Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

Громадянам України згідно із статтею 43 Конституції України гарантується захист від незаконного звільнення. За змістом статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно зі статтею 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. [PERSON] наказом Міністерства освіти і науки України №535-к від 17.10.2014 призначено виконуючою обов`язки ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган -Барановського (а.с. 12), про що в трудовій книжці серії [NUMBER] зроблено відповідний запис (а.с. 13-14). Як зазначено у п.18. Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 23 КЗпП України визначено, що т рудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події. Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин. Згідно з п. 1 роз`яснень Держкомітету ради Міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати Секретаріату ВЦРПС «Про порядок оплати тимчасового замісництва» від 29.12.1965 №30/39, що діє в частині, яка не суперечить КЗпП України та іншим нормативно-правовим актам України та є чинними на території України відповідно до постанови Верховної ради України від 12.09.1991 №1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства СРСР» тимчасовим замісництвом вважається виконання службових обов`язків за посадою тимчасово відсутнього працівника, коли це викликано виробничою необхідністю. Відповідно до другого пункту призначення працівника виконуючим обов`язки за вакантною посадою не допускаються. Таке можливе лише за посадою, призначення на яку здійснюється вищим органом управління. Керівник підприємства, установи, організації, зобов`язаний не пізніше місячного строку з дня прийняття працівника на роботу надати документи для його призначення на посаду до вищого органу управління. Цей орган в місячний строк з дня отримання документів повинен розглянути питання і повідомити керівника про результати. В ст. 39-1 КЗпП України наведені умови коли строковий трудовий договір може бути безстроковим: якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Наказом Міністерства освіти і науки №75-к від 23.04.2020 [PERSON] звільнено від виконання обов`язків ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган -Барановського на підставі наказу №535-7 від 17.10.2014 та службової записки від 21.04.2020 №3/235-вн-20 (а.с. 15). У службовій записці висунуто пропозицію в зв`язку з тим, що в діяльності [PERSON] виявлено недоліки, звільнити [PERSON] відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України, призначити виконуючим обов`язки ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган- Барановського [PERSON] (а.с. 53-54) Відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України №76-к від 23.04.2020, призначено [PERSON] виконуючим обов`язки ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського з 24.04.2020 до призначення ректора в установленому законодавством порядку, але не пізніше ніж до 24.09.2020, на підставі заяви [PERSON] від 15.04.2020 (а.с. 16). Пунктом 2 ст. 36 КЗпП України визначено, що підставою припинення трудового договору є: закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Якщо ж строковий трудовий договір укладено всупереч правилам ст. 23 КЗпП, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк, і він не може бути припинений у зв`язку з закінченням строку. Порядок проведення виборів ректора вищого навчального закладу регулюється статтею 42 Закону України «Про вищу освіту», «Методичними рекомендаціями щодо особливостей виборчої системи та порядку обрання керівника вищого навчального закладу», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 05.12.2014 №726, статутом та положенням освітнього закладу. Згідно з ч. 3 ст. 42 Закону України «Про вищу освіту» засновник (засновники) або уповноважений ним (ними) орган (особа) зобов`язаний оголосити конкурс на заміщення посади керівника закладу вищої освіти не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку контракту особи, яка займає цю посаду. У разі дострокового припинення повноважень керівника закладу вищої освіти конкурс оголошується протягом тижня з дня утворення вакансії. Засновник або уповноважений ним орган протягом двох місяців з дня оголошення конкурсу на посаду керівника закладу вищої освіти приймає пропозиції щодо претендентів на посаду керівника закладу вищої освіти і протягом 10 днів з дня завершення терміну подання відповідних пропозицій вносить кандидатури претендентів, які відповідають вимогам цього Закону, до закладу вищої освіти для голосування. Отже, звільнення [PERSON] на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України можливо тільки після оголошення Міністерством освіти і науки конкурсу на заміщення посади ректора, проведення конкурсу і укладення контракту з переможцем конкурсу. Крім того, враховуючи, що в наказі №535-к від 17.10.2014 не зазначено строк чи обставина, настання якої припиняє трудові відносини з позивачем, та відсутність з 17.10.2014 (більший період, ніж два місяці), розпоряджень та наказів Міністерства освіти і науки про затвердження позивача на посаді на постійній основі, або звільнення від обов`язків тимчасово виконуючого обов`язки, свідчить, що між сторонами було укладено безстрокову трудову угоду. Відповідно до статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом за виключним переліком підстав. В наказі №75-к від 23.04.2020 підставою для звільнення позивача зазначено службову записку №3/235-вн-20 від 21.04.2020, яка складена генеральним директором вищої освіти і освіти дорослих Шаровою О.