Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-25 00:00:00

В червні 2017 року до Подільського районного суду м. Києва звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовувала тим, що на підставі договору дарування квартири від 25 червня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №2603, їй від [PERSON] перейшла у власність квартира [ADDRESS] . Квартира складається з однієї жилої кімнати, загальною площею 34,90 кв. м., житловою площею - 18,70 кв.м. У позовній заяві посилалась на те, що згідно п.11 Договору вона набувала право власності на квартиру з моменту її прийняття у дар. В той же час, як зазначала у позовній заяві, у даній квартирі залишився зареєстрованим її колишній чоловік - [PERSON] . З відповідачем позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з 2012 року по 22 липня 2014 року, під час якого у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . З травня 2013 року між позивачкою та відповідачем подружнє життя було припинено, також було припинено ведення спільного господарства, з цього часу у сторін був відсутній спільний бюджет, хоча відповідач продовжував проживати у квартирі до липня 2014 року. З посиланням на те, що в липні 2014 року [PERSON] добровільно забрав свої речі і почав проживати окремо від позивачки та сина, [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просила суд позбавити відповідача [PERSON] права користуватися квартирою та зняти останнього з реєстраційного обліку у спірній квартирі. Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 03 серпня 2017 року позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Подільська районна в м. Києві державна адміністрація, відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування особи було задоволено та позбавлено [PERSON] права користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] ; усунуто перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження [PERSON] спірною квартирою шляхом зняття [PERSON] з реєстраційного обліку у квартирі [ADDRESS] ; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1280 грн. (т.1, ас. 82-84). В січні 2018 року [PERSON] звернувся до суду із завою про перегляд заочного рішення. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 08.02.2018 заочне рішення у справі №758/8380/17 Подільського районного суду м. Києва від 03 серпня 2017 року було скасоване, а справу призначено до нового судового розгляду у порядку загального позовного провадження (т.1, а.с.147-148). В травні 2018 року [PERSON] звернувся до [PERSON] із зустрічною позовною заявою, в якій просив визнати недійсним договір дарування квартири від 25.06.2014 року, здійснити поділ спірної квартири як такої, що набута під час спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, та виселити сторонніх осіб з даної квартири (т.1, а.с.187-191). Ухвалою від 10.09.2018 дана зустрічна позовна заява була повернута [PERSON] у зв`язку з не усуненням недоліків. 11.09.2018 [PERSON] вдруге звернувся до [PERSON] із зустрічною позовною заявою, в якій просив суд визнати недійсним договір дарування квартири, здійснити поділ майна подружжя, виселити зі спірної квартири сестру [PERSON] - [PERSON] (т.2, а.с.18-34). Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 10.10.2018 зустрічну позовну заяву [PERSON] було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] (т. 2, а.с.39-40). В той же час, в квітні 2018 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з новим позовом (справа 758/4506/18) про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (т.2, а.с. 62). Ухвалою від 21.08.2018 у даній справі №758/4506/18 було відкрите провадження та справу призначено до судового розгляду (т.2, а.с. 93-94). В подальшому, ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 06.11.2018 справу №758/8380/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Подільська районна в місті Києві державна адміністрація про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання таким, що втратив право користування житлом, та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору, поділ спільного майна, виселення, було об`єднано в одне провадження зі справою №758/4506/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (т.2, а.с. 55-56). Об`єднаній справі було присвоєно спільний унікальний номер №758/8380/17 (т.2, а.с. 109-110). 16.11.2018 [PERSON] подав заяву про зміну підстав позову, якою фактично в одній позовній заяві виклав позовні вимоги, які були заявлені у його зустрічному позові у справі 758/8380/17 та в позовній заяві про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю у справі №758/4506/18 (т.2, а.с.115-124). Як наслідок, предметом судового розгляду в об`єднаній справі №758/8380/17 були первісні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа Подільська районна в місті Києві державна адміністрація про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання таким, що втратив право користування житлом, та зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту спільного проживання, визнання недійсним договору дарування квартири, поділ спільного майна подружжя, виселення. Вимоги зустрічної позовної заяви [PERSON] обґрунтував тим, що з 2007 року він та [PERSON] почали проживати разом однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. 15.06.2011 року [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , яку оформив на своє ім`я. В дану квартири сторони відразу переїхали проживати. 05.07.2011 в спірній квартирі була зареєстрована [PERSON] [PERSON] у своєму зустрічному позові посилається на те, що квартира № 39 була придбана ним в інтересах сім`ї за час спільного проживання з [PERSON] , за спільні кошти з [PERSON] , а відтак, є спільною сумісною власністю сторін як фактичного подружжя. Вказує, що 30.06.3012 року між ним та [PERSON] було зареєстровано шлюб, а [INFO] у сторін народився син [PERSON] . 25.06.2014 року [PERSON] подарував придбану раніше квартиру [ADDRESS] [PERSON] , а 22.07.2014 на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва шлюб між сторонами було розірвано. Договір дарування квартири від 25.06.2014 року [PERSON] вважає недійсним, у зв`язку з чим звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати договір дарування недійсним з наступних підстав. Зокрема, вказував на те, що такий договір дарування ним посвідчувався під тиском. Як на обставини примусу посилався на те, що за місяць до розлучення [PERSON] почала погрожувати [PERSON] і шантажувати його, що позбавить його батьківських прав відносно спільного сина [PERSON] , [INFO] , якщо [PERSON] не подарує їй спірну квартиру [ADDRESS] . Зазначає, що він, як турботливий батько під тиском і погрозами за місяць перед розлученням у 2014 році змушений був подарувати квартиру [ADDRESS] [PERSON] . Як наслідок, [PERSON] запевнила [PERSON] про те, що позивач в подальшому зможе приходити до дитини і відвідувати її, грати з [PERSON] і не буде вчиняти дії щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина. У зустрічному позові [PERSON] посилається на те, що в січні 2018 року під час розгляду справи 758/13198/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав, йому стало відомо, що [PERSON] фактично шляхом обману заволоділа квартирою [ADDRESS] , яка була набута за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Також вказував на те, що під час посвідчення оспорюваного договору дарування, він не мав права розпоряджатися квартирою на власний розсуд самостійно, оскільки співвласником спірної квартири фактично була [PERSON] , адже відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. У зустрічному позові вказував на те, що лише після скасування заочного рішення у справі №758/8380/17 отримав у приватного нотаріуса, яка посвідчувала договір дарування, примірник оспорюваного договору, з якого побачив, що у п.9 договору міститься недостовірна інформація, прихована від нотаріуса Янке О.П. про те, що вона проживала з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а квартира була придбана за спільні кошти в інтересах сім`ї, а відтак, частки на цю квартиру у подружжя рівні. З посиланням на те, що подарувати квартиру з часткою у 100% він не мав права, адже [PERSON] не надавала згоду на розпорядження своєю часткою, [PERSON] просив суд визнати недійсним договір дарування квартири. Як на підставу недійсності правочину також посилався на те, що спірний договір дарування було укладено без згоди Органу опіки та піклування, тоді як у квартирі проживав малолітній син сторін, а відтак такий договір було укладено з порушенням передбаченого законом порядку. Крім того, зазначив, що ставши титульним власником квартири, [PERSON] у 2014 році почала здавати квартиру в оренду стороннім особам, а станом на час розгляду справи у квартирі проживає рідна сестра [PERSON] - [PERSON] зі своєю сім`єю. З огляду на викладені обставини, [PERSON] просив суд: -встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] з 2007 року по 29.06.2012 року; -визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер 2603 ; -скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , здійснену 25.06.2014 р. за номером 14026852; -здійснити поділ квартири [ADDRESS] порівну між сторонами, визнавши за кожним з фактичного подружжя по 1/2 частині квартири; -виселити [PERSON] з спірної квартири, в якій зареєстрований [PERSON] , оскільки він не надав згоду на проживання у квартирі сторонніх осіб. У судовому засіданні представник [PERSON] - [PERSON] вимоги первісного позову підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві. Посилався на те, що фактично дарування спірної квартири відбулося в результаті спільних домовленостей між [PERSON] та [PERSON] щодо поділу майна, набутого за час спільного проживання. Зокрема вказував, що в одного й того ж нотаріуса посвідчувався договір дарування спірної квартири, а [PERSON] надавала згоду на розпорядження земельною ділянкою, ймовірно тією, на якій наразі побудований будинок, в якому проживає [PERSON] . У такий спосіб сторони у позасудовому порядку домовилися про поділ майна та готувалися до розірвання шлюбу. Вказував на те, що договір дарування квартири було укладено з дотриманням вимог чинного законодавства, ніяких дозволів Органу опіки та піклування на вчинення правочину не вимагалося, адже права дитини ніяким чином не порушувалися. Факт спільного проживання сторін з 2007 року [PERSON] не заперечував, однак вказував на те, що спільне проживання сторін ніяким чином не вплинуло на те, що [PERSON] набула права власності на спірну квартиру як член подружжя, а відтак не повинна була надавати згоду на дарування їй квартири. З огляду на те, що на даний час [PERSON] є законною власницею квартири, просив відповідача визнати таким, що втратив право користування квартирою, а у задоволенні зустрічних вимог (окрім вимоги про встановлення факту спільного проживання, який не заперечується) - відмовити. Пояснив суду, що [PERSON] останній раз після 2014 році був у квартирі у 2017 році, коли в ній вже проживала [PERSON] на даний час [PERSON] не є членом сім`ї [PERSON] , а відтак втратив право користування її майном, добровільно покинувши квартиру у 2014 році. Представник [PERSON] у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні первісного позову, посилаючись на те, що спірна квартира є місцем реєстрації [PERSON] [PERSON] впродовж всього періоду не проживання у квартирі продовжував здійснювати оплату комунальних послуг за квартиру. На даний час у квартирі наявні його речі та [PERSON] має ключ від квартири, оскільки спірна квартира є єдиним місцем проживання його сина. В спірній квартирі [PERSON] може бачитися зі своїм сином, а проживання у квартирі сторонніх осіб порушує право [PERSON] вільно користуватися квартирою. Оспорюваний договір дарування просив визнати недійсним з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві. Представник Подільської районної в місті Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явився, просив справу розглядати без його участі. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про розгляд справи була повідомлена належним чином за адресою квартири, в якій фактично проживає. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісного позову та часткове задоволення зустрічного позову з огляду на таке. Як не заперечувалося сторонами, з 2007 року [PERSON] та [PERSON] почали проживати разом однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу. 15.06.2011 [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , загальною площею 34,90 кв. м (т.1, а.с. 193-195). В 2011 році сторони переїхали жити до спірної квартири. У спірній квартирі 05.07.2011 зареєструвалася [PERSON] , про що свідчить відмітка у паспорті про реєстрацію місця проживання за даною адресою, та 12.07.2011 року - [PERSON] 30 червня 2012 року між сторонами нами було зареєстровано шлюб, від якого [INFO] народився син [PERSON] . Дитина також була зареєстрована у спірній квартирі. 25.06.2014 року [PERSON] подарував квартиру [ADDRESS] [PERSON] , що підтверджується копією договору дарування квартири, посвідченою приватним нотаріусом КМНО Ротач І.І., номер в Реєстрі 2603 (т.1, а.с.196-198). 22.07.2014 на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва шлюб між сторонами було розірвано. Будучи єдиною власницею квартири [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом, а [PERSON] із зустрічним позовом про недійсність договору дарування та визнання за ним права власності на 1\\2 частину квартири. Спірні правовідносини регулюються нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України. Так, відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. В межах даної справи сторонами не заперечується, що на момент придбання спірної квартири у червні 2011 року сторони дійсно з 2007 року проживали однією сім`єю. Разом з тим, для встановлення факту набуття квартири подружжям на праві спільної сумісної власності, не достатньою лише факту спільного проживання сторін однією сім`єю. Під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. При цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету. В той же час, матеріали справи не містять будь-яких доказів про джерело походження коштів, за які придбавалася квартира [PERSON] . Суд не може обґрунтувати свій висновок лише на припущеннях про те, що кошти на придбання квартири надавалися і [PERSON] .. При цьому твердження [PERSON] , що квартира набута за спільні кошти з [PERSON] , ніякими доказами не підкріплені, а в контексті того, що така позиція [PERSON] необхідна останньому для встановлення факту недійсності правочину, суд ставиться до таких тверджень критично. В даному аспекті звертає увагу на себе і та обставина, що у п. 9 оспорюваного договору сам [PERSON] підтвердив, що квартира є його особистою власністю. Посилання [PERSON] на ті обставини, що дарування квартири відбулося без згоди Органу опіки та піклування, що тягне за собою недійсність правочину, висновків суду про дотримання вимог Закону під час укладення договору дарування не спростовують. Зокрема, статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положеннями частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. В той же час, правочин, вчинений без згоди Органу опіки та піклування, не стає недійсним автоматично. У конкретній справі суд не вбачає порушення чи ризиків порушення прав дитини, оскільки в результаті оспорюваного правочину права дитини не зменшилися та право на користування квартирою не звузилося. В результаті оспорюваного правочину відбулася зміна власника квартири - з батька на матір дитини, що ніяким чином не вплинуло на права дитини щодо користування житлом. Відсутність будь-яких доказів про те, що під час вчинення оспорюваного договору дарування квартири були порушені права [PERSON] , його малолітньої дитини чи норми Закону України «Про охорону дитинства», доказів про те, що дарування здійснювалося під тиском, психологічними погрозами чи іншими чинниками, що вплинули на справжню волю [PERSON] , не дають підстав вважати оспорюваний договір недійсним в порядку ст.215 ЦК України. В той же час, відповідно до положень статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із частиною другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (постанова № 671/1006/17 Верховного Суду від 20 лютого 2019 року) Судом встановлено, що [PERSON] проживав у спірній квартирі як власник. Під час дарування квартири [PERSON] , [PERSON] продовжував бути її чоловіком, доказів про будь-які домовленості щодо виселення [PERSON] на момент посвідчення договору дарування не існувало, а відтак [PERSON] має право користуватися квартирою на законних підставах як колишній член сім`ї [PERSON] та батько [PERSON] . Доказів на підтвердження того, що реєстрація [PERSON] у квартирі порушує права [PERSON] позивач не надала, незаконність користування відповідачем спірним житлом у суді не доведена, тому у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Що стосується вимог [PERSON] про виселення зі спірної квартири [PERSON] , така вимога не може бути задоволена за позовом [PERSON] , оскільки він є користувачем квартири та не наділений правами власника квартири надавати дозвіл на проживання у квартирі тим чи іншим особам, або ж ініціювати питання про їх виселення. Вирішення питання про наділення правом користування квартирою тимчасових мешканців входить до правомочностей власника квартири. За таких обставин, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання таким, що втратив право користування житлом, необхідно відмовити. Зустрічний позов [PERSON] необхідно задовольнити частково та встановити факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2007 року до 29.06.2012 року. У задоволенні позову [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири, поділ спільного майна подружжя, виселення особи слід відмовити. На підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст.ст. 74, 177 СК України, ст.ст. 64, 156 ЖК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.11.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,

Outcome: partial