Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивовано тим, що позивач є власником будинку [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 22.02.2001, серії АВР № 414251, посвідченому державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Циц Н.В. За вказаною адресою зареєстровані: власник [PERSON] , [INFO], чоловік - [PERSON] , [INFO], родич - [PERSON] , [INFO] Відповідач зареєстрований в належному позивачу будинку з 2016 року. Також в даному будинку в період часу з 2014 по 2018 роки була зареєстрована мати відповідача - [PERSON] , [INFO], яка доводилася позивачу двоюрідною племінницею. Згідно рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 06.11.2018 [PERSON] визнано такою, що втратила право користування житловим будинком. Відповідач в належному позивачу будинку не проживав жодного дня, та не проживає на теперішній час, своїх особистих речей не залишав, не бажає приймати участь у сплаті комунальних витрат за будинок. Позивач зазначила, що ніяких стосунків з відповідачем не підтримує, їй не відомо його теперішнє місце проживання. Таким чином, понад два роки відповідач не проживає в будинку позивача, знятися з місця реєстрації добровільно не бажає. Реєстрація відповідача спричиняє позивачу суттєві незручності, оскільки порушує її право власності. Вищезазначене й стало підставою для звернення позивача до суду із вимогою про усунення їй перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні будинком [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням. Ухвалою суду від 11.04.2019 вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Також даною ухвалою запропоновано запропоновано учасникам справи надати заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. Від відповідача відзив на позов не надійшов. Будь-які докази по справі чи клопотання від відповідача, також, на адресу суду не надійшли. В судове засідання відповідач не з`явився, хоча у відповідності до ст. 128 ЦПК України, був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомлено. Таким чином, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин. Позивач щодо заочного розгляду справи не заперечувала. Враховуючи вищенаведене, думку позивача та положення ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання). Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити, аргументуючи мотивами викладеними в позовній заяві. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.12.2013 та свідоцтвом про право власності серії [NUMBER] , виданим 11.12.2013, [PERSON] на підставі договору дарування серії АВР № 414251, посвідченого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Циц Н.В. 22.02.2001, зареєстрованого в реєстрі за № 5-932, належить на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS] . (а.с. 6, 18-19) Згідно із довідкою КМ «Слов`янка» № 353 від 21.03.2019 в будинку [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO] (а.с. 7) Згідно з актами: № 1193 від 02.08.2018, № 1785 від 01.11.2018, № 267 від 27.02.2019 та № 352 від 21.03.2019, складеними комісією КМ « Слов`янка », [PERSON] не проживає за вищевказаною адресою з 2009 року. (а.с. 8-11) Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.11.2018, яке набрало законної сили 08.12.2018, [PERSON] визнана такою, що втратила право користування житловим будинком розташованим за адресою: [ADDRESS] . (а.с.16-17) Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, відповідачем з відзивом та третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене, судом досліджуються докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті, в даному випадку - пояснення, викладені в позовній заяві, та докази, надані разом із позовом. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, заслухавши пояснення позивача в судовому засіданні, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що позивач та відповідач спільно не проживають, не пов`язані спільним побутом та не мають спільних прав та обов`язків. Відповідач, ще будучи неповнолітньою особою, був зареєстрований в будинку [ADDRESS] за місцем реєстрації своєї матері, але не проживає там. Мати відповідача - [PERSON] за рішенням суду визнана такою, що втратила право користування даним жилим приміщенням. Судом не встановлено, що між позивачем та відповідачем були будь-які домовленості щодо збереження за [PERSON] права користування у разі його відсутності. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоч і правомірно вселилися у спірний будинок власника, але на час розгляду справи не є членом його сім`ї. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що право відповідача на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК України. З огляду на сутність установлених правовідносин, на ці правовідносини не поширюються норми ст.ст. 64, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України. Вищевказана позиція узгоджується із правовою позицією висловленою Верховним Судом України 15.05.2017 у справі № 6-2931цс16. Суд прийшов до висновку, що відповідач створює перешкоди позивачу в користуванні, володінні та розпорядженні її майном на власний розсуд, тобто повно і незаперечно здійснювати свої права користування і розпорядження майном, що є неприпустимим, згідно з чинним законодавством України. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, а також положення ч. 2 ст. 406 ЦК України, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] . Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне. Ухвалою суду від 11.04.2019 позивача було звільнено від сплати судового збору. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 768, 40 гривень. Доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано. Враховуючи наведене,

Outcome: approved