І. та поданою т.в.о. Міністра освіти і науки Мандзій Л.С . Відповідно до якої [PERSON] призначено виконувачем обов`язків ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган - Барановського на період прийняття відповідного рішення Міністерством освіти і науки. [PERSON] погодилась із строковим трудовим договором, написавши відповідну заяву на її призначення до призначення ректора Університету у встановленому законодавством порядку. Крім того, зазначено, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 №199-р «Деякі питання реорганізації закладів освіти» до Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган -Барановського приєднаються інші заклади освіти з подальшим перейменуванням Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган -Барановського на Національний університет економіки і технологій імені Михайла Туган-Барановського. Після реорганізації та початку діяльності Національного університету економіки і технологій імені Михайла Туган -Барановського у ньому буде оголошення проведення виборів на зайняття посади ректора зазначеного закладу вищої освіти у встановленому законодавством порядку. Окрім цього, в службовій записці № 3/235-вн-20 від 21.04.2020 підставою для звільнення позивача було зазначено недоліки в її діяльності, а саме. Під час проведення 29.11.21 9 по 13.12.2019 моніторингу діяльності переміщених закладів вищої освіти, було з`ясовано, що ліцензія Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган- Барановського містить інформацію щодо відокремленого структурного підрозділу Навчально-науковий інститут бізнесу та гостинності ДНУЕТ ім. М. Туган-Барановського. Водночас у ЄДЕБО під кодом 1543 зазначено Маріупольського навчально-консультативного центру Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган - Барановського. Під час моніторингу з`ясувалось. що контингент студентів Маріупольського навчально-консультативного центру становить 21 особу. П`ятеро з них навчаються за кошти державного бюджету, при цьому наказ в.о. ректора Університету щодо доведення обсягу державного замовлення Маріупольського навчально-консультативного центру відсутній. Деякі особові справи студентів не містили необхідних відомостей, а також було виявлено випадок вступу до Маріупольський навчально-консультативний центру на основі документа про повну загальну середню освіту невстановленого зразка, так званої «ДНР» (а.с. 53-54). 11.03.2020 на засіданні ректорів, яке відбулося в приміщенні Міністерства освіти і науки, начальником головного управління вищої освіти Кретович С. було відзначено, що ніяких розпорядчих документів щодо моніторингу переміщених закладів вищої освіти не підготовлено, є усні рекомендації членів групи моніторингу, що в м. Маріуполь проводиться освітній процес в Навчально-консультативному центрі. Робоча група стверджувала, що у ліцензії Університету міститься інформація щодо виокремленого структурного підрозділу Навчально-науковий інститут бізнесу та гостинності. В ліцензії Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського від 15.12.2014 відсутні відомості про Навчально-науковий інститут бізнесу та гостинності (а.с.75), але є дані щодо Маріупольського навчально-консультативного центру Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган -Барановського . Наказом Міністерства освіти і науки України №125-л від 16.06.2017 ліцензія Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського серії АЕ №527682 від 15.12.2014 визнана недійсною (а.с. 84-85), а наказом Міністерства освіти і науки України № 95-л від 15.05.207 видано Донецькому національному університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган - Барановського та Навчально-науковому інституту бізнесу та гостинності Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського ліцензії на освітню діяльність закладів освіти у сфері вищої освіти, розширення провадження освітньої діяльності (а.с. 92-125). Відповідно до даних Єдиної державної електронної бази освіти в Навчально-науковому інституті бізнесу та гостинності Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган- Барановського навчається 21 особа з вказаними відомостями щодо документів, на основі яких відбувався вступ (а.с. 113-125). Зазначені відомості також вказані у наказах про зарахування до Навчально-наукового інституту бізнесу та гостинності Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського № 402-с від 07.08.2018 (а.с. 126-129), №415-с від 11.08.2018 (а.с. 130-131), №276-с від 01.01.2019 (а.с. 132-134), №294-с від 10.08.2019 (ас. 135-136), № 295-с від 10.08.2019 (а.с. 137-139), №305-с від 29.08.2019 (ас. 140-141), № 312-с від 30.08.2019 (а.