Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

В січні 2020 року [PERSON] в особі представника звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , [PERSON] по визнання недійсним договору позики. Свої вимоги обґрунтовував тим, що на даний час [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . На даний час шлюб не розірвано, провадження у справі № 752/16005/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу зупинено. За час шлюбу між подружжям набуто у власність нерухоме майно. [PERSON] звернулась до суду із позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя. Згодом позивачеві стало відомо, що набуте у шлюбі нерухоме майно передане [PERSON] в іпотеку [PERSON] на підставі договору іпотеки. Укладення договору іпотеки здійснено для забезпечення виконання зобов`язання з договору позики від 19.03.2013 зі строком виконання основного зобов`язання 19.07.2019, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] . Позивач стверджує, що участі в укладенні договору позики від 19.03.2013 та Договору іпотеки від 11.07.2019 разом з відповідачем-1 та відповідачем-2 не приймала, про факт існування цього договору позики дізналась у 2019 році, тобто вже після звернення із позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя. Позивач вважає, що укладений між [PERSON] та [PERSON] договір позики від 19.03.2013 є фіктивним правочином, оскільки його вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином та є недійсним з моменту його укладання. Враховуючи наведене, позивач просить визнати договір позики від 19.03.2013, укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним з моменту його укладення; судові витрати покласти на відповідачів. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 30.01.2020 було відкрито провадження по справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. В судове засідання з`явився представник позивача, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити позов. Також, повідомив, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Представник відповідача з`явився в судове засідання, заперечив проти задоволення позовних вимог та просив відмовити в задоволенні позову, з підстав викладених у відзиві. У вересні 2020 року представником позивача подано клопотання про призначення судової технічної експертизи документу, а саме Договору позики від 19.03.2013. сторонами якого зазначено [PERSON] , [PERSON] . Представником відповідача-2 [PERSON] подано заперечення щодо вказаного клопотання. Суд вважає недоцільно призначати технічну експертизу з огляду на наступне. Клопотання представника позивача про призначення експертизи спрямоване на доказування обставин та фактів, наслідком яких є недійсність Договору про надання позики від 19.03.2013 в порядку ст.ст. 203, 215 ЦК України. При визнанні правочину фіктивним в порядку ст. 234 ЦК України судом встановлюється не сам факт укладення такого правочину, оскільки оскаржуючи його сторони презюмують його укладення, а воля сторін правочину та відповідність їх волевиявлення зовнішньому виразу. Відтак, можливі докази, які будуть отримані за наслідками проведення судової технічної експертизи не будуть спрямовані на предмет доказування, а саме відсутність наміру сторін створення правових наслідків при укладенні Договору про надання позики від 19.03.2013. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання представника позивача про призначення судової технічної експертизи. У вересні 2020 року представник позивача подав до суду клопотання про витребування доказів. Як вбачається з матеріалів справи, запитувані докази у вказаному клопотанні не стосуються предмету позову та предмету доказування у даній справі, а відносно надання відпровідачем-1 відповідачу-2 позики в повному обсязі міститься в матеріалах справи. Окрім того, запитувані докази не доводять наявність або відсутність у відповідача-1 та відповідача-2 наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися Договором про надання позики від 19.03.2013. Також, представником позивача запитувані докази не були вказані як такі, що не можуть бути надані та не вказано причини такої неможливості. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про залишення без задоволення клопотання представника позивача про витребування доказів. Щодо клопотання представника позивача про об`єднання в одне провадження справи № 752/1748/20 та № 752/24346/19 суд зазначає наступне. Позовні вимоги у справі № 752/1748/20 виникли з того, що на думку позивача при укладенні Договору про надання позики сторони не мали наміру створення будь-яких правових наслідків, а позовні вимоги у справі № 752/24346/19 виникли з того, що на думку позивача при укладанні Договору про надання була використана Заява про надання згоди на розпорядження спільним майном подружжя, яка не відповідає вимогам чинного законодавства; предметом доказування у справі № 752/1748/20 є відсутність наміру створення будь-яких правових наслідків, а предметом доказування у справі № 752/24346/19 порушення вимогам чинного законодавства при розпорядженні спільним майном подружжя. Враховуючи наведене, відсутні процесуальні підстави для об`єднання справи № 752/1748/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним (фіктивним0 договору позики та справи № 752/24346/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору позики в одне провадження. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає необхідним у задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 8 ЦПК України в редакції 2005 року, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно -правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 214 ЦПК України, п. 12 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», під час ухвалення рішення суд вирішує ряд питань, в тому числі і питання: які правовідносини сторін випливають із встановлених судом обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що 24.04.2010 між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (повторно) серії [NUMBER] , виданим Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у місті Києві 17.08.2017. Від шлюбу у сторін народились діти: син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києва 20.05.2014, про що зроблено відповідний актовий запис № 1582 та донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києва 20.05.2014, про що зроблено відповідний актовий запис № 1583. 19.03.2013 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про надання позики. Згідно п. 1.1. вказаного договору в порядку та на умовах, визначених цим Договором, позикодавець передав у власність позичальника грошові кошти у розмірі еквівалентному 5000000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату надання позики складає 39965000,00 грн, а позичальник отримав та зобов`язується повернути позикодавцю позику в порядку, визначеному цим Договором. Як вбачається з п. 1.3. зазначеного Договору, позичальник запевнив, а позикодавець усвідомлює, що позика отримується позичальником за заявою його дружини, що підтверджується відповідною письмовою заявою від 14.03.2013, нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лосевим В.В. Пунктом 3.1. Договору про надання позики від 19.03.2013 передбачено, що позика повертається позичальником в повному розмірі у строк до 19.07.2019. В п. 3.2. вказано, що сума позики, що підлягає поверненню складає 5000000,00 доларів США, що складатиме еквівалент у гривні за офіційним курсом НБУ на дату повернення позики. Згідно ч. 2 ст. 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до Договору іпотеки від 11.07.2019, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сибіга С.Е., іпотека, що встановлюється згідно з цим Договором, забезпечує виконання іпотекодавцем зобов`язань, що випливають з укладеного 19.03.2013 між ним та іпотекодержателем Договору про надання позики, включаючи всі дійсні та/або можливі зміни та/або доповнення, внесені та/або такі, що можуть бути внесені в майбутньому за умовами якого іпотекодавець зобов`язаний повернути іпотекодержателю суму коштів в гривні, що в еквіваленті до долару США за офіційним курсом НБУ на день отримання позики, дорівнювало 5000000,00 доларів США 00 центів, що в гривні в еквіваленті до долару США за офіційним курсом НБУ на день укладення цього договору становить 128502370,00 грн., з кінцевим терміном сплати не пізніше 19.07.2019. Стаття 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язуєте повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернуту суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошові зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу: урахуванням індексу інфляції, трьох відсотків річних від суми заборгованості. Зустрічний позов не визнає просить відмовити у його задоволенні. Зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ст. 203 ЦК України). Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, якщо сторонами не вчинено будь яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання такого правочину недійсним без застосування будь яких наслідків. Як встановлено судом, на виконання договору позики фактично було передане майно (грошові кошти). У пункті 24 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 судам роз`яснено, зокрема, що у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові ВС від 27.03.2019 у справі № 607/15555/17-ц. Як вбачається з матеріалів справи, пунктом 2.2. Договору позики передбачено, що факт передачі позикодавцем позики позичальнику, та факт отримання позичальником позики від позикодавця підтверджується отримання позичальником суми позики від позикодавця в повному обсязі. Відповідно до п. 2.3. Договору позики. Позика повинна бути надана позикодавцем позичальнику в момент підписання цьому Договору в повному обсязі. Підписання цього Договору сторони підтверджують отримання позичальником суми позики від позикодавця в повному обсязі. Тобто, договором про надання позики від 19.03.2013 підтверджено факт передачі грошових коштів від відповідача-1 до відповідача-2. Пунктом 24 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 зазначено, що для визначення правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Постановою ВП ВС від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц передбачено, що для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Таким чином, для визнання правочину фіктивним необхідно в першу чергу встановити наявність умислу у всіх сторін правочину, а також однієї з ознак фіктивності: введення в оману іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників, свідомий намір невиконання зобов`язань договору, приховування справжніх намірів учасників правочину. Як зазначено представником відповідача-1 та не спростовано сторонами, відповідач-1 був знайомий безпосередньо із подружжям позивача та відповідача-2, що стало підставою для фактичного надання суми позики за Договором на тривалий строк на безвідсотковій основі. Окрім того, позивачем засвідчена належним чином згода на підписання Договору позики. Разом з тим, для надання більшої гарантії щодо виконання зобов`язання за Договором позики, відповідачем-2 було вирішено укласти Договір іпотеки. Як встановлено судом, підставою затримки повернення суми позики за Договором позики стало наявність судового провадження за позовною заявою позивача до відповідача-2 щодо поділу майна, що є об`єктом їх спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ч. 3 ст. 212 ЦПК України визначає, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд приходить до висновку, що наявні в матеріалах справи докази не підтверджують жодної з ознак фіктивності Договору позики від 19.03.2013, окрім того, позивачем не було доведено ані наявності умислу сторін Договору позики від 19.03.2013, ані відсутності в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, а тому позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання фіктивним договору позики (правочину) підлягає залишенню без задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed