Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

В червні 2014 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В позовній заяві позивач вказав, що 26 лютого 2011 року він з відповідачем уклав договір позики, згідно якого передав йому грошові кошти в сумі 145 470 гривень з умовою їх повернення до 29 грудня 2011 року. По закінченню зазначеного строку відповідач борг не повернув і вони домовились про продовження терміну позики до грудня 2012 року. Але до закінчення цього терміну йому було повернуто лише 10 000 гривень. 30 березня 2013 року йому було повернуто ще 10 000 гривень та 19 січня 2014 року -- 40 000 гривень. Його вимогу про повернення решти суми боргу, яка становить 85 470 гривень, відповідач ігнорує. З врахуванням наведеного в позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача 85 470 гривень суми боргу, відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України стягнути 6 188 гривень 27 копійок втрат внаслідок інфляції та 4 914 гривень 23 копійки 3% річних за користування коштами, а також стягнути понесені ним судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] -- [PERSON] позов підтримує, просить його задовольнити з мотивів викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] позов не визнає, посилаючись на те, що він повністю розрахувався з позивачем і боргу перед ним не має, а тому просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Судом встановлено, що згідно розписки від 26 лютого 2011 року відповідач [PERSON] взяв в борг грошові кошти в сумі 145 470 гривень в позивача [PERSON] і зобов'язувався їх повернути до 29 грудня 2011 року. Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Верховний Суд України в постанові № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, з врахуванням вищенаведених вимог правових норм позивач вправі вимагати від відповідача повернення боргу за договором позики, який на даний час становить 85 470 гривень. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України відповідачем під час судового розгляду справи відповідними доказами не доведено відсутність боргу перед позивачем, а тому позовні вимоги позивача в тих межах, які заявлені в позовній заяві, підлягають задоволенню. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З розрахунку вбачається, що втрати від інфляції за період з 1 січня 2013 року по 30 квітня 2014 року становлять 6 188 гривень 27 копійок, а 3% річних за період з 1 січня 2013 року по 26 травня 2014 року становлять суму 4 914 гривень 23 копійки. Отже, згідно вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України з відповідача слід також стягнути 6188 гривень 27 копійок втрат від інфляції та 4194 гривні 23 копійки 3% річних. Згідно ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України із відповідача на користь позивача має бути стягнуто судові витрати: 965 гривень73 копійки сплаченого судового збору та 1 000 гривень витрат на правову допомогу. З врахуванням наведеного,

Outcome: approved