Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-19 00:00:00

В травні 2012 року позивач звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до відповідача (а.с.2-4, 22), в якому просила визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS], який був укладений між [PERSON] та [PERSON], та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 26 березня 2008 року (бланк ВКІ 310821). В обґрунтування заявлених вимог позивач вказала наступне. 26 березня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] був посвідчений договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS], який був укладений між [PERSON] «Дарувальником» та [PERSON] «Обдарованою» (а.с.102), але під час підписання вказаного договору дарування [PERSON] за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. [INFO] помер [PERSON], який є батьком позивача [PERSON] (дівоче [PERSON]), яка відповідно є спадкоємцем останнього. Щодо факту укладання вказаного спірного договору дарування позивач дізналася після смерті її батька [PERSON], а саме після відкриття спадщини. Представник позивача підтримала позовні вимоги та їх обгрунтування. З письмових пояснень представника Головного управління юстиції в м. Києві вбачається відсутність у останнього заперечень щодо вищенаведених позовних вимог (а.с.47, 48). З письмових пояснень Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] вбачається відсутність у останнього заперечень щодо вищенаведених позовних вимог (а.с.101). З письмових заперечень представника відповідача вбачається, що сторона відповідача заперечує проти задоволення позову посилаючись на безпідставність твердження позивача про те, що під час підписання вказаного договору дарування [PERSON] за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а також вважала, що позивач пропустила строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України, який на думку сторони позивача закінчився 26 березня 2011 року (а.с.103-106). Враховуючи викладене, проаналізувавши всі матеріали справи, в тому числі, нотаріально посвідчену копію спірного договору дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS], який був укладений між [PERSON] та [PERSON], та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 26 березня 2008 року (а.с.102), та дані, які містяться в акті судово-психіатричного експерта №352 від 25.04.2014 року (а.с.189-193), суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. 26 березня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] був посвідчений договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS], який був укладений між [PERSON] «Дарувальником» та [PERSON] «Обдарованою» (а.с.102), але під час підписання вказаного договору дарування [PERSON] за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними (крім того у відповіді на поставлені питання в акті судово-психіатричного експерта №352 від 25.04.2014 року зазначено, що у зазначений період [PERSON] страждав на органічне ураження головного мозку поєднаного (судинно-дисметаболічного) генезу з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням а.с.193). [INFO] помер [PERSON], який є батьком позивача [PERSON] (дівоче [PERSON]), яка відповідно є спадкоємцем останнього (копія свідоцтва про народження та одруження позивача а.с.5, 6, копія свідоцтва про смерть [PERSON] а.с.7). Також, суд вважає встановленим, що про укладання вказаного спірного договору дарування позивач дізналася після дати [INFO] - смерті її батька [PERSON] (що, зокрема вбачається зі змісту відповідної постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 27.12.2010 року а.с.19 та не публічного характеру спірного договору, стороною якого позивач не є, при цьому в матеріалах справи відсутні докази про те, що копію вказаного договору позивач отримала, в тому числі, до 27.12.2010 року). При цьому, відповідно до положень ст.ст.256, 257, 267 ЦК України вбачається, що: позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (строк, на який посилається сторона відповідача); перебіг позовної давності починається від дня. коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи викладене, суд вважає безпідставним, недоведеним твердження сторони відповідача щодо пропущення позивачем строку позовної давності. У відповідності зі ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до положень ч.1, ч.2, ч.3 ст.203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до положень ч.1 ст.30 ЦК України: цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними; цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, положення ст.ст.1258, 1261 ЦК України, а також зміст медичних карток [PERSON] Київської міської психоневрологічної лікарні №2 (№122) та Київської міської психоневрологічної лікарні №1 (№8304 та №5848) щодо психічної хвороби [PERSON], суд вважає, що позов підлягає задоволенню, і заперечення сторони відповідача, надані нею документи та огульне посилання на наявність свідків конкретно не визначених обставин, які були б пов»язані зі спірними питаннями безпосередньо пов»язаними з предметом судового розгляду, не спростовують такого висновку суду. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, судові витрати по справі у вигляді судового збору в сумі 214 грн. 60 коп. та витрат на проведення судово-психіатричної експертизи в сумі 3180 грн. 74 коп. належить стягнути на користь [PERSON] з [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: approved