с. 142- 143). При обговоренні результатів моніторингу переміщених закладів вищої освіти 11.03.2020 позивач погодилася з рекомендацією начальника головного управління вищої освіти Кретович С. здійснити державну реєстрацію припинення відокремленого підрозділу Маріупольського навчально-консультативного центру Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган - Барановського, зателефонувала т.в.о. ректора Никифорову Р. і попросила видати про це наказ. 12.03.2020 на виконання Постанови КМУ №211 від 11.03.2020 в Університеті було оголошено карантин з забороною відвідувати Університет. Провідний юрисконсульт Положешна Ю., на виконання наказу № 53 від 12.03.2020 звернулася до Центру адміністративних послуг «Віза» в м. Кривий Ріг, але отримала відмову у прийнятті документів в зв`язку з карантином. Було прийнято рішення відкласти цей процес до закінчення карантину (а.с. 145-150). Позивач наголошує, що діяльність Маріупольського навчально-консультативного центру Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган -Барановського не здійснюється з 2015 року. У наказі про звільнення не зазначено стаття КЗпП України, на підставі якої відбулося звільнення [PERSON] . Із зазначеною службовою запискою позивач не була ознайомлена. Відповідачами не надано суду доказів про виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України, а саме, що [PERSON] була попереджена про вивільнення за два місяці, що їй була запропонована інша робота на тому самому підприємстві. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Частиною 3 ст.12, ст.ст.76-81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові докази, висновки експертів, показання свідків. Суд не бере до уваги докази, що не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 9 Конвенції МОП №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982, ратифікованої постановою ВР №3933-XII ( 3933-12 ) від 04.02.1994, встановлено, що тягар доказування наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавцеві. У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України. Аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом Виходячи з підстав та предмету спору, суд приходить до висновку, що процедура звільнення позивача від виконання обов`язків ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського проведена без дотримання норм чинного законодавства. Відповідачами не доведено правомірність звільнення позивача із займаної посади 23.04.2020 у зв`язку із закінченням терміну строкової угоди, відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України, а тому суд доходить до висновку про задоволення позовних вимог стосовно скасування зазначеного наказу та поновлення позивача на посаді виконуючої обов`язки ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган -Барановського . Статтею 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до роз`яснень п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Згідно з п.3 розділу ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від лютого 1995 №100 в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до п.8 Розділу ІV даного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З довідки про доходи позивача №04.04-46/32 від 27.04.2020 вбачається, що за лютий 2020 року нарахована заробітна плата в розмірі 75209,95 гривень, за березень 2020 року - 34 803,26 гривень (а.с. 17) тобто середньоденна заробітна плата позивача складає 2683,25 гривень. Таким чином, відповідно до ст. 235 КЗпП України, до стягнення з відповідача-2 підлягає сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 23.04.2020 по 28.04.2020 в сумі 8049,75 гривень, за вирахуванням обов`язкових платежів до державного бюджету. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. КЗпП України передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерплій особі вартісного еквівалента завданої моральної шкоди. Пленум Верховного Суду України в постанові №13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці», вказав на те, що ця сума підлягає стягненню у випадках наявності вини підприємства та якщо роботодавець не доведе відсутності своєї вини у несвоєчасній виплаті. Стосовно вимог про стягнення моральної шкоди, то виходячи з наведених позивачем обґрунтувань, суд приходить до висновку, що в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з огляду на таке. Стосовно вимог про витрати на правничу допомогу адвоката суд дійшов такого висновку. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно ч. 3 та ч. 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Так, позивачем надано ордер серії ДП №2483/013 від 24.04.2020 (а.с.7), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП №3237 від 19.12.2016 (а.с. 8) та рахунок вартості послуг правничої допомоги (а.с. 22). Суд дійшов висновку, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із: складністю справи та виконаними адвокатом роботами; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в зв`язку з чим підлягає стягненню на користь позивача 13000 гривень в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат - судового збору у розмірі 3363,20 гривень, сплаченого нею при подачі позовної заяви до суду, тому, оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд, із врахуванням положень ст.141 ЦПК України, вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідачів на користь позивача.

Outcome: approved