Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

До Дергачівського районного суду Харківської області надійшла позовна заява [PERSON] в якій позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №13568901 від 14.02.2007, житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] в цілому зареєстрований на праві приватної власності за [PERSON] на підставі рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 13.10.2006 (справа №2-1870). Відповідач по справі - [PERSON] , [INFO] , з 08.10.1999 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідач по справі - [PERSON] , [INFO] , з 28.07.2010 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі по справі - [PERSON] з 2018 року та [PERSON] з 2016 року і по теперішній час за вищезазначеною адресою місця реєстрації не проживають, що підтверджується Актом депутата Дергачівської міської ради Харківської області від 29.09.2021. Поштова кореспонденція на їх ім`я не надходить. У зв`язку з тим, що відповідачі зареєстровані у будинку позивач не має змоги оформити житлову субсидію. Добровільно знятися з реєстрації місця проживання відповідачі не бажають, тому позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом. У судове засідання представник позивача [PERSON] подала до суду заяву, в якій позов підтримала та просила справу розглядати у її відсутність, що суд вважає за можливе. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, згідно заяв позов визнали, просили розглядати справу у їх відсутність, що суд вважає за можливе. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних мотивів. Судом установлено, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №13568901 від 14.02.2007, житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] в цілому зареєстрований на праві приватної власності за [PERSON] на підставі рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 13.10.2006 (справа №2-1870). Відповідач по справі - [PERSON] , [INFO] , з 08.10.1999 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідач по справі - [PERSON] , [INFO] , з 28.07.2010 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі по справі - [PERSON] з 2018 року та [PERSON] з 2016 року і по теперішній час за вищезазначеною адресою місця реєстрації не проживають, що підтверджується Актом депутата Дергачівської міської ради Харківської області Усова В.В. від 29.09.2021. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України, кожен громадянин має право вільно володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому на праві власності майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 71 ЖК України, суд, може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, провадиться в судовому порядку. Таким чином, суд визнає відповідачів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Відповідно що вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі зокрема: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Outcome: approved