Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

В січні 2017 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В позовній заяві позивачка вказала, що 11 серпня 2001 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Бучацького районного управління юстиції Тернопільської області, актовий запис № 65. Від подружнього життя в них є неповнолітній син [PERSON], [INFO]. Сімейне життя в сторін не склалося через те, що в них різні погляди на життєві відносини. Останнім часом між ними виникають непорозуміння, сварки, скандали, свідком яких стає їхній син, а це впливає на його психічний стан, спричиняє душевні страждання. Змінити свою поведінку відповідач не бажає, про матеріальне забезпечення сімї не дбає. Тому [PERSON] прийшла до висновку про необхідність розірвання шлюбу, сина просить залишити проживати з нею. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримує, просить задовольнити з мотивів, наведених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, вислухавши пояснення позивачки, дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Судом встановлено, що з 11 серпня 2001 року сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрували у відділі реєстрації актів громадянського стану Бучацького районного управління юстиції Тернопільської області, актовий запис № 65. Від шлюбу в них народився син [PERSON], [INFO]. Сімейне життя в сторін не склалося, між ними часто виникають непорозуміння, сварки, скандали, свідком яких стає їхній син. Будучи в нетверезому стані, відповідач допускає нецензурні образи, піднімає руку на позивачку. На прохання позивачки змінити свою поведінку відповідач не реагує. Крім цього, відповідач не дбає про сім'ю, не забезпечує її матеріально. Згідно вимог ч. 1 ст. 24, ч.ч. 3 та 4 ст. 56 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Фактичні обставини справи та відносини, що склалися між сторонами, свідчать про те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] носить формальний характер, подальше спільне життя і збереження сім'ї є неможливим і це буде суперечити інтересам позивачки та дитини, а тому позов є обґрунтованим і його слід задовольнити. Неповнолітню дитину сторін після розірвання шлюбу суд залишає проживати з матірю.

Outcome: approved