Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

В червні 2017 року позивач ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» в особі свого представника звернувся до суду з позовом, в якому просив виселити з житлового будинку [ADDRESS] відповідачів без надання іншого житла та зняттям з реєстраційного обліку у Червонозаводському районному відділі управління Державної міграційної служби України в Харківській області. Позовні вимоги мотивовано тим, що між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є позивач у справі ПАТ «ПУМБ» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №6510475 від 12.08.2008. Відповідно до умов кредитного договору позивач зобовязався надати [PERSON] кредит у розмірі 52000 доларів США, а відповідач [PERSON] , в свою чергу, зобовязався використати його за цільовим призначенням, сплатити позивачу відсотки за користування кредитом та повернути кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором. В забезпечення виконання умов кредитного договору в іпотеку позивачу було передано житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належав на праві власності відповідачу [PERSON] , про що укладено договір іпотеки №6511299 від 12.08.2008. Позивач свої обовязки виконав належним чином, відповідач обовязки за кредитним договором не виконує, вжитими досудовими заходами спонукати відповідача до виконання договірних зобовязань не вдалося. Позивачем 05.05.2017 на підставі договору іпотеки №6511299 від 12.08.2008 прийнято у власність нерухоме майно, що є предметом іпотеки: житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Відповідачами у добровільному порядку вимогу банку про виселення з житлового будинку не виконано, тому позивач звернувся до суду. 07.06.2017 ухвалою судді відкрито провадження у справі. Представником відповідача [PERSON] було надано суду письмові заперечення, в яких просив відмовити у позові. Право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , було набуто відповідачем [PERSON] у порядку спадкування до моменту укладення кредитного договору, тобто житловий будинок, що є предметом іпотеки, був придбаний не за рахунок кредитних коштів. Отже відповідно до положень ст.109 ЖК УРСР та правових позицій, викладений у постановах Верховного суду України у справах №6-39цс15 (18.03.2015), №6-197цс16 (22.06.2016), №694/886/13-ц (10.05.2017), при виселенні з жилих приміщень, громадянам одночасно надається інше постійне жиле приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. 23.04.2018 позивачем відповідно до ст.49 ЦПК України до суду подано заяву про зміну предмету позову. З врахуванням правових позицій Верховного суду України, позивач просив виселити з житлового будинку [ADDRESS] , відповідачів з наданням іншого житла, а саме: житлового будинку з надвірними будівлями загальною площею 74,6 кв.м житловою площею 46,6 кв.м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить ПАТ «ПУМБ» на праві власності. 11.12.2018 позивачем до суду подано заяву, в якій зазначено, що житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що був зазначений у позові банку як альтернативне житло, було реалізовано, тому пропонував надати відповідачам у якості альтернативного житла для проживання квартиру за адресою: [ADDRESS] , яку просить зазначити у судовому рішенні. 30.01.2019 відповідачем [PERSON] до суду було подано заяву, в якій він просив закрити провадження у справі в звязку з відсутністю предмету спору, оскільки право вимоги передано новому кредитору, який не є учасником справи. Позивач проти задоволення клопотання відповідача [PERSON] заперечував, пояснивши, що 28.04.2017 відповідно до договору про відступлення права вимоги №475/44 було відступлено ТОВ «Фінансова компанія «БРАВО» право вимоги за кредитним договором №6510475 від 12.08.2008 в розмірі 829057,97 грн., що складає частину заборгованості [PERSON] перед банком. Судом було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача Плічко В.М. про закриття провадження у справі відповідно до п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України (відсутність предмету спору) за очевидною безпідставністю. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, на їхнє обґрунтування послалась на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, посилаючись на його безпідставність, а також стверджуючи, що житлове приміщення, що надається відповідачам для проживання, не відповідає санітарним нормам. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не скористались наданим їм законом правом на участь у судому засіданні. Суд, вислухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у справі докази, встановив наступні обставини. 12.08.2018 між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником якого відповідно до статуту ПАТ «ПУМБ» є позивач, та [PERSON] укладено кредитний договір №6510476, відповідно до якого банк зобовязується надати позичальнику кредит у розмірі 52000 доларів США, а позичальник зобовязується використати його за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути кредит банку в порядку та у строки, обумовлені цим договором. Відповідно до п.1.4 кредитного договору кредит надається строком до 12.08.2015. П.1.5 кредитного договору передбачає, що забезпеченням виконання зобовязань позичальника за договором є іпотека обєкту нерухомості, який належить позичальнику на праві власності, та/або інше забезпечення за домовленістю сторін та/або в силу закону. В забезпечення виконання зобовязань відповідачем [PERSON] за укладеним кредитним договором між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» (Іпотекодержатель) та Плічко В.М. (Іпотекодавець) було укладено договір іпотеки №6511299 від 12.08.2008. Предметом іпотеки за договором є наступне майно: житловий будинок загальна площа 120,7 кв.м, житлова площа 73,9 кв.м за адресою: м. [ADDRESS] 35. Відповідно до п.2.2 договору іпотеки право власності на предмет іпотеки зареєстровано за іпотекодавцем на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого нотаріусом Першої харківської контори Заікіною Л.В. 24.11.1981, та свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченого заступником старшого державного нотаріусу Першої харківської контори Заікіною Л.В. 26.02.1986. Згідно з п.4.7 договору іпотеки у разі виникнення у іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в порядку передбаченому чинним законодавством України. Зазначене застереження вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно з\~ч.1,\~ч.3\~ст.33\~Закону України\~«Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. На підставі\~зазначених норм\~позивачем було\~набуто право\~власності на\~предмет іпотеки: житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №86496585 від 05.05.2017. Відповідно до повідомлення №к40-44.4.2/569 від 24.05.2017, адресованого відповідачеві [PERSON] , позивач повідомив його про прийняття у власність житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та запропонував відповідно до п.3 договору іпотеки забезпечити звільнення будинку протягом 14 календарних днів з дня отримання даного листа. Повідомлення було отримано Плічко, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Відповідно до листа відділу реєстрації місця проживання в Основянському районі м.Харкова за №04-09-04/1227-17 від 07.04.2017 в адресній картці особи (форма-Б) міститься наступна інформація щодо зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] , осіб: [PERSON] [INFO] , дата реєстрації та на який термін- 17.12.1971; [PERSON] [INFO] , дата реєстрації та на який термін - 25.02.1987; [PERSON] [INFO] , дата реєстрації та на який термін - 09.12.2003, дата зняття з реєстрації - 11.01.2011; [PERSON] [INFO] , дата реєстрації та на який термін - 23.07.2009; [PERSON] [INFO] , дата реєстрації та на який термін - 30.12.1997; [PERSON] [INFO] , дата реєстрації та на який термін - 14.12.1999; [PERSON] [INFO] , дата реєстрації та на який термін - 12.12.2003; [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] внесена інформація «зняті з реєстраційного обліку разом з батьком 11.01.2011». Суд не бере до уваги у якості доказу рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 29.04.2014 у справі №646/11637/13-ц, оскільки копія рішення містить відмітку про те, що воно не набрало законної сили , тобто є недопустимим в сенсі ст.ст.78, 82 ЦПК України. Згідно з ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття\~рішення про\~звернення стягнення\~на передані\~в іпотеку\~житловий будинок\~чи житлове\~приміщення шляхом\~позасудового врегулювання\~на підставі\~договору всі\~мешканці зобов`язані\~на письмову\~вимогу іпотекодержателя\~або нового\~власника добровільно\~звільнити житловий\~будинок чи\~житлове приміщення\~протягом одного\~місяця з\~дня отримання\~цієї вимоги.\~Якщо мешканці\~не звільняють\~житловий будинок\~або житлове\~приміщення у\~встановлений або\~інший погоджений\~сторонами строк\~добровільно,\~їх примусове\~виселення здійснюється\~на підставі\~рішення суду. Відповідно до ч.1 ст.109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно з ч.2 ст.109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Ч.3 ст.109 ЖК Української РСР передбачає, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Позивачем було направлено відповідачам вимоги про виселення, відповідно до яких ПАТ «ПУМБ» вимагав від відповідачів добровільно протягом одного місяця з дня отримання вимоги виселитися шляхом звільнення нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , звільнити нерухоме майно від будь-якого майна та домашніх тварин, забезпечити зняття з реєстрації місця проживання/перебування. Вимоги були отримані відповідачами 25.05.2017, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Проте добровільно відповідачі вимогу про виселення не виконали. Оскільки житлове\~приміщення,\~що є\~предметом іпотеки,\~було придбано\~відповідачем [PERSON] \~не за\~рахунок кредиту (позики) банку-позивача, то виселення з жилих приміщень можливо лише з одночасним наданням іншого постійного жилого приміщення. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду №307/1023/16-ц від 10.01.2018. За змістом частини другої статті 40\~Закону «Про\~іпотеку» та частини третьої статті 109\~ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109\~ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, а тому суди дійшли до правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла, оскільки в іпотеку передано будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів. Відповідно до правової позиції Верховного Суду позивачем було запропоновано надати відповідачам у якості іншого постійного житла квартиру за адресою: [ADDRESS] , яку просить зазначити в судовому рішенні. Запропонована квартира належить позивачеві ПАТ «Перший Український Міжнародний банк», що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №113908144 від 14.02.2018. Право користування цією квартирою у будь-яких осіб відсутнє, що підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади м.Харкова №11-0003735-2018 від 04.04.2018. Крім того, позивачем надано висновок про стан основних будівельних конструкцій, можливості збереження та подальшої експлуатації квартири [ADDRESS] , який підтверджує задовільний стан та придатність для нормальної експлуатації приміщення квартири. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до\~ч.1,\~ч.2\~ст.321\~ЦК України\~право власності\~є непорушним.\~Ніхто не\~може бути\~протиправно позбавлений\~цього права\~чи обмежений\~у його\~здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Таким чином, проживання відповідачів у належному позивачу об`єкті нерухомості перешкоджає власнику реалізувати в повному обсязі свої права, добровільно свій обов`язок по виселенню відповідачі не виконують, тому виселення як спосіб захисту порушеного права можливо застосувати лише у судовому порядку. Стосовно аргументу відповідачів про неможливість надання їм у якості постійного житла квартири [ADDRESS] , як такого, що не відповідає нормам ст.47 ЖК Української РСР суд вважає його неспроможним, виходячи з наступного. Правила статті 47 ЖК Української РСР встановлюють, що норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Площа квартири, яка пропонується позивачем як постійне житло для шести відповідачів, має загальну площу 34,3 кв.м. Ст.47 ЖК Української РСР входить до глави 1 розділу ІІІ ЖК Української РСР, яка регулює надання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, тобто не може бути застосована у даному випадку, оскільки виселення відбувається з житлового будинку, що є предметом іпотеки, з наданням житла, що відноситься до приватного житлового фонду. У випадку виселення з іпотечного житла законодавцем не встановлено будь-яких вимог щодо площі житла, в яке пропонується виселяти мешканців. Таким чином, суд дійшов висновок про законність вимог позивача та наявність підстав для їх задоволення в повному обсязі. Питання щодо судових витрат судом вирішується відповідно до положень ст.141 ЦПК України, тобто судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача у сумі 1600,00 грн. в рівних частках з кожного. На підстав викладеного,

Outcome: approved