Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-19 00:00:00

До Дзержинського районного суду м.Харкова звернувся [PERSON] з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області, в якому просить стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області моральну шкоду в розмірі 100 000,00 гривень. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що він є учасником ліквідації аварії на ЧАЕС, виконував завдання по ліквідації аварії в 30 кмилометровій зоні Чорнобильської АЕС, працював на 4 енергоблоці. Вказує, що перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію по інвалідності 3 групи (1 категорія) внаслідок захворювання, отриманного при виконанні обов`язків по ліквідації аварії. Зазначає, що ще у 2019 року звернувся до відповідача з питання перерахунку та виплати пенсії з 25.04.2019 року у відповідності до ст.59 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в п`ятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року. Листом від 21.06.2019 року відповідач повідомив, що пенсія виплачується в межах чинного законодавства. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.09.2019 року позов задоволено, зокрема, зобов`язано ГУПФУ в Харківській області з 25.04.2019 року провести йому перерахунок пенсії у відповідності до ст.59 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в п`ятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, як норми прямої дії, без застосування понижуючих коефіцієнтів, інших формул та розрахунків, та провести відповідні виплати (з урахуванням сплачених раніше сум). Проте після ухваленння вказаного судового рішення відповідач продовжив порушувати його права на належний рівень пенсії та не виконував рішення суду. Виконавчий лист подано до виконавчої служби. 19.02.2020 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень УЗПВР у Харківській області СМУ Міністерства юстиції (м.Харків) винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з невиконанням судового рішення боржником та направлено повідомлення про вчинення посадовими особами відповідача кримінального правопорушення, передбаченого ст.382 КК України, досудове слідство триває. З 01.01.2020 року позивачу продовжували нараховувати пенсію з розрахунку 5 мінімальних заробітних плат станом за 2019 рік. 18.02.2020 року набрала законної сили ухвала Харківського окружного адміністративного суду, якою вказано порічно розмір рахування мінімальної заробітної плати. Тільки в травні позивачу було проведено перерахунок та виплата пенсії у належному розмірі. З січня 2021 року відповідач знову рахував розмір мінімальної зарплати станом на 01.01.2020 року. 04.01.2021 року позивачем на електронну адресу відповідача направлено заяву з проханням провести перерахунок пенсії та вибачитись в термін до 12.01.2021 року, на що відповіді не отримано. На підставі викладеного, позивач зазначає, що відповідач по відношенню до нього вчиняє протиправні дії, чим завдає великі моральні страждання, які викликані необхідністю витрачати час на усунення допущених недоліків у роботі управління шляхом пересувань містом, складанням заяв, клопотань тощо, чим порушується його нормальний та звичний спосіб життя. Позивача пригнічує таке ставлення до нього Держави в особі відповідача, що принижує його гідність як людини, порушує право на власність. З урахуванням тривалості часу, протягом якого порушуються права позивача, він оцінює моральну шкоду у 100 000,00 грн. Представником відповідача Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що Управління не погоджується з вимогами позивача. Вказує, що [PERSON] перебуває на обліку в Управлінні та отримує пенсію по інвалідності в розмірі фактичних збитків, як інвалід ІІІ групи відповідно до ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та обчислену відповідно до постанови КМУ від 23.11.2011 року №1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», враховуючи зміни, внесені постановою КМУ від 26.06.2019 року №543 «Про внесення змін до деяких постанов КМУ». Виплата пенсії провадиться з урахуванням підвищення «інвалідам війни». Зазначає, що рішення суду від 20.09.2019 року Управлінням виконано, пенсію перераховано, доплату по виконанню судового рішення за період з 25.04.2019 року по 14.11.2019 року нараховано у сумі 37 588,60 грн.. Виплата пенсії у перерахованому розмірі здійснена починаючи з січня 2020 року. У січні 2020 року позивачу нараховано та виплачено пенсію у розмірі 11 258,62 грн., та доплату пенсії за період з 15.11.2019 року по 31.12.2019 року у розмірі 6976,53 грн. У квітні 2020 року до Управління надійшла ухвала про роз`яснення судового рішення, яка набрала законної сили 18.02.2020 року. Рішення суду виконано, пенсію перераховано, доплату по перерахунку пенсії на виконання судового рішення нараховано за період з 01.01.2020 року по 17.02.2020 року у сумі 2181,00 грн.. Доплату пенсії у перерахованому розмірі (12633,60 грн.) здійснено починаючи з травня 2020 року. Заборгованість з перерахунку згідно рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.09.2019 року була включена до реєстру рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою. Оскільки бюджетні асигнування з Державного бюджету України Пенсійному фонду України на 2020 рік не збільшувалися, виплата пенсій здійснюється в межах бюджетних асигнувань,тому заборгованість буде виплачена при належному фінансуванні. Крім того, зазначає, що позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди Управлінням. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою судді Дзержинського районного суду м.Харкова Грищенко І.О. від 01.02.2021 року відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової спраив між суддями справа передана в провадження судді Цвірюка Д.В. 09.03.2021 року. Ухвалою суду від 26.05.2021 року закрито підготовче провадження у справі та її призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з підстав, наведених у заяві. Уповноважений представник відповідача та третьої особи в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. У відповідності до ч.1, 3, 4 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача та третьої особи за наявними матеріалами справи. Суд, дослідивши доводи учасників справи, заслухавши вступне слово позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та в сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Разом із цим, відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що [PERSON] перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області та отримує пенсію по інвалідності як інвалід ІІІ групи відповідно до ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2020 року у справі №520/7887/19 зобов`язано ГУПФУ в Харківській області провести йому - [PERSON] з 25.04.2019 року перерахунок пенсії у відповідності до ст.59 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в п`ятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, як норми прямої дії, без застосування понижуючих коефіцієнтів, інших формул та розрахунків, та провести відповідні виплати (з урахуванням сплачених раніше сум пенсії). Рішення набрало законної сили 15.11.2019 року. Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 31.01.2020 року роз`яснено вещевказане рішення суду наступним чином: Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повинно, виконуючи рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.09.2019 року по справі № 520/7887/19, обраховувати, перераховувати та виплачувати [PERSON] пенсію: у 2019 році - з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня 2019 року; у 2020 році - з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня 2020 року; у 2021 році - з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня 2021 року і так далі, тобто у відповідному році береться показник мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, а не показник 2019 року, коли набрало законної сили рішення по справі № 520/7887/19. Ухвала набрала законної сили 18.02.2020 року. З матеріалів позову вбачається, що позивач звернувся до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області СМУ Міністерства юстиції (м.Харків) щодо присумового виконання судового рішення та 19.02.2020 року державним виконавцем Відділу винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі ч.3 ст.63 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку з невиконанням судового рішення боржником та направлено повідомлення №60868769 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.382 КК України посадовими особами ГУПФУ в Харківській області. З Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12020220480000636 від 14.02.2020 вбачається, що 13.02.2020 року до Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області надійшло повідомлення про вчинення кримінального правопорушення по факту умисного невиконання рішення суду працівниками ГУ ПФУ в Харківській області щодо виплати пенсії. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.09.2019 року встановлено неправомірність невчинення відповідачем як суб`єктом владних повноважень перерахунку пенсії позивача з 25.04.2019 року, а отже ця обставина не потребує додаткового доведення з боку позивача. Визначаючись, щодо підстав для задоволення позову суд враховує, що постановою Харківського окружного адміністративного суду від 20.09.2019 року у справі за позовом [PERSON] до Головного управління ПФУ в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - позовні вимоги задоволені частково. Проте, даним рішенням не встановлено протиправності дій Головного управління ПФУ в Харківській області. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем здійснено перерахунок пенсії позивачу. Доплату по виконанню судового рішення за період з 25.04.2019 року по 14.11.2019 року Управлінням нараховано у сумі 37 588,60 грн.. У січні 2020 року позивачу нараховано та виплачено пенсію у розмірі 11 258,62 грн., та доплату пенсії за період з 15.11.2019 року по 31.12.2019 року у розмірі 6976,53 грн. В подальшому доплату по перерахунку пенсії на виконання ухвали суду про роз`яснення судового рішення нараховано за період з 01.01.2020 року по 17.02.2020 року у сумі 2181,00 грн.. Доплату пенсії у перерахованому розмірі (12633,60 грн.) здійснено починаючи з травня 2020 року. Зазначені обставини підтверджуються наданими позивачем витягом з відомостями на зарахування пенсій, соціальних допомог в ПАТ КБ «ПриватБанк» за період з квітня 2019 року по жовтень 2020 року Відділу з питань виплати пенсій №27, випискою ПАТ КБ «ПриватБанк» Разом із цим заборгованість з перерахунку пенсії позивача згідно рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.09.2019 року була включена до реєстру рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою. Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, при здійсненні ними своїх повноважень. Суд вирішуючи даний спір враховує, що основними нормативно-правовим актами, які регулюють питання відшкодування моральної шкоди є Конституція України, норми ЦК України, а саме загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України. Згідно із статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до частини першої статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Норми статей 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності держави за дії бездіяльності органів державної влади наявність вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів суду цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про відшкодування шкоди. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляд стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. А суд має самостійне встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення який є підставою для стягнення шкоди, оцінивши надані сторонам докази на що звернув увагу Верховний суд у постанові від 08.05.2019р. прийнятої по даній справі, що узгоджується також з правовою позицією, висловленою постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) Згідно зі ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болі і стражданнях, що особа зазнала в зв`язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з протиправною поведінкою у відношенні його; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з ушкодженням чи знищенням майна; у приниженні честі, достоїнства, а також ділової репутації. Моральна шкода стягується незалежно від стягнення майнової шкоди. Відповідно до роз`яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) школи» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п.5 зазначеної Постанови Пленуму обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Пунктом 7 цієї ж Постанови Пленуму передбачено, що заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Окрім того, Верховний Суд у постанові від 03 грудня 2019 року у справі №686/26653/18 висловив правову позицію, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди). Відповідно до ч.2 ст.72 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» кошти Пенсійного фонду не включаються до складу Державного бюджету України. Статтею 73 цього закону визначений вичерпний перелік цілей, на які використовуються кошти Пенсійного фонду України, і встановлено заборону використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим законом. У той же час згідно з п.1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015р. №215, Державна казначейська служба України (Казначейство) реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до покладених завдань Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Таким чином органом державної влади, який уповноважений представляти державу у правовідносинах з відшкодування державою шкоди, завданої органом державної влади, є, наряду з таким органом державної влади, Державна казначейська служба України (її територіальне управління). Позивачем у справі не надано беззаперечних доказів того, що існує причинно-наслідковий зв`язок між моральною шкодою, яку він просить стягнути, та протиправними діями/бездіяльністю відповідача у справі, що виключає ту обставину, що саме протиправними діями відповідача було завдано негативних наслідків позивачу. Отже, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги необґрунтовані, позивачем не надано доказів в обґрунтування своїх вимог щодо наявності причинно-наслідкового зв`язку, що саме протиправними діями відповідача спричинено позивачу шкоди, доводи позивача ґрунтуються лише на припущеннях, а відтак задоволенню не підлягають. Питання судових витрати суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України та вважає судові витрати та вважає компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed