Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

В січні 2021 року [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому просить суд: 1) визнати спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок під [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0578 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3210300000:06:034:0051 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); 2) розподілити спільне майно подружжя, визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого в [ADDRESS] , зареєстрованого на ім`я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 23.11.2018; земельної ділянки площею 0,0578 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3210300000:06:03460051 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Решту спільного майна залишити у власності [PERSON] ; 3) стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог вказано, що з відповідачем по справі [PERSON] вони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23.12.1989. Від шлюбу мають двоє дорослих дітей - доньку [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] . За період спільного проживання сторонами було придбано майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя та на даний час підлягає розподілу, а саме - житловий будинок [ADDRESS] друга, який придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 23.11.2018 і цього ж дня зареєстрований на ім`я відповідача. Вартість будинку згідно експертної оцінки на час оформлення договору склала 458000 грн. Також було придбано земельну ділянку площею 0,0578 га, розташовану в [ADDRESS] з кадастровим номером 3210300000:06:034:0051. Земельна ділянка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Вартість земельної ділянки склала 144500 грн. Обидва договори купівлі-продажу були посвідчені 23 листопада 2018 року приватним нотаріусом на ім`я відповідача. Оформленням купівлі нерухомості займалася безпосередньо позивач на підставі посвідченої нотаріусом довіреності. При посвідченні у нотаріуса відповідних договорів позивач, як дружина покупця у відповідній заяві підтвердила, що гроші, які витрачаються на придбання об`єктів нерухомості, є спільно з чоловіком власністю. Придбане майно було за спільні кошти, а також за особисті кошти позивача, які вона отримала від продажу своєї особистої квартири за адресою: [ADDRESS] . Після придбання будинку сторони в нього заселилися та зареєстрували місце проживання. На даний час між подружжям склалися погані стосунки так як чоловік з донькою фактично вигнали позивача з будинку і остання проживає в літній кухні та немає доступу до будинку та документів. Оскільки між сторонами існує спір з приводу розподілу вказаного житлового будинку, позивач за захистом своїх прав звернулася до суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями, вказана справа 28 січня 2021 року розподілена судді Бебешко М.М . Ухвалою суду від 25 лютого 2021 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено судове засіданні на 23 березня 2021 року на 14 годину 20 хвилин. 23 березня 2021 року на адресу суду надійшов відзив від [PERSON] , в якому останній фактично визнав позовні вимоги та просить у зв`язку з цим не стягувати з нього судові витрати у справі. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задоволити. Вказала, шо відповідач фактично вигнав її з житлового будинку, через що вона вимушена проживати в літній кухні. Відповідач в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог, але визнав позов частково. При цьому вказав, що в минулому році, у зв`язку з тимчасовою відсутністю позивача через непорозуміння в сім`ї, в період карантину, та подальшим поверненням позивача додому, він запропонував останній 10 днів пожити в умовах ізоляції в приміщенні літньої кухні, проте вона і надалі там проживає. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 23 грудня 1989 року сторони уклали шлюб між собою та на даний час перебувають у шлюбних відносинах. Станом на 05 січня 2021 року позивач та відповідач, згідно Витягу з реєстру територіальної громади м. Біла Церква, зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . 23 листопада 2018 року [PERSON] , за згодою дружини [PERSON] уклав із [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до якого [PERSON] набув у власність житловий будинок під [ADDRESS] . Цього ж дня було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0578 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Земельна ділянка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Кадастровий номер земельної ділянки 3210300000:06:034:0051. Договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки посвідчено Федорякою О.С., приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області 23 листопада 2018 року. До вказаних договорів долучено нотаріально засвідчену заяву [PERSON] про те, що вона надає згоду на укладення договору про купівлю її чоловіком [PERSON] , з яким перебуває у зареєстрованому шлюбі з 23 грудня 1989 року. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, сформованої 13 січня 2021 року, право власності на житловий будинок [ADDRESS] друга та земельної ділянки з кадастровим номером: 3210300000:06:034:0051, площею 0,0578 га зареєстровано 23 листопада 2018 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федоряка О.С. Єдиним власником вказаного нерухомого майна є [PERSON] . Згідно з вимогами статті 60 Сімейного кодексу України (надалі СК України)- майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України - об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України - дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з вимогами ч.1 ст. 70 СК України - у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами першою статті 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК(2947-14), ч.3 ст.368 ЦК) (45-15), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Позивачеві достатньо підтвердити, що спірний об`єкт набутий під час шлюбу. І тоді вже тягар доказування покладається на відповідача, який повинен доводити, що цей об`єкт не є спільною сумісною власністю подружжя. Приклад застосування такого підходу викладено в Постановах Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 199/3645/17, від 27 червня 2018 року у справі № 757/45050/15 та від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17. Відповідно до висновків постанови Верховного Суду від 03.04.2020 року у справі № 286/1537/16-ц, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію права спільної сумісної власності подружжя. З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що спірні житловий будинок та земельна ділянка (присадибна ділянка) придбані під час перебування у шлюбі та є об`єктами спільної сумісної власності, тому підлягають поділу в межах розгляду даної справи. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Оцінка надається як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин, судовий збір, сплачений позивачем при поданні позовної заяви підлягає стягненню на користь останнього із відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved