Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

в травні 2018 року [PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу з позовом до [PERSON] з позовом про захист прав споживача, стягнення коштів за неналежне виконання умов договору про надання послуг фотографа та стягнення моральної шкоди. Ухвалою суду від 04.06.2018 позовну заяву залишено без руху. 12.07.2018 ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу відкрито провадженні в порядку спрощеного позовного провадження. 19.09.2018 ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу справу передано за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу. 20.06.2019 справа надійшла до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу. 21.06.2019 справа передана судді, ухвалою суду прийнята до провадження судді Чорного І.Я. та призначена в судове засідання. Позивач [PERSON] свої вимоги мотивує тим, що 13.11.2017 між нею та відповідачем [PERSON] був укладений договір про надання послуг фотографа. Відповідно до договору відповідач зобов`язувався здійснити фотосесію новонародженої доньки позивача [PERSON] . Відповідно до п. 3.1 договору позивачем здійснено оплату послуг за договором. Проте відповідачем 13.12.2017 р. в порушення умов п. 2.1 договору надані фотознімки не належної якості. Позивачем була направлена на адресу відповідача претензія з вимогою повернути кошти та компенсувати моральний збиток. Проте кошти повертати відповідач відмовилась. У зв`язку з чим позивач звернулась за захистом своїх прав до суду та просить стягнути з відповідача 1000 грн. за неналежне виконання умов договору. Крім цього зазначила, що за місяць дитина виросла, відповідно можливість провести повторну фотосесію позивачем втрачена. Внаслідок неправомірних дій відповідача та неналежного виконання відповідачем умов договору про надання послуг фотографа позивачу було завдано моральних шкоду, яку позивач оцінює в розмірі 2000 грн. та просить стягнути з відповідача. В судовому засіданні позивач позов підтримала, з тих же підстав просила його задовольнити. Додатково пояснила, що відповідно до договору про надання послуг фотографа від 13.11.2017, що укладений між нею та відповідачем [PERSON] , остання зобов`язувалася провести фотосесію її новонародженої доньки [PERSON] в трьох образах, обробити та записати на диск тридцять фотографій та надрукувати на полотні 30 на 40 вибране нею одне фото, в строк до 28.12.2017. Фактично фотосесія відбулась 13.11.2017 за адресою її проживання. Орієнтовно 13.12.2017 відповідачем було надіслано зроблені нею фото позивачу. Однак позивач зазначає, що дані фотографії були не належної якості. В подальшому позивачем були висловлені претензії відповідачу та вимога виконати роботу належним чином. Однак відповідач до сьогоднішнього часу не виконали вимоги договору, не усунула недоліки та належним чином оброблені фотографії не записала диск, крім цього відповідачем не було роздруковано одну фотографію на полотні. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила, просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на відзив на позов та письмові додаткові пояснення, що долученні до матеріалів справи. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні 13.11.2017 р. між позивачем [PERSON] (далі - замовник) та відповідачем [PERSON] (далі - виконавець) був укладений договір про надання послуг фотографа. Відповідно до п. 1.1. договору виконавець зобов`язувалася надати замовнику послуги відповідно до п. 2.1., а замовник зобов`язалася прийняти і оплатити надані послуги. Відповідно до п. 2.1. договору виконавець зобов`язується надати наступні послуги: провести фотосесію Ніколь (доньки) в трьох образах, обробити та записати на диск тридцять фотографій та надрукувати на полотні 30 на 40 вибране замовником одне фото. По своїй суті договір, що було укладено між сторонами регулюється ст. 901 ЦК України, відповідно до якої за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Відповідно до п. 3.1. договору вартість послуг за даним договором становить 1 000 грн. Відповідно до копії квитанції №96354962006398352678 від 14.11.2017 р. позивач [PERSON] 14 листопада 2017 року перерахувала гр. [PERSON] шляхом переведення на карту ПриватБанку 900 грн. На думку суду даний документ не несе ніякого доказово значення по справі, оскільки отримувач коштів [PERSON] не є стороною у справі, крім цього з копія квитанції не підтверджує цільове призначення такого переказу. Однак, в судовому засіданні позивач зазначила, що нею сплачено послуги в розмірі 1000 грн. відповідачу [PERSON] , відповідно до договору про надання послуг фотографа від 13.11.2017, що не заперечувалося і представником відповідача. Позивач [PERSON] , як на одну з підстав своїх позовних вимог, посилається на те, що фотографії, які були надані їй відповідачем в порушення умов п. 2.1 договору є неналежної якості. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч.1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З врахуванням вищевказаних вимог закону, позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували, що надані відповідачем [PERSON] на виконання укладеного між сторонами умов договору, фотографії є не належної якості. В судовому засіданні позивач висловлювала власну суб`єктивну думку стосовно якості зроблених відповідачем фотографій, зазначаючи при цьому, що надані фото дійсно відрізняються від оригіналів, чим по суті підтвердила, що надані їй фотографії піддавалися певному коригуванню відповідачем. Інших доказів в підтвердження своїх вимог в цій частині, позивач не надала. Крім цього договір від 13.11.2017 р., що укладений між сторонами про надання послуг фотографа не містить будь - яких чітких вимог до фотографій, не зазначено жодного обов`язкового критерію, яким має відповідати фотографія після її обробки. Також, позивач в поданому до суду позові зазначає, що відповідачем [PERSON] не виконано вимоги договору про надання послуг в частині запису на диск фотографій та друку фото на полотні 30 на 40, в цій частині слід зазначити наступне. Дійсно, відповідно до п. 2.1. договору виконавець зобов`язується записати на диск тридцять фотографій. Відповідно до пояснень позивача [PERSON] , що надані в судовому засіданні, остання отримала фотографії від відповідача, орієнтовно через місяць після фотосесії, які були їй надіслані за допомого мережі інтернет. Дана обставина не заперечувалася сторонами в судовому засіданні, що свідчить про виконання договору цій частині. Суд також не приймає до уваги посилання позивача [PERSON] про порушення відповідачем [PERSON] договору в частині друку фото на полотні 30 на 40. В судовому засіданні встановлено, що договір в цій частині дійсно не виконано. Однак, відповідно до умов укладеного між сторонами договору про надання послуг від 13.11.2017 відповідач зобов`язується надрукувати фото на полотні, яке попередньо повинна обрати позивач [PERSON] . В судовому засіданні позивач [PERSON] зазначила, що дійсно нею не було обрано фото для його друку на полотні, мотивуючи це неналежною якістю фотографій. Однак відповідно до п. 1.1. та 1.2. договору про надання послуг замовник, тобто позивач [PERSON] , зобов`язувалася прийняти надані послуги та оплатити їх. Зазначені судом обставини спростовують пояснення позивача [PERSON] щодо не належного виконання договору про надання послуг в цілому, відповідно в частині позову про стягнення коштів з відповідача [PERSON] в розмірі однієї тисячі гривень слід відмовити. Що стосується вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то в цій частині позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України, 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 року та від 27.02.2009 року) (надалі за текстом - ПП ВСУ №4 від 31.03.1995), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням підслідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 5. ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч.7. ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачем не надано суду доказів в підтвердження завдання їй моральної шкоди. На підставі викладеного суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог [PERSON] про захист прав споживача, стягнення коштів за неналежне виконання умов договору про надання послуг фотографа та стягнення моральної шкоди.

Outcome: dismissed