Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

Директор Комунального підприємства «Запоріжремсервіс» Запорізької міської ради (далі - підприємство) [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 8 893,23 гривні. В обґрунтування позову назначив, щона підставі наказу № 294к від 05.01.2017 [PERSON] було прийнято на роботу до підприємства на посаду майстра автотранспортної служби та між ним і підприємством укладено договір про повну матеріальну відповідальність від 06.01.2017. Відповідно до п. 3.4.4.1 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Східного офісу Держаудитслужби на 1 квартал 2019 року ревізійною групою було проведено ревізію фінансово-господарської діяльності підприємства за період роботи з 01.01.2017 до 31.12.2018 та складено Акт, на підставі якого та на підставі листа Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області від 16.05.2019 №04-08-06-14/2227 «Про обов`язкові вимоги щодо усунення порушень фінансової дисципліни», в порушення п. 11, 15, 18 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 №318, внаслідок використання майстром автотранспортної служби підприємства транспортних засобів [PERSON] під час перебування на вихідних, відпустці працівників, шляхом безпідставного списання палива (дизельне паливо та бензин А-92) підприємству було нанесено матеріальної шкоди у сумі 8 893,23 грн. Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14.07.2020 справа направлена за підсудністю до Ленінського районного суду м. Запоріжжя. Ухвалою від 13.08.2020 відкрите провадження у справі. Відповідач відзив на позов не надав. Представник позивача - адвокат Мосур В.А. в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Також пояснив, що про порушення свого права підприємство дізналось з акту ревізії та листа Держаудитслужби, які отримало 19.05.2019. Річний строк для звернення до суду з цим позовом позивачем пропущений у зв`язку з тривалою підготовкою документів бухгалтерією підприємства та позасудовим врегулюванням спору з відповідачем. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. У вказаній заяві позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. На підставі наказу Комунального підприємства «Запоріжремсервіс» Запорізької міської ради від 05.01.2017 № 294к відповідач [PERSON] був прийнятий на роботу до підприємства на посаду майстра автотранспортної служби. 06.01.2017 між сторонами справи укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, відповідно до умов якого відповідач [PERSON] прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей, у зв`язку з чим зобов`язався: (а) бережно відноситись до переданих йому для зберігання або для інших цілей матеріальних цінностей підприємства і приймати міри до попередження збитку; (б) своєчасно повідомляти адміністрацію підприємства про всі обставини, які погрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей; (в) вести облік, складати і представляти у встановленому порядку товарно-грошові і інші віти про рух і залишки ввірених йому матеріальних цінностей; (г) приймати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей. У свою чергу підприємство зобов`язалось: (а) створювати працівнику умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження ввірених йому матеріальних цінностей; (б) знайомити працівника з діючим законодавством про матеріальну відповідальність робітників і службовців за збитки, причинені підприємству, а також з діючими інструкціями, нормативними документами, правилами прийому. зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевозки або приміщення в процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей; (в) проводити у встановленому порядку інвентаризацію матеріальних цінностей. У випадку незабезпечення по вині працівника, збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, причинених підприємству і їх відшкодування виконуються відповідності до чинного законодавства. Договором передбачено, що працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки причинені не з його вини. Дія даного договору розповсюджується на весь час роботи з ввіреними працівнику матеріальними цінностями підприємства. Відповідно до п. 3.4.4.1 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Східного офісу Держаудитслужби на І квартал 2019 року ревізійною групою було проведено ревізію фінансово-господарської діяльності підприємства за період роботи з 01.01.2017 до 31.12.2018. 29.03.2019 за результатами перевірки складений Акт ревізії фінансово-господарської діяльності КП «Запоріжремсервіс» № 08.06-20/2 (далі - Акт ревізії), відповідно до якого під час перевірки видатків на утримання транспортних засобів встановлені факти їх використання працівниками підприємства, які на момент здійснення поїздки перебували у відпустці та на лікарняному. Так, в ході проведення ревізії встановлено, що відповідно до табелів обліку використання робочого часу за 2017 рік, наказів про відпустки, листків непрацездатності та подорожніх листів за цей час, транспортні засоби використовувалися під час перебування водіїв (осіб, що керували транспортними засобами) у відпустках та на лікарняному. За вказаний час використано та в подальшому безпідставно списано палива на загальну суму 7 233,58 грн., в тому числі: 269,18 л. бензину А-92 вартістю 6 780,11 грн. (з ПДВ) та дизельного палива у кількості 19,3 л. на суму 453,47 грн. (з ПДВ). У Акту ревізії зазначено, що відповідно до пояснень директора [PERSON] у Додатку 19 до довідки, яка наведена в додатку 19 до акта ревізії, списання палива А-92 у кількості 127,91 л. на суму 3221,80 грн. на транспортний засіб ЗАЗ-110558 у період тимчасової непрацездатності начальника відділу закупівель та постачання [PERSON] директор [PERSON] пояснив тим, що в період перебування [PERSON] на лікарняному подорожні листи на транспортний засіб ЗАЗ-110558 видавались із зазначенням прізвища [PERSON] для ідентифікації відділу, який фактично використовував автомобіль для виробничих потреб. Стосовно списання дизельного палива у кількості 19,3 л. на суму 453,47 грн. та бензину А-92 у кількості 141,27 л. вартістю 3558,31 грн. у період знаходження водіїв у відпустці без збереження заробітної плати або щорічній відпустці пояснив, що подорожні листи із зазначенням марки транспортного засобу та прізвища, імені особи, що буде здійснювати керування виписувались майстрами та механіками напередодні робочого дня. При видачі у робочі дні подорожніх листів особам, що фактично здійснювали керування транспортними засобами майстрами, механіками подорожні листи були видані без внесення в них змін, а саме не виправлено прізвища осіб, що здійснювали керування транспортними засобами. Також, в подорожніх листах стоять підписи водіїв в графах «Автомобіль здав» та «Автомобіль прийняв». Також, робочими інструкціями водіїв транспортних засобів (п.2.1) визначено, що водії перед виїздом на лінію зобов`язані переконатися в повноті та правильності заповнення всіх реквізитів подорожнього листа. Таким чином, протягом 2017 року в порушення п. 11, 15 П(с)БО 16 «Витрати» безпідставно списано палива на загальну суму 7 233,58 грн., чим нанесено збитки бюджету м. Запоріжжя на відповідну суму. Внаслідок вищезазначених порушень викривлено фінансову звітність форми № 2 «Звіт про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід)» щодо завищення собівартості реалізованої продукції (рядок 2050) за 2017 рік на суму 7,0 тис. грн., чим порушено ч.1 ст.3 Закону № 996-XIV, п.3 р. ІІІ НП(с)БО 1. Крім цього, відповідальність за організацію роботи з обліку наявності та руху автотранспортних засобів, складання і оформлення технічної і звітної документації, згідно п.2.3 посадової інструкції ніс провідний інженер автотранспортної служби [PERSON] , п.2.1 посадових інструкцій - механіки автотранспортної служби [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та майстри автотранспортної служби [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Робочими інструкціями водіїв транспортних засобів (п. 2.1) визначено, що водії перед виїздом на лінію зобов`язані переконатися в повноті та правильності заповнення всіх реквізитів подорожнього листа. Подорожні листи підписано водіями, механіками або майстрами автотранспортної служби та, в окремих випадках, особами, які використовували транспортні засоби. Відповідно до ч. 8 ст. 9 Закону № 996-XIV відповідальність за недостовірність відображених даних у первинних документів несуть особи, які склали ті підписали ці документи. 16.05.2019 Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області направило позивачу лист № 04-08-06-14/2227 «Про обов`язкові вимоги щодо усунення порушень фінансової дисципліни», в якому рекомендувало, у тому числі, забезпечити відшкодування, відповідно до норм статей 130-136 КЗпП, збитків у сумі 61 599,07 грн., заподіяних внаслідок використання транспортних засобів працівниками, які фактично перебували на вихідних, відпустці та на лікарняному, із них: на користь бюджету м. Запоріжжя - 57 468,10 грн., на користь КП «Зпоріжремсервіс» - 4 130,97 грн., що визначено у п. 7 листа. Вказаний лист отриманий позивачем 20.05.2020, про що свідчить штамп на ньому. 19.06.2019 відповідачем [PERSON] отримана вимога позивача від 12.06.2019 № 1901/01-05 про вчинення дій щодо оплати шкоди за безпідставно списане паливо (дизельне пальне та бензин А-92) на загальну 8 893,23 гривні протягом 10 робочих днів з моменту отримання цієї вимоги. З вказаною вимогою відповідач не погодився, про що свідчать його пояснення на вимозі. Відповідно до ст. 130 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене. Статтею 132 КЗпП передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Випадки повної матеріальної відповідальності працівника передбачені ст. 134 КЗпП, а саме, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: (1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; (2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; (3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; (4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; (5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; (6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; (7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; (8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; (9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. У даному випадку має місце укладення між сторонами письмового договору про взяття на себе відповідачем повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП). Згідно зі ст. 135-1 КЗпП письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажом (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» від 12.09.1991 № 1545-XII, у зв`язку з Постановою Верховної Ради України від 24.08.1991 «Про проголошення незалежності України» та прийняттям Акта проголошення незалежності України встановлено, що до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України. Оскільки законодавством України не врегульоване питання щодо переліку посад і робіт, які заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність, суд дійшов висновку про необхідність застосування актів законодавства Союзу РСР з цього питання. Суд встановив, що згідно з Переліком посад і робіт, котрі заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на схов, обробку, продаж, відпуск, перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28.12.1977 № 3447/24, посада майстра автотранспортної служби, яку обіймав відповідач [PERSON] , не входить до списку таких професій. Таким чином, суд встановив, що укладення письмового договору про повну матеріальну відповідальність між сторонами не відповідає вимогам ст. 135-1 КЗпП, оскільки посада майстра автотранспортної служби, яку обіймав відповідач [PERSON] , не належить до переліку посад працівників, з якими можуть бути укладені договори про повну матеріальну відповідальність. Відповідно до підпункту «в» пункту 14 Постанови ЦК КПРС, Ради Міністрів СРСР «Про підвищення ефективності використання автотранспортних засобів у народному господарстві, посилення боротьби з приписками при перевезенні вантажів автомобільним транспортом та забезпечення цілості паливно-мастильних матеріалів» від 05.08.1983 № 759, яка є чинною, за перевитрату палива понад затверджених норм з вини працівників автомобільного транспорту з них утримується 100 відсотків вартості перевитраченого автомобільного палива. Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 № 14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», відповідно до п. 6 ст. 134 КЗпП матеріальна відповідальність в повному розмірі покладається на працівника у випадках, передбачених окремими законодавчими актами. За чинним законодавством така відповідальність може бути покладена, зокрема, за шкоду, заподіяну: перевитратою пального на автомобільному транспорті, розкраданням, знищенням (зіпсуттям), недостачею або втратою дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння та валютних цінностей; витратами підприємства, установи, організації на навчання у вищому навчальному закладі молодого фахівця в разі його звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни чи за власним бажанням без поважних причин протягом трьох років з часу прийняття на роботу за направленням. Таким чином, працівники автомобільного транспорту несуть повну матеріальну відповідальність на підставі п. 6 ст. 134 КЗпП, оскільки відповідно до законодавства на них покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків. Але, згідно з Випуском № 69 «Автомобільний транспорт» Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України 14.02.2006 № 136, посада майстра автотранспортної служби, яку обіймав відповідач [PERSON] , не належить до професій працівників автомобільного транспорту. Таким чином, відповідач [PERSON] не несе повну матеріальну відповідальність і на підставі п. 6 ст. 134 КЗпП. Враховуючи вказане, суд встановив, що відповідач [PERSON] може нести матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середньомісячного заробітку, відповідно до ст. 132 КЗпП. Як вже було зазначено вище, при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (ч. 2 ст. 130 КЗпП). Відповідно до Акта ревізії матеріальна шкода підприємству у сумі 61 599,07 гривень була заподіяна провідним інженером автотранспортної служби [PERSON]., механіками автотранспортної служби [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та майстрами автотранспортної служби [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 16 постанова Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 № 14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», розмір шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і меж матеріальної відповідальності. Акт ревізії не містить інформації щодо розміру прямої дійсної шкоди, заподіяної кожним працівником підприємства. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надані докази, які підтверджують, що відповідачем [PERSON] заподіяна підприємству матеріальна шкода у сумі 8 893,23 гривні. Такими доказами мали бути, зокрема, подорожні листи, заповнені відповідачем, акти списання пального тощо. Також позивачем не надані докази про середньомісячний заробіток відповідача, у розмірі якого мала бути стягнута матеріальна шкода. Відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Відповідно до висновку, викладеному у постанова Верховного Суду України від 06.04.2016 у справі № 6-409цс16, який відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України має бути врахований при застосуванні судом відповідної норми права, встановлені ст. 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Заподіяна працівниками матеріальна шкода позивачем виявлена після підписання посадовими особами підприємства Акта ревізії від 29.03.2019 № 08.06-20/2, а саме не пізніше 05.04.2019. Вказана обставина підтверджується п. 39 Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 № 550, відповідно до якого перший і третій примірники акта ревізії надаються для ознайомлення і підписання об`єкту контролю у строк не пізніше ніж 5 робочих днів після закінчення ревізії. Інших доказів отримання позивачем акта ревізії суду не надано. До суду з цим позовом позивач звернувся 02.06.2020, тобто з пропуском строку в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Заяву про поновлення строку звернення до суду позивач не надав. У судовому засіданні представник позивача пояснив, що вказаний строк пропущений у зв`язку з тривалою підготовкою документів бухгалтерією підприємства та позасудовим врегулюванням спору з відповідачем. Суд не визнає тривалу підготовку документів підприємством поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Також суд зауважує, що підставою позову є договір про повну матеріальну відповідальність, укладений між сторонами. У даному випадку відповідно до ч. 3 ст. 136 КЗпП не передбачене досудове врегулювання спору. Суд дійшов висновку, що позивачем не доведений розмір матеріальної шкоди, заподіяної підприємству відповідачем [PERSON] , розмір середньомісячного заробітку відповідача, також позивачем пропущений строк звернення до суду з цим позовом, у зв`язку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову у задоволенні позову, судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed