Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-18 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулось ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю б/н від 27.06.2012 року, ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № ML-B01/086/2008 від 03.06.2008 року, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] Таким чином, до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права ПАТ «ОТП Банк» щодо права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № ML-B01/086/2008 від 03.06.2008 року. Згідно вказаного договору [PERSON] було надано кредит в сумі 50 000, 00 доларів США із строком повернення до 05.06.2023 року. [PERSON] зобов'язався прийняти, належним чином використати, повернути ПАТ «ОТП Банк» вказані кредитні кошти, у строки, зазначені в кредитному договорі, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом, в порядку та на умовах, що визначені в кредитному договорі. Станом на 28.05.2014 року заборгованість по кредитному договору № ML-B01/086/2008 від 03.06.2008 року становить 289 833, 66 гривень, з яких: 5 304, 15 доларів США - заборгованість по тілу кредиту, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 28.05.2014 року становить 62 329, 59 гривень, 227 504, 07 гривень - пеня. В забезпечення своєчасності виконання зобов'язань [PERSON] по кредитному договору № ML-B01/086/2008 від 03.06.2008 року були укладені договір поруки № SR-B01/086/2008/1 від 03.06.2008 року між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] і № SR-B01/086/2008 від 03.06.2008 року між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] Поручителі прийняли на себе зобов'язання відповідати за повне та своєчасне виконання [PERSON] його зобов'язань перед ПАТ «ОТП Банк» за кредитним договором, в повному обсязі таких зобов'язань. Поручителі і боржник відповідають як солідарні боржники перед банком за кредитним договором. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за кредитним договором в розмірі 289 833, 66 гривень, з яких: 5 304, 15 доларів США - заборгованість по тілу кредиту, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 28.05.2014 року становить 62 329, 59 гривень, 227 504, 07 гривень - пеня. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві. Представник відповідачів позовні вимоги визнала частково. Зазначила, що позовні вимоги до [PERSON] в частині стягнення з нього заборгованості по тілу кредиту в сумі 5 304, 15 доларів США, що еквівалентно 62 329, 59 гривень, визнає. Однак, розмір неустойки просила зменшити до 1 гривні. Також, представник відповідачів зазначила, що позовні вимоги до [PERSON] та [PERSON] не визнає і просить відмовити в їх задоволені, аргументуючи припиненням поруки. Представником відповідачів суду надано письмові заперечення. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 03.06.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № ML-B01/086/2008, згідно якого банк зобов'язався надати [PERSON] кредит на споживчі цілів сумі 50 000, 00 доларів США на строк до 05.06.2023 року, із фіксованою процентною ставкою 5, 49 % річних. [PERSON], в свою чергу, зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути банку зазначені кошти у строки, передбачені кредитним договором, а також сплатити відповідну плату за користування кредитними коштами та виконати всі інші зобов'язання, визначені кредитним договором. (а.с. 5-13, 160-164) Сторонами вище вказаного договору було визначено графіки платежів. (а.с. 103-126) [PERSON] 03.06.2008 року на виконання умов вище зазначеного кредитного договору було видано кредит, що підтверджується випискою по його особовому рахунку та визнано сторонами по справі. (а.с. 138-156) 03.06.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», [PERSON] та [PERSON] були укладені договори поруки: № SR-B01/086/2008 та № SR-B01/086/2008/1, відповідно до яких поручителі зобов'язалися відповідати за повне та своєчасне виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором № ML-B01/086/2008 від 03.06.2008 року в повному обсязі. (а.с. 15-18, 165-166) 31.03.2009 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору № ML-B01/086/2008 від 03.06.2008 року, згідно якого сторони домовились, зокрема, про зміну порядку повернення кредиту та сплати відсотків та виклали графік платежів в новій редакції. (а.с. 127-137) Найменування банку ЗАТ «ОТП Банк» змінено на ПАТ «ОТП Банк», яке є правонаступником всіх прав і обов'язків ЗАТ. Згідно договору купівлі-продажу кредитного портфелю б/н від 27.06.2012 року ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги, зокрема й за кредитним договором № ML-B01/086/2008 від 03.06.2008 року. (а.с. 19-35) Пунктом 1.4. частини № 2 кредитного договору № ML-B01/086/2008 від 03.06.2008 року визначено плату за користування кредитом. Відповідно до п. 1.5.1. вище вказаного кредитного договору повернення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником у розміри та строки, визначені у графіку платежів, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок, якщо інше не передбачено цим договором. Частиною № 2 кредитного договору № ML-B01/086/2008 від 03.06.2008 року (п. 1.9.1.) визначено, що не зважаючи на інші положення цього договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем та/або майновим поручителем своїх боргових та інших зобов'язань за цим договором. При цьому виконання боргових зобов'язань повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги. Також, п. 2.1.3. додаткового договору № 1 до вище вказаного кредитного договору, визначено право банку вимагати дострокове виконання боргових зобов'язань. Відповідно до п. 4.1.1. частини № 2 кредитного договору № ML-B01/086/2008 від 03.06.2008 року за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно цього договору. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № ML-B01/086/2008 від 03.06.2008 року борг [PERSON] станом на 28.05.2014 року становить 289 833, 66 гривень, з яких: 5 304, 15 доларів США - заборгованість по тілу кредиту, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 28.05.2014 року становить 62 329, 59 гривень, 227 504, 07 гривень - пеня. (а.с. 37) Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування, згідно ч. 2 ст. 61 ЦПК України. Офіційний курс гривні до іноземних валют, встановлений Національним банком України є загальновідомим. НБУ 28.05.2014 року встановлено офіційний курс гривні до долара США в розмірі: 1 дол. США = 11, 751152 гривень. Судом перевірено розрахунок заборгованості [PERSON] по кредитному договору № ML-B01/086/2008 від 03.06.2008 року перед позивачем і встановлено його відповідність чинному законодавству України та умовам цього договору. Судом встановлено, що заборгованість по кредитному договору [PERSON] перед позивачем не погашена. Протягом тривалого часу належних розрахунків [PERSON] не веде, що підтверджується випискою по його особовому рахунку, відповідно ухиляється від виконання зобов'язань, взятих на себе згідно кредитного договору. (а.с. 138-156) Також, судом встановлено, що виконання кредитного договору № ML-B01/086/2008 від 03.06.2008 року було забезпечено іпотекою. Предмет іпотеки було реалізовано і банком отримано в рахунок погашення заборгованості по даному кредитному договору 351 692, 00 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 21.08.2012 року. (а.с. 159) Окрім того, судом прийнято до уваги визнання представником [PERSON] суми заборгованості по кредиту в розмірі 5 304, 15 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 28.05.2014 року 62 329, 59 гривень, що в свою чергу не підлягає доказуванню у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 цієї глави («Позика»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Частиною 3 ст. 533 ЦК України передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ст.ст. 546, 549, 550 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Судом встановлено, що позивачем на підставі п. 4.1.1. частини № 2 кредитного договору № ML-B01/086/2008 від 03.06.2008 року нараховано пеню в розмірі 227 504, 07 гривень. Представник відповідачів в судовому засіданні заявила клопотання про зменшення розміру неустойки до 1 гривні, аргументуючи тим, що розмір неустойки значно перевищує розмір заборгованості по кредиту. Просила врахувати, що в даний час сім'я позичальника знаходиться у скрутному матеріальному становищі. Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Заслухавши пояснення сторін по справі, враховуючи положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, суд прийшов до висновку про задоволення клопотання про зменшення розміру неустойки. Однак, суд вважає за можливе і необхідне зменшити розмір неустойки до 31 164, 80 гривень. При зменшенні розміру неустойки судом враховано: ступінь виконання зобов'язань боржником (89, 00 % кредитних коштів позичальником [PERSON] вже повернуто та повністю (100, 00 %) сплачено проценти за користування кредитними коштами); відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання; значне перевищення розміру неустойки, яка згідно розрахунку позивача становить 227 504, 07 гривень, розміру боргу, який становить 62 329, 59 гривень. Окрім того, судом прийнято до уваги, що: у [PERSON] на даний час відсутні доходи, що підтверджується податковою декларацію про його майновий стан і доходи; [PERSON] (дружина [PERSON]) не працює і не отримує доходу, що підтверджується витягом із її трудової книжки; на утриманні [PERSON] і [PERSON] перебуває двоє малолітніх дітей, про що свідчать свідоцтва про їх народження. (а.с. 182-190) При цьому судом прийнято до уваги п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Представник позивача не надала суду належних доказів спричинення значних збитків для банківської установи у зв'язку з невиконанням [PERSON] обов'язків за кредитним договором. Отже, з урахуванням засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, сума заявленої неустойки має бути зменшена і підлягає стягненню в розмірі 31 164, 80 гривень, що дорівнює 50, 00 % заборгованості по кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Суд вважає, що зміна обсягу боргових зобов'язань за кредитним договором № ML-B01/086/2008 від 03.06.2008 року не може бути підставою для припинення зобов'язань за договорами поруки № SR-B01/086/2008 та № SR-B01/086/2008/1 від 03.06.2008 року, у порядку передбаченому ч. 1 ст. 559 ЦК України, а твердження представника відповідачів про ненадання згоди на зазначену зміну обсягу боргових зобов'язань є необґрунтованим та спростовується умовами договорів поруки, укладених між сторонами. Як вбачається з п. 2.1 договорів поруки № SR-B01/086/2008 та № SR-B01/086/2008/1 від 03.06.2008 року порукою за цими договорами забезпечуються вимоги кредитора щодо сплати боржником кожного і всіх його боргових зобов'язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено у кредитному договорі. Зокрема порукою забезпечуються вимоги кредитора щодо: а) повернення основної суми кредиту, наданого боржнику; б) сплата відсотків за користування кредитом; в) сплата пені за прострочення повернення кредиту, прострочення сплати відсотків та штрафу за нецільове використання кредиту. Пунктом 2.2 договорів поруки встановлено, що на дату укладення цього договору розмір боргових зобов'язань, забезпечених порукою, становить 50 000, 00 доларів США. Порукою забезпечені боргові зобов'язання в разі зміни їх суми, відповідно до п. 2.1 цих договорів. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що п. 2.2 договорів поруки передбачає згоду поручителів на зміну основного зобов'язання, зокрема обсягу його відповідальності щодо повернення основної суми кредиту, наданого боржнику, сплати процентів за користування кредитом, сплати пені за прострочення повернення кредиту та процентів. Згідно п. 1.2. договорів поруки № SR-B01/086/2008 та № SR-B01/086/2008/1 від 03.06.2008 року, поручителі та боржник відповідають як солідарні боржники, що означає, що кредитор може звернутись з вимогою про виконання боргових зобов'язань як до боржника, так і до поручителя, чи до обох одночасно. Відповідно до п. 3.1. договорів поруки № SR-B01/086/2008 та № SR-B01/086/2008/1 від 03.06.2008 року, у випадку невиконання боржником боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором, кредитор має право звернутись до поручителя з вимогою про виконання боргових зобов'язань в повному обсязі чи в частині. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Пунктом 4.1 договорів поруки № SR-B01/086/2008 та № SR-B01/086/2008/1 від 03.06.2008 року визначено, що ці договори діють до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором. Однак, в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Судом прийнято до уваги, що сама по собі умова договору поруки про його дію до повного виконання зобов'язань по кредитному договору, як то визначено в п. 4.1. договорів поруки № SR-B01/086/2008 та № SR-B01/086/2008/1 від 03.06.2008 року, не може розглядатися як установлення строку дії договору, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. Згідно з положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст.ст. 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договорів поруки про їх дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цими договорами установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Суд вважає, що за даних обставин шестимісячний строк для пред'явлення вимоги до поручителів повинен обраховуватись не з дня настання строку виконання основного зобов'язання, яким, на думку представника позивача, є визначений кредитним договором та договорами поруки строк остаточного повернення кредиту - 05 червня 2023 року, враховуючи наступне. Так, під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, «основне зобов'язання» - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору. Судом встановлено, що боржник (а відтак і поручителі) первинно взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 05.06.2023 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число, визначене графіком платежів (додаток № 1 до кредитного договору). У зв'язку з порушенням боржником графіка погашення платежів та виникненням заборгованості за кредитним договором кредитор використав передбачене ч. 2 ст. 1050 ЦК України та пунктом 1.9.1 кредитного договору № ML-B01/086/2008 від 03.06.2008 року право вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов'язаних із ним платежів. Отже, у разі зміни кредитором на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню з цієї дати. З виписки по особовому рахунку [PERSON] вбачається, що останній платіж на виконання умов кредитного договору ним було здійснено 03.08.2011 року. Також, від реалізації предмета іпотеки, яким було забезпечено виконання зобов'язань за цим кредитним договором, банком 21.08.2012 року отримано в рахунок погашення заборгованості кошти в сумі 351 692, 00 гривень. Отже, як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, та позовних вимог, заборгованість, з приводу якої заявлений позов у справі, виникла в боржника за період з 22.08.2012 року по 28.05.2014 року у зв'язку з несплатою боржником поточних щомісячних платежів із погашення кредиту. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Вище викладене, зокрема узгоджується із правовою позицією висловленою Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року у справі 6-20цс14. Оскільки відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителів про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Як убачається з графіка платежів, ним чітко визначено коли саме боржник повинен був здійснювати погашення кредиту, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до ст. 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителів. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів. Крім того, при застосуванні ч. 4 ст. 559 ЦК України суд враховує наступне. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті ч. 4 ст. 559 ЦК України застосовуються поняття «пред'явлення вимоги» та «пред'явлення позову», як умови чинності поруки. Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку (стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Вище викладене, зокрема узгоджується із правовою позицією висловленою Верховним Судом України в постанові від 17 вересня 2014 року в справі № 6-53цс14. Отже, враховуючи вище зазначене, суд прийшов до висновку, що шестимісячний строк, встановлений ч. 4 ст. 559 ЦК України, протягом якого кредитор має пред'явити вимоги до поручителів, пропущений. Відповідно, порука є припиненою. Непред'явлення кредитором вимоги до поручителів протягом шести місяців від дня настання строку, є підставою для припинення договорів поруки, а отже, і обов'язку поручителів нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи вище викладене. Предметом виконання як невід'ємним елементом виконання договору є ті конкретні суб'єктивні права і конкретні юридичні обов'язки для набуття, здійснення і виконання яких конкретні суб'єкти права вступають в конкретні правовідносини і, відповідно, до вимог норми права, що реалізується, вчиняються належні правомірні дії. Кредитний договір № ML-B01/086/2008 від 03.06.2008 року, а так само й договори поруки від 03.06.2008 року, є домовленість сторін цих договорів, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України. Предметом виконання як невід'ємним елементом виконання договору є ті конкретні суб'єктивні права і конкретні юридичні обов'язки для набуття, здійснення і виконання яких конкретні суб'єкти права вступають в конкретні правовідносини і, відповідно, до вимог норми права, що реалізується, вчиняються належні правомірні дії. Суд вважає, що [PERSON] порушено вимоги ст. 526 ЦК України, згідно якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а також вимоги ст. 1049 ЦК України, яка вказує, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. [PERSON] не належним чином виконує умови кредитного договору, тому сума боргу підлягає примусовому стягненню достроково. Враховуючи ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука [PERSON] та [PERSON] за зобов'язаннями [PERSON] за кредитним договором припинена. Враховуючи вище викладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави для захисту прав позивача, шляхом стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості по кредитному договору № ML-B01/086/2008 від 03.06.2008 року в розмірі 5 304, 15 доларів США, що станом на 28.05.2014 року еквівалентно 62 329, 59 гривень та пені в розмірі 31 164, 80 гривень. В задоволенні позовних вимог щодо солідарного стягнення заборгованості з відповідачів на користь позивача суми заборгованості по кредитному договору № ML-B01/086/2008 від 03.06.2008 року слід відмовити, в зв'язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителів [PERSON] та [PERSON] Враховуючи вище викладене, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення неустойки в сумі 196 339 (сто дев'яносто шість тисяч триста тридцять дев'ять) гривень 27 копійок. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 934, 94 гривень, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (32, 258 %). Решту судового збору в сумі 1 963, 39 гривень слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: partial