Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

В січні 2016 року [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.01.2016 року справу розподілено на суддю [PERSON] (а.с.1). Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області [PERSON] від 22.02.2016 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Лук`янової Наталії Миколаївни та призначено по справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. На вирішення експертів поставлено питання: 1) ким виконано рукописний текст в розписці від 04.03.2014 року [PERSON] чи іншою особою?; 2) чи знаходився автор розписки від 04.03.2014 року у незвичному стані під впливом збиваючих факторів природного або штучного характеру? Провадження по справі зупинено (а.с.35-37, 41). Згідно повідомлення судового експерта Куріпко К.П. надати висновок за наслідками проведення експертизи, призначеної ухвалою суду від 22.02.2016 року, неможливо у зв`язку з ненаданням експерту вільних зразків почерку [PERSON] (а.с.49-51). 19.01.2017 року згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] з посади у зв`язку з поданням заяви про відставку, справу було повторно розподілено на суддю Журавського В.В., який ухвалою від 20.01.2017 року відновив провадження по справі та призначив її до розгляду (а.с.54,55). Так, звертаючись до суду та обґрунтовуючи свої позовні вимоги [PERSON] зазначив, що 04 березня 2014 року [PERSON] під розписку позичила у нього грошові кошти у сумі 41 500,00 євро, що станом на 29.12.2015 року становить 1 083 057,00 грн. та 14 000,00 доларів США, що станом на 29.12.2015 року становить 333 305,00 грн. Відповідач зобов`язувалася повернути борг через рік, тобто 05 березня 2015 року, однак своїх зобов`язань остання не виконала, у зв`язку з чим позивач просив стягнути з відповідача вище вказану заборгованість та відшкодувати витрати, пов`язані з оплатою судового збору в сумі 6090,00 грн. В свою чергу, 04.04.2017 року [PERSON] звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання недійсним договору позики (а.с.77,78). Так, обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги [PERSON] зазначила, що розписка від її імені про отримання нею в борг грошових коштів як позики, написана не нею, тобто є підробленим документом. Даний факт можливо підтвердити лише висновком експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи. Враховуючи викладене [PERSON] просить визнати недійсним укладений шляхом складання письмової розписки договір позики від 04.03.2014 року. 12.07.2018 року позивач за зустрічним позовом [PERSON] подала заяву про зміну підстав зустрічного позову, в якій зазначила, що за висновками експерта по проведеній у даній справі експертизі було встановлено, що розписка написана нею власноручно, але не в часовому проміжку, який зазначено в розписці - 04.03.2014 року, а значно пізніше. У зв`язку з чим, дана розписка щодо отримання заявлених позивачем коштів є неналежним і допустимим доказом у справі, оскільки не підтверджує факту отримання нею позики у вказаний в розписці час. Вона та відповідач [PERSON] з лютого 2010 року почали зустрічатись та підтримували близькі стосунки протягом декількох років. Вона мала власний бізнес, а відповідач працював пілотом в Росії в авіакомпанії. Наприкінці 2013 року розпочалась Революція Гідності, внаслідок чого було обмеження по видачі депозитів, зокрема валютних, та виникли складнощі у роботі відповідача в Росії . [PERSON] повинен був відлітати до Росії. 04.03.2014 року відповідач видав їй довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондаренко Г.О., що зареєстрована в реєстрі № 914, для вирішення питання по його банківських поточних та депозитних рахунках. Після видачі їй довіреності, відповідач надав їй (для виконання договору доручення) договори з банківськими установами, де він мав рахунки в іноземній валюті: ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» на суму 10 297,00 євро та 488 384,00 російських рублів, AT «Банк «Фінанси та кредит» на суму 15 425,00 євро та документи по вкладу в АКПІБ «Промінвестбанк» на суму 15 428,45 євро. Видавши довіреність, відповідач попросив її на підтвердження виконання зобов`язань за даним договором, надати письмову розписку зобов`язання, оскільки письмово договір доручення не видавався. Тому вона 04.03.2014 року написала йому розписку, оскільки вони розуміли, що обмеження банківській системі були встановлені строком на 1 рік, коли повернеться відповідач вони не знали і розраховували, що можливо саме протягом року вдасться зняти його грошові кошти закрити рахунки в банку. Тобто видана відповідачу тоді розписка не є підтвердженням укладення договору позики, а є зобов`язанням до договору доручення. Після відльоту відповідача, в порядку виконання доручення, вона подала заяви на видачу депозитних грошових коштів до вказаних вище установ банку. Протягом 2014 року особисто нею, як повіреною від імені відповідача, було знято грошові кошти за достроково розірваними договорами: - в AT «Сбербанк Росії» в сумі 147 600,68 грн., що еквівалентно 10 603,68 євро за договором № 263/29/492480 від 09.09.2013 року про відкриття депозитного рахунку. Грошові кошти видавались протягом березня 2014 року згідно Постанови НБУ № 104 виключно у гривні в сумі не перевищувала 15 000 грн. і прирівнювалась до еквіваленту в євро. Тобто вона отримала в касі банку гривні по курсу, а не євро. Даний факт підтверджується квитанціями банку. - в AT «Сбербанк Росії» за договором відповідача за № 263/29/449192 від 25.06.2013 року про відкриття депозитного рахунку в російських рублях в сумі 134 784,00 гривні, та одночасно було придбано 504 510 російських рублів. Дані грошові кошти були видані на підставі її заяви від 11.03.2014 року про дострокове повернення вкладу. Тобто незважаючи на те, що в квитанції зазначено вказані грошові кошти в гривні, вона фактично отримала російські рублі, через процедуру купівлі-продажу даної валюти. На той час на придбання російських рублів обмежень не було і даний банк був дочірнім банком «Сбербанку Росії». В інших банках вона грошові кошти не отримувала разом із відповідачем, який був з нею в установах банку і фактично особисто отримував грошові кошти в зв`язку з достроковим розірванням договору. Крім того, після зняття усіх грошових коштів, відповідач при ній особисто знищив розписку, яка була написана нею власноручно, оскільки за договором доручення все було виконано. Той факт, що між нею та відповідачем існували саме дані правовідносини також підтверджується тим, що [PERSON] припинив дію довіреності лише після звернення з позовом до суду. Це підтверджується повним витягом з Єдиного реєстру довіреностей № 36915758 від 09.07.2018 року, з якого вбачається, що підставою для припинення дії довіреності, засвідченої приватним нотаріусом Бондаренко Г.О. Київського міського нотаріального округу є заява [PERSON] від 24.02.2016 року. Тобто він скасував довіреність від 04.03.2014 року після першого судового засідання у даній справі. Тобто позивач мав намір приховати факт існування договору доручення та вирішити спір за нормами, які регулюють не доручення, а позику, відповідач не має жодного доказу того, що нею не було виконано договір доручення. Таким чином, договір позики, за яким відповідач намагається стягнути безпідставно з неї грошові кошти, в дійсності ніколи не укладався, а розписка, яка надана на підтвердження укладення такого договору, складена перед зверненням до суду, свідчить про його недійсність. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та його представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та її представник - адвокат Сабадин А.В. в судове засідання не з`явились. 13.07.2020 року на електронну адресу суду надійшло клопотання адвоката Сабадин А.В. про відкладення розгляду справи. З приводу вказаного клопотання представника відповідача за первісним позовом, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, дана цивільна справа перебуває у провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області понад чотири роки, а саме з 11.01.2016 року. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/ 97 - ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Згідно положень, визначених у постанові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» № 11 від 17 жовтня 2014 року, при здійсненні правосуддя судам слід брати до уваги те, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4. XI. 1950) кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Суд враховує період часу, протягом якого справа перебуває в провадженні суду, того факт, що справа знаходиться на стадії судових дебатів, а також те, що з клопотанням про відкладення чергового судового засідання адвокат Сабадин А.В. звертається не вперше (24.01.2020 року, 17.03.2020 року, 08.04.2020, 13.07.2020). Клопотання про відкладення судового засідання подавалися адвокатом Сабадин А.В. в тому числі з підстав запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19. При цьому, як адвокат Сабадин А.В., так і відповідач за первісним позовом [PERSON] мали можливість скористатися, передбаченим ст. 212 ЦПК України правом на участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення EASYCON після запровадження змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020р. № 540-IX, який набрав чинності 02.04.2020р., проте клопотання про проведення судового засідання в режимі відео-конференції не надали. Разом з тим, на думку суду, ні адвокат Сабадин А.В., ні відповідач за первісним позовом [PERSON] не були позбавлені можливості подати заяви про прийняття участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції. З огляду на вказане таку процесуальну поведінку адвоката Сабадин А.В. та відповідача за первісним позовом [PERSON] суд розцінює лише як затягування розгляду справи. Зважаючи, що по даній справі залишилось провести лише судові дебати, суд вважає за можливе прийняти рішення по справі на основі тих доказів та пояснень, що були безпосередньо долучені сторонами до матеріалів справи та з урахуванням висловлених сторонами позицій. В ході розгляду справи відповідач за первісним позовом [PERSON] та її адвокат Сабадин А.В. первісний позов не визнавали, та підтримували зустрічні позовні вимоги. Жодних клопотань про надання додаткових доказів чи заперечень з січня 2020 року до суду не подавали. Дослідивши письмові докази, заслухавши пояснення сторін, покази свідків, суд дійшов до наступного висновку. Встановлено, що згідно розписки [PERSON] від 04.03.2014 року остання отримала в борг від [PERSON] 41500,00 євро, 49000,00 російських рублів та 14000,00 доларів США терміном на 1 рік (а.с.12). Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області Журавського В.В. від 13.06.2017 року задоволено клопотання відповідача за первісним позовом [PERSON] та призначено по справі комплексну судову почеркознавчу технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Київської незалежної судово-експертної установи. На вирішення експертів поставлено питання: 1) чи виконано рукописний тест на одній сторінці розписки від 04.03.2014 року з першого по тринадцятий рядок та підпис в чотирнадцятому рядку розписки відповідачкою по справі [PERSON] , яка видана [PERSON] ?; 2) чи відповідає давність виконання рукописного тексту на одній сторінці розписки від 14.03.2014 року з першого по чотирнадцятий рядок від імені [PERSON] , вказаній на ньому даті?; 3) чи могла дана розписка бути створена раніше 2014 року?; 4) чи всі частини рукописного тексту розписки виконані одночасно чи в різний час?; 5) особою якої статі виконаний рукопис розписки від 04.03.2014 року від імені [PERSON] ? Провадження по справі зупинено (а.с.84-86, 88-89). Згідно повідомлення судового експерта Куріпко К.П. надати висновок за наслідками проведення експертизи, призначеної ухвалою суду від 22.02.2016 року, неможливо у зв`язку з ненаданням експерту вільних зразків почерку [PERSON] (а.с.49-51). Згідно висновку № 2363 від 06.11.2017 року судово-почеркознавчої експертизи підпису та почерку, виконаних від імені [PERSON] в розписці від 04.03.2014 року, рукописний текст Розписки, складеної від імені [PERSON] 04.03.2014 про те, що [PERSON] взяла у [PERSON] гроші в розмірі 41500 євро, виконана [PERSON] . Підпис від імені [PERSON] під текстом Розписки від 04.03.2014 про те, що [PERSON] взяла у [PERSON] гроші в розмірі 41500 євро, виконана самою [PERSON] . Дослідження з приводу встановлення статі виконавця досліджуваних записів не вирішувалось, оскільки почеркознавчим дослідженням встановлений конкретний виконавець спірних записів, до того ж висновок щодо статі виконавця надається в ймовірній формі на підставі ймовірно-статистичних методів дослідження (а.с.111-120). Згідно висновку № 2423 від 26.01.2018 року за результатами проведення фізико-хімічної експертизи матеріалів документів в цивільній справі № 359/92/16-ц (провадження № 2/359/87/2017), давність виконання рукописного тексту розписки на одній сторінці розписки від 04.03.2014 року з першого по чотирнадцятий рядок від імені [PERSON] , не відповідає вказаній даті, а виконано пізніше - в період січень 2015 - листопад 2015 року. Можливість створення розписки раніше 2014 року виключається. Усі частини розписки (рукописний текст та підпис) виконані в один період (а.с.121-131). Також 04.03.2014 року [PERSON] видав на [PERSON] довіреність, якою уповноважив останню бути його представником у всіх банківських установах, в тому числі в будь-яких відділеннях АТ «Банк «Фінанси та Кредит», ПАТ «ПРОМІНВЕСТБАНК», ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» з питань, пов`язаних з відкриттям, закриттям та розпорядженням від його імені поточними, депозитними та іншими видами банківських рахунків. Довіреність дійсна до 04.03.2017 року (а.с.145). В подальшому на підставі цієї довіреності [PERSON] знімала грошові кошти з банківських рахунків, належних [PERSON] (а.с.147-163, 180-183). На підставі заяви [PERSON] дію вище вказаної довіреності припинено 24.02.2016 року (а.с.146). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що з [PERSON] та [PERSON] вона перебувала в дружніх відносинах. [PERSON] отримувала від [PERSON] 41500,00 євро та 14000 доларів США. Зі слів [PERSON] , вона суми коштів отримувала в банках частинами, оскільки на той час банки не видавали одразу такі значні суми. В той період часу по вул.Київський Шлях продавалася аптека і за отримані від [PERSON] грошові кошти [PERSON] придбала цю аптеку. Вона бачила розписку про отримання [PERSON] грошових коштів від [PERSON] . При написанні розписки [PERSON] вона присутня не була, а тому чи писалася дана розписка під примусом вона не знає. [PERSON] вона не телефонувала та не погрожувала з приводу її боргу перед [PERSON] . Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що з 1983 року вона знайома з [PERSON] , вони разом працювали та перебувають в дружніх відносинах. В 2012 році, за проханням [PERSON] , до неї в Грецію приїхала на відпочинок [PERSON] , з якою вона тоді і познайомилася. На наступний рік вона приїхала в Україну лікувати зуби, та протягом того часу проживала у [PERSON] [PERSON] та [PERSON] разом не проживали. В 2013 році вони з [PERSON] зайшли до аптеки, і [PERSON] сказала їй, що хоче придбати вказану аптеку, яка коштує 70000,00 доларів США. В подальшому в 2014 році про отримання [PERSON] грошових коштів від [PERSON] в сумі 41500,00 євро та 14000 доларів США на придбання аптеки, а також про розписку їй говорила як [PERSON] , так і [PERSON] . Грошові кошти на придбання аптеки [PERSON] потрібні були терміново, однак на той час [PERSON] знаходився в Росії. У зв`язку з цим на [PERSON] було видано довіреність, на підставі якої остання мала право знімати грошові кошти з депозитних рахунків [PERSON] . Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що з 2006 року вона знайома з [PERSON] , вони разом працювали. У 2014 році вони разом працювали в агенції нерухомості. У [PERSON] з [PERSON] були відносини «більше, ніж дружні». У [PERSON] виникли проблеми з її бізнесом, їй запропонували продати її частину аптеки. Вона думала як їй викупити іншу частину аптеки. Вона запропонувала [PERSON] купити цю частину аптеки для ведення спільного бізнесу, на що він погодився. У зв`язку з постійними відрядженнями [PERSON] , він видав на [PERSON] довіреність на зняття коштів. І сказав, щоб [PERSON] оформляла документи повністю на себе, а потім вони розберуться. Вона знімала грошові кошти в банках майже протягом двох місяців, оскільки тоді в банках були обмеження щодо видачі валюти, та зберігала їх на роботі в сейфі. Аптеку було придбано у квітні 2014 року за зняті в банках кошти. [PERSON] їй повідомляла, що [PERSON] просив, щоб вона написала йому розписку. Згодом [PERSON] їй повідомила, що в неї з [PERSON] погіршилися відносини, і вона буде віддавати йому грошові кошти, але не знає як бо курс долара нестабільний. Вона пропонувала йому переоформити на нього частину аптеки. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що [PERSON] вона знає з 1995 року, а [PERSON] - з 1996 року. [PERSON] та [PERSON] зустрічалися, проводили час разом, їздили у відпустку. Маючи з [PERSON] близькі відносини, [PERSON] хотів, щоб у них був спільний бізнес, в тому числі і аптека. [PERSON] перебував за кордоном, і перераховував в Україну грошові кошти, а [PERSON] їх тут вже знімала з банківських рахунків. Коли відносини між [PERSON] та [PERSON] погіршилися, він наполіг на тому, щоб [PERSON] написала йому розписку, він їй погрожував. Вона їздила особисто з [PERSON] в торговий центр, де остання мала зустрітись з [PERSON] та написати йому розписку, та чекала її в сусідньому приміщенні в полі зору. Про це її попросила [PERSON] , оскільки вона переживала за своє життя. Після цього [PERSON] повідомила, що вона під тиском написала розписку. На допиті свідка [PERSON] представник відповідача за первісним позовом не наполягала. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, в даному випадку розписки позичальника. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст.1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16, Верховним Судом у постанові по справі №707/2606/16-ц провадження 61-28762св18 від 31.10.2018 року зроблений правовий висновок про те, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Вивчивши матеріали справи та заслухавши пояснення учасників процесу, судом встановлено, що дійсно [PERSON] на підставі довіреності виданої [PERSON] знімала з депозитних рахунків останнього грошові кошти, які в подальшому використала на придбання 1/2 частини аптеки (нежитлового приміщення, за адресою: [ADDRESS] ; а.с.225). В ході розгляду справи [PERSON] підтвердила факт написання нею розписки, зазначивши при цьому про те, що на неї здійснювався тиск. Згідно висновку експерта, розписка від 04.03.2014 року про отримання в борг від [PERSON] 41500,00 євро, 49000,00 російських рублів та 14000,00 доларів США терміном на 1 рік, написана [PERSON] власноручно. Доказів написання вказаної розписки під тиском чи будь яким примусом суду не надано. На думку суду, той факт, що давність виконання рукописного тексту розписки не відповідає вказаній даті, а виконано пізніше - в період січень 2015 - листопад 2015 року, не впливає на фактичну наявність зобов`язань у [PERSON] перед [PERSON] . Доказів повернення вказаних в розписці грошових коштів в матеріалах справи немає. Діючи від імені та в інтересах [PERSON] на підставі довіреності жодного нерухомого майна на ім`я останнього [PERSON] також не придбавала. Також суд враховує, що протягом всього часу розгляду справи [PERSON] неодноразово змінювала свою позицію, зазначаючи, що розписка підроблена, потім, що вона не підроблена; грошові кошти отримувались не за розпискою, а за договором доручення; грошові кошти надавались їй на лікування; грошові кошти надавались придбання аптек. Вказану позицію [PERSON] суд розцінює лише як намагання уникнути повернення грошових коштів. Згідно з правовим висновком Великої палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (14-446цс18), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, оскільки належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] позивачу [PERSON] грошові кошти не повернула, а згідно розписки іншого порядку повернення боргу, аніж у доларах США не встановлено, та його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України не передбачено, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача заборгованості у сумі 41 500 євро, та 14 000 доларів США. Вимога про стягнення з [PERSON] російських рублів у сумі 490 000,00, які також зазначені в розписці, позивачем [PERSON] не заявлялася. Згідно вимог ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає платі у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. З урахуванням висновків, яких суд дійшов розглядаючи первісний позов, суд відмовляє в задоволенні зустрічного позову. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на ці обставини суд вважає, що з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути витрати на оплату судового збору в розмірі 6090,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved