Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

В червні 2020 року позивачі вернулись до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного часткового майна в натурі. На обґрунтування заявлених вимог позивачі зазначили, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.05.2019 року позивачка [PERSON] є власником 1/3 частини квартири під [ADDRESS] . Згідно договору дарування, укладеного 15.12.2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , позивачка є власницею 13/42 частини квартири [ADDRESS] . Відповідно договору дарування, укладеного 29.05.2004 року між [PERSON] та [PERSON] є власником 1/21 частини квартири [ADDRESS] . Власником інших 10/21 частини вказаної квартири є відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу частини квартири від 04.11.2004 року. Між сторонами виникають спори щодо порядку користування квартирою, угоди про спосіб виділення часток із загального майна не досягнуто. Враховуючи викладене просить поділити в натурі квартиру [ADDRESS] наступним чином: виділити [PERSON] та [PERSON] 11/21 частин квартири в спільне користування, а саме: коридор площею 8,4 кв.м. під № 1, санвузол площею 2,7 кв.м. під № 2, житлову кімнату площею 15,5 кв.м. під № 3, житлову кімнату площею 14,8 кв.м під № 4 по групі приміщень № 1 відповідно до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] від 28 січня 2020 року. Виділити [PERSON] 10/21 частин квартири, а саме: кухню площею 7,2 кв.м., під « 3, житлову кімнату площею 15,9 кв.м під № 4, житлову кімнату площею 7,0 кв.м під № 5, житлову кімнату площею 8,5 кв.м під № 6, по групі приміщень № 2 відповідно до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] від 28 січня 2020 року. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.09.2020 року відкрито провадження у справі, призначене підготовче засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.06.2021 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивачі 27.10.2021 з`явилися. Вимоги підтримали з посиланням на обставини, які викладені в позовній заяві, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання 27.10.2021 не з`явився. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Вислухавши пояснення учасників розгляду справи, та дослідивши обставини справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Згідно зі статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то, з урахуванням конкретних обставин, такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Звертаючись до суду з цим позовом, позивачі на підтвердження позовних вимог не долучили та не заявили клопотання про проведення судової експертизи. Без висновку експерта суд позбавлений можливості на свій розсуд виділити чи змінити частки у праві власності на майно та визначити розмір грошової компенсації стороні, частка якої може зменшитися. Загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), спонукають суд при вирішенні зазначених спорів ураховувати також інтереси обох сторін та встановлювати, зокрема: чи дійсно є можливим виділ частки в натурі; чи допускається такий виділ згідно із законодавством тощо. На необхідність враховувати інтереси всіх учасників справи і заборону обмеження прав одних учасників за рахунок інших під час вирішення спору про виділ в натурі частки нерухомого майна у праві спільної часткової власності вказано в постанові Верховного Суду від 27 серпня 2020 року в справі № 592/6348/13-ц (провадження № 61-20796св19) та постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року в справі № 6-4цс14. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Outcome: dismissed