення площею 12,73 кв. м., що складається з однієї ізольованої кімнати за адресою: [ADDRESS] Отже підстав для відмови в позові КЕВ м. Харкова з підстав, що останній не є належним позивачем, у суду першої інстанції не було. Рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення з інших підстав, а саме - у зв'язку з пропуском строку звернення до суду за захистом порушеного права. Доводи апеляційної скарги [PERSON] не грунтуються на законі. Відповідно до частин 1, 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для справи, і які у відповідності до частини 1 статті 60 ЦПК України повинен довести саме позивач, є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 9 постанови від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина 3 статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2 статті 344 ЦК України). Проживання в спірному житлі протягом тривалого часу не є безумовною підставою для визнання за [PERSON] права власності на вказану квартиру в порядку набувальної давності. За наявності власника, право власності якого не припинено, підстав для визнання права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] в порядку набувальної давності немає. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази відповідно до вимог статей 212-214 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову.

Outcome: partial