Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-10 00:00:00

До Березанського міського суду Київської області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Син позивача - [PERSON] , понад 20 років у вказаному будинку не проживає, допомоги не надає, витрат по утриманню житла не несе, комунальні платежі не сплачує. Відтак, вважає свої права як власника порушеними, та, посилаючись на положення ст.ст. 317, 319, 405 ЦК України, а також ст.ст. 64, 150, 156 ЖК УРСР, просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , а також роз`яснити відповідачу, що позивач не бажає йому зла і у випадку, якщо виникне необхідність проживати в її домоволодінні, то не буде створювати останньому перешкоди та сприятиме його вселенню та створенню безперешкодних умов проживання під окремим номером. