Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

В серпні 2018 року позивач звернувся до Зарічного районного суду м. Суми з позовом до відповідача, просить ухвалити рішення про стягнення суми боргу внаслідок боргового зобов`язання по борговій розписці від 04 серпня 2017 року в розмірі 280 000 грн. - основного боргу; 7 840 грн. - інфляційних втрат та 4 402,67 грн. - трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, а всього на суму 292 242,67 грн. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 08 квітня 2019 року дану цивільну справу передано до Фастівського міськрайонного суду Київської області для розгляду за підсудністю. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.05.2019 дана цивільна справа попала в провадження судді Ковалевської Л.М. Ухвалою суду від 05.06.2019 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу залишено без розгляду відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Постановою Київського апеляційного суду від 07 серпня 2019 року ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2019 року скасовано на направлено справу для продовження розгляду. Ухвалою судді від 22 серпня 2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судовому засіданні представник позивача адвокат Шпаков А.О., який діє на підставі договору про надання адвокатських послуг від 27.12.2018, вимоги підтримав, пояснив, що відповідач отримав у позивача, на підставі розписки від 04.08.2017 кошти в сумі 280 000 грн., з кінцевим терміном повернення 04.02.2018. До відповідача було пред`явлено письмову вимогу про повернення коштів, однак [PERSON] на вимогу не відреагував. Таким чином просить позов задовольнити та стягнути судові витрати по справі. У підтвердження вимог покликається на копію боргової розписки та інші долучені до справи документи. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву або клопотання про відкладення розгляду справи не подав. Враховуючи представлені докази, суд вважає можливим розглянути справу у його відсутності. Положеннями частини 4 ст. 223 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З долученого до матеріалів справи оригіналу боргової розписки вбачається, що 04.08.2017 відповідачем [PERSON] отримано у борг від позивача [PERSON] кошти в сумі 280 000 грн., про що відповідач власноручно розписався в розписці, з визначеною датою повернення позики до 04.02.2018 (а.с. 8). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15. З наявної в матеріалах справи розписки від 04.08.2017 вбачається, що відповідач [PERSON] зобов`язався повернути борг позивачу [PERSON] протягом визначеного в розписці строку. Судом враховується, що вищезазначена розписка містить в собі відомості щодо строку погашення боргу, скріплена підписом відповідача. Отже, вказана розписка містить в собі інформацію щодо отримання позичальником коштів в борг та зобов`язання щодо повернення боргу у визначений строк. Статтею 545 ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов`язання, зокрема передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригінала боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 квітня 2012 року, справа № 6-24ц12. На підтвердження неповернутого відповідачем боргу за позикою, позивачем до матеріалів справи додано оригінал розписки від 04.08.2017 року. Ці обставини, з урахуванням вимог ст. 545 ЦК України, свідчать про невиконання [PERSON] боргового зобов`язання перед позивачем. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При таких обставинах суд вважає обґрунтованими вимоги про стягнення трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно ст. 625 ЦК України станом на 16.08.2018 в розмірі 4 402,67 грн. та 7 840 грн. - інфляційних втрат. Судом перевірено і прийнято до уваги представлений розрахунок суми, яка підлягає до стягнення. Оскільки позивач, як позикодавець, має право вимагати повернення боргу, а відповідач, як позичальник, зобов`язаний повернути позику, а саме грошові кошти в розмірі 292 242,67 грн., з яких: 280 000 грн. - основного боргу, 7 840 грн. - інфляційні втрати та 4 402,67 грн. - три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, тому суд знаходить підставними вимоги до відповідача. При цьому, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати по справі в розмірі 2 922,43 гривні (а.с. 2-3).

Outcome: approved