Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 19.08.2020 р. надійшов зазначений позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому Позивач просить суд: стягнути з Відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором від 05.05.2015 р. № б/н у загальному розмірі 11 839,25 грн. На обґрунтування заявлених позовних вимог представник Позивача Гребенюк О.С. (довіреність від 31.01.2019 р. № 367-К-Н-О, а.с. 77) у позовній заяві зазначив, що за укладеним договором від 05.05.2015 р. № б/н [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який надалі був збільшений до 5 000,00 грн. (а.с. 2), підтвердивши свою згоду на те, що підписана ним анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між ним та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» договір. Позивач свої зобов`язання за зазначеним договором виконав в повному обсязі, надавши Відповідачеві можливість розпоряджатися кредитними коштами на передбачених договором умовах та в межах встановленого кредитного ліміту. Проте Відповідач не надав своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом згідно з умовами договору, що відображено в доданих до позовної заяви Розрахунках заборгованості за договором. У зв`язку з цим Відповідач за станом на 27.04.2020 р. має перед Позивачем заборгованість на загальну суму 11 839,25 грн., що складається з такого (а.с. 1-5): - 8 256,88 грн. - заборгованості за простроченим «тілом» кредиту; - 0,00 грн. - заборгованості за нарахованими (у тому числі простроченими) відсотками. - 1 725,56 грн. - заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); - 1 856,81 грн. - нарахованої пені; - 0,00 грн. - нарахованої комісії. Після виконання вимог частин шостої, сьомої статті 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та усунення недоліків на виконання ухвали суду від 07.09.2020 р. (а.с. 87-88) ухвалою суду від 28.09.2020 р. відкрито провадження у справі за зазначеним позовом, визначено здійснення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, визнано обов`язковою явку представника Позивача для дачі особистих пояснень по суті справи та для участі в огляді веб-сайті Позивача (згідно з поданим клопотанням, а.с. 78-79), встановлено Відповідачеві строк для подання відзиву, призначено судове засідання на 27.10.2020 р. (а.с. 101-103), знято з розгляду на підставі наказу голови суду від 19.10.2020 р. № 22-АС через встановлення карантинних обмежень у зв`язку з виявленням у працівника апарату суду підтвердженого випадку захворювання на COVID-19, судове засідання відкладено на 28.12.2020 р. (а.с. 108-110), надалі - на 27.01.2021 р. за клопотанням представника Позивача (а.с. 118-119) та на 17.02.2021 р. через неявку учасників справи і відсутність підтвердження повідомлення їх про судове засідання, оскільки поштова кореспонденція судом не відправлялася у зв`язку з відсутністю фінансування (а.с. 129, 130). У судове засідання 17.02.2021 р. представник(и) Позивача не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи належно повідомлені, що підтверджено довідками (інформацією) про доставку електронних листів (а.с. 131-133) згідно з долученим до позовної заяви клопотанням про отримання процесуальних документів в електронному вигляді (а.с. 82), а також даними за результатами відстеження вручення рекомендованої кореспонденції за трек-номером на офіційному веб-сайті ПАТ «Укрпошта» (а.с. 134, 135). До позовної заяви додано клопотання представника Позивача про розгляд справи без їх участі, проти заочного розгляду справи не заперечують (а.с. 81). У зв`язку з невиконанням Позивачем вимог згаданої ухвали суду від 28.09.2020 р. щодо обов`язкової явки представника Позивача для дачі особистих пояснень по суті справи та для участі в огляді веб-сайті Позивача такий огляд веб-сайту Позивача судом не проводиться. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся в порядку частин сьомої, восьмої, одинадцятої статті 128 ЦПК України шляхом направлення судових повісток на його зареєстровану адресу місця проживання (а.с. 86), судова повістка відносно повідомлення його про судове засідання 28.12.2020 р. отримана, що підтверджено поштовим повідомленням (а.с. 117), інші - не вручені без зазначення причин (а.с. 134, 135). Разом з тим, зважаючи на повідомлення органу місцевого самоврядування (органу реєстрації) про непроживання Відповідача за зареєстрованою адресою місця проживання (а.с. 86), Відповідач повідомлявся про судові засідання також шляхом розміщення оголошення про його виклик на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 104-105, 111-112, 123-124, 137-138); про причини неявки суд не повідомлявся, відзиву із запереченнями проти позву до суду не подавалося. За наведених обставин, Відповідач вважається належно повідомленим про дату, час і місце розгляду справи шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України (частина одинадцята статті 128, частина десята статті 130 ЦПК України). Водночас суд, вирішуючи питання щодо можливості розгляду справи за відсутності фактичного отримання Відповідачем судових повісток, виходить як з наведених вище положень статей 128, 130 ЦПК України, які є спеціальними процесуальними нормами, що встановлюють порядок направлення і вручення судових повісток, а також з обов`язку особи зареєструвати своє місце проживання (стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). За чинним законодавством України саме за адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції (пункт 7 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 р. № 207). З огляду на це обов`язок суду повідомити особу, зокрема про дату, час і місце судового засідання, шляхом направлення офіційної кореспонденції на адресу його зареєстрованого місця проживання, на переконання суду, прямо кореспондується з обов`язком особи зареєструвати своє місце проживання, тим самим повідомивши державу (державні органи, зокрема суди) про адресу отримання нею офіційної кореспонденції; невиконання особою такого обов`язку не може перешкоджати іншим особам захистити в суді свої права та законні інтереси (статті 55, 68 Конституції України). Крім того, беручи до уваги, що одна судова повістка була отримана Відповідачем (а.с. 117), тому суд у порядку статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовує як джерело права практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав у своїх рішеннях про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (зокрема, пункт 41 рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 р. у справі «Пономарьов проти України»). За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому згідно з частиною четвертою статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою Позивача, викладеною письмово в позовній заяві та в окремому клопотанні (а.с. 4, 81), вбачає за можливе розглянути справу за відсутності Відповідача у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. Суд, розглянувши матеріали справи й оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, виходить з такого. З наявних письмових матеріалів справи судом встановлено, що 05.05.2015 р. Відповідач з метою отримання банківських послуг звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (Позивач, банк) та, підписавши відповідну анкету-заяву, отримав платіжну карту із встановленим кредитним лімітом, що підтверджено доданою до позовної заяви копією цієї анкети-заяви Відповідача (а.с. 7). Згідно з доданою до позову довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на Відповідача, розмір встановленого йому кредитного ліміту неодноразово змінювався: в останнє - 01.08.2018 р. до 0,00 грн., перед цим 26.05.2017 р. - до 5 000,00 грн., що згідно з названою довідкою про зміну умов кредитування є максимальним за весь час користування ним кредитними коштами (а.с. 10), а також відповідає зазначеному як максимальний розмір кредитного ліміта безпосередньо у позовній заяві (а.с. 2). Також Позивачем до позовної заяв додано довідку з інформацією про номери видних Відповідачеві карток, дату їх відкриття та термін дії, остання - 01.01.2018 р. зі строком дії до липня 2022 року (а.с. 11). Як вбачається з долучених до позовної заяви Розрахунків заборгованості за станом на різні дати (а.с. 12, 13-20, 21 91-99), а також виписки по рахунку Відповідача (а.с. 22-26), Відповідач користувався кредитними коштами Позивача з відповідного карткового рахунку, здійснюючи оплату товарів, послуг тощо, періодично поповнюючи цей рахунок, в останнє 11.09.2019 р. на суму 90,00 грн., до цього 31.08.2019 р. - на суму 400,00 грн. (а.с. 22). При цьому суд бере до уваги як належний і допустимий доказ кредитної заборгованості згадану виписку за картковим рахунком Відповідача, враховуючи висновки Верховного Суду (викладені, зокрема, у постановах від 16.09.2020 р. у справі № 200/5647/18, від 28.10.2020 р. у справі № 760/7792/14-ц, від 17.12.2020 р. у справі№ 278/2177/15-ц). Як наводилося вище, через неявку представника Позивача у судове засідання огляд веб-сайту Позивача згідно з поданим клопотанням (а.с. 78) не проводився. Отже, судом встановлено, що Позивач на виконання умов укладеного з Відповідачем договору зобов`язання виконав, надавши Відповідачеві можливість користуватися коштами на картковому рахунку, проте останнім не виконано у повному обсязі взятих на себе зобов`язань щодо повернення таких коштів і сплати складових кредитного договору. Тому за станом на 27.04.2020 р. Відповідач має перед Позивачем, як зазначено в позовній заяві, заборгованість, зокрема за «тілом» (простроченим «тілом») кредиту в розмірі 8 256,88 грн., а загальна заборгованість становить 11 839,25 грн., що складається з наведених на початку судового рішення сум заборгованості за простроченим «тілом» кредиту, відсотками на прострочений кредит, нарахованими згідно із статтею 625 ЦК України, та пенею. Зокрема, розмір заборгованості за простроченим «тілом» кредиту, який зазначений у позовній заяві та який просить стягнути Позивач, складає 8 256,88 грн. (а.с. 3), що, як встановлено судом на підставі наведених вище доказів, перевищує наданий Відповідачеві кредит, навіть максимальний з усіх встановлених йому кредитних лімітів - 5 000,00 грн., який підтверджений згаданою вище довідкою самого Позивача про зміну умов кредитування Відповідача (а.с. 10) та який до того ж зазначений представником Позивача безпосередньо у позовній заяві як максимальний (а.с. 2). Відповідно до норм частини першої статті 509, частини першої статті 525 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За визначеннями частини першої статті 626, частини першої статті 634 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; при цьому договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, при цьому друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави Кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Частинами першою, другою статті 10561 ЦК України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною; тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно з вимогами статті 526, частини першої статті 527, частини першої статті 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України). Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (частина друга статті 615 ЦК України). Зважаючи на усе викладене та встановлені судом обставини, суд вважає, що Відповідач порушив умови кредитного договору від 05.05.2015 р. № б/н, укладеного ним з Позивачем, та не виконав у повному обсязі взяті на себе зобов`язання. У зв`язку з цим суд вважає, що з Відповідача з огляду на заявлені позовні вимоги та надані докази слід стягнути на користь Позивача заборгованість за простроченим «тілом» кредиту, але в розмірі, який доведений Позивачем належними і допустимим доказами, що дорівнює максимальному розміру встановленого Відповідачеві кредитного ліміту - 5 000,00 грн. (60,56 % від заявлених у позовній заяві до стягнення 8 256,88 грн. розміру «тіла» кредита). Жодних інших доказів на підтвердження будь-якого іншого розміру наданого (встановленого) Відповідачеві кредитного ліміту, що перевищував би вказані 5 000,00 грн., які підтверджували б заявлений до стягнення розмір цієї заборгованості (8 256,88 грн.) Позивачем суду не надано, а відтак не доведено належними і допустимими доказами. Як роз`яснено судом учасникам справи в ухвалі від 28.09.2020 р. про відкриття провадження в справі (а.с. 103), кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України); учасники справи зобов`язані, зокрема, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (пункт 4 частини другої статті 43 ЦПК України). Заборгованість за відсотками у Відповідача відсутня, до стягнення не заявлялась, що вбачається із позовної заяви (а.с. 3). Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 р. у справі № 910/1238/17). На підставі наведеної норми, а також враховуючи доведений Позивачем і встановлений судом розмір заборгованості Відповідача (Боржника) за «тілом» кредита, суд вважає, що з Відповідача слід стягнути заборгованість за відсотками, нарахованими в порядку статті 625 ЦК України, але в меншому від заявленого в позові розміру, а саме: пропорційно до доведеного розміру заборгованості за «тілом» кредита, тобто 60,56 % від заявлених 1 725,56 грн., що складає 1 045,00 грн. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для стягнення з Відповідача на користь Позивача неустойки у виді пені, суд виходить з такого. За визначенням частини першої статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо); умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 ЦК України, як наводилося вище, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому; друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює саме підприємець (у даному випадку - АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Доказів того, з якими саме умовами кредитування був ознайомлений Відповідач на час отримання кредиту, матеріали справи, тобто докази, додані Позивачем до позовної заяви, не містять. Зокрема, в анкеті-заяві Відповідача про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, копія якої додана до позовної заяви, відсутня позначка відносно того, який саме вид (тип) банківської платіжної карти отримав Відповідач (а.с. 7), відтак суд не вбачає підстав для врахування доданого до позовної заяви Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», що містить опис умови кредитування різних кредитних карт, що різняться, зокрема, за умовами нарахування пені (а.с. 27). За визначеннями статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Як наведено вище і встановлено судом зі змісту підписаної Відповідачем заяви (а.с. 7), у цій заяві відсутні будь-які умови договору щодо встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Водночас Позивач (банк), звертаючись до суду і пред`являючи вимоги про стягнення з Відповідача заборгованості за кредитом, просив окрім стягнення заборгованості за «тілом» (простроченим «тілом») кредита стягнути складові його повної вартості, зокрема пеню (а.с. 3). При цьому Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування пені і штрафів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 05.05.2015 р., посилається на «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку», викладені, як зазначено в позовній заяві, на сайті банку: www.privatbank.ua (а.с. 1) як невід`ємні частини спірного договору. Натомість матеріали цієї справи не містять жодних підтверджень, що саме згадані «Тарифи банку» та «Умови» розумів Відповідач, ознайомлювався і погоджувався з ними на час підписання ним анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Позивача (банку), а також те, що ці документи на момент отримання Відповідачем кредитних коштів містили саме ці умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані Позивачем до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17, роздруківка із сайту Позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 р. (провадження № 6-16цс15) і не спростовано Позивачем під час розгляду цієї справи. За таких наведених обставин та правових позицій Верховного Суду та Верховного Суду України суд вважає, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Відповідачу умови та правила банківських послуг (умови кредитування), відсутність у заяві Відповідача (а.с. 7) жодних домовленостей сторін зі сплати, зокрема, неустойки (пені та/або штрафів) за несвоєчасне погашення кредиту, відтак надані банком Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 28-71) не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із Відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 62 Конституції України, стаття 81 ЦПК України). Як наголошено Великою Палатою Верховного Суду (згадана постанова від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17), обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати визначеному статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Тому суд виходить з того, що надані Позивачем Умови та Правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони, зокрема, прямо не передбачені, як у даному випадку, в заяві Відповідача, яка безпосередньо підписана ним і лише цей факт може свідчити про прийняття Відповідачем запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Таким чином, на переконання суд, відсутні правові підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору та відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Наведений висновок відповідає як згаданій вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17, так і подальшим правовим позиціям Верховного Суду (зокрема, постанова від 15.07.2020 р. у справі № 753/23571/16-ц). Вирішуючи зазначені питання, суд вважає за доцільне застосувати в цій справі до даних правовідносин висновки Конституційного Суду України, викладені в Рішенні від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», де Суд, аналізуючи правовідносини зі сплати пені, що виникають між фізичними особами - споживачами та банками і іншими фінансовими установами у правовідносинах споживчого кредитування, дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів (стаття 42 Конституції України) вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами. Такі висновки суду щодо доцільності застосування цього Рішення Конституційного Суду України та забезпечення належного захисту прав Відповідача як споживача, який є слабкою стороною у договорі і підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності, узгоджуються з правовими позиціями, викладеними, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 03.09.2014 р. у справі № 6-100цс14, від 03.12.2014 р. у справі № 6-33270св14, рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.07.2015 р. № 6-10427св15, постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.06.2018 р. у справі № 752/13945/15-ц, а також у наведеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права та бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки ці Умови та Правила надання банківських послуг є значним за обсягом документом, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. У зв`язку з цим відсутні підстави вважати, що Позивач (банк) при укладенні договору з Відповідачем дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача (Відповідача) про умови його кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими Позивач (банк). Інший висновок не відповідав би згаданому європейському принципу справедливості, добросовісності і розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Зважаючи на усе наведене вище, суд вважає доведеним наявність у Відповідача перед Позивачем заборгованості за договором (простроченим «тілом» кредиту), але у зменшеному порівняно із заявленим до стягнення розмірі, що доведений належними і допустимими доказами, а також за відсотками, нарахованими у порядку статті 625 ЦК України, так само у зменшеному розмірі з урахуванням зменшення розміру заборгованості за «тілом» кредита, що має бути стягнута за рішенням суду. Тому суд дійшов до висновку, що позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягають задоволенню частково, а саме: в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача доведеного розміру заборгованості за «тілом» кредиту - 5 000,00 грн., відсотками, нарахованими у порядку статті 625 ЦК України, у розмірі 1 045,00 грн., що загалом складає 6 045,00 грн. (51,06 % від заявленої ціни позову), в іншій частині позовних вимог - у їх задоволені слід відмовити. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України). Зважаючи на складність справи складання повного рішення суду в справі відкладено в межах п`ятиденного строку з дня закінчення розгляду справи (частина шоста статті 259 ЦПК України). Відповідно до статей 3, 15, 16, 509, 525, 526, 530, 536, 625, 626, 629, 634, 1050, 1054, 1056-1 ЦК України,

Outcome: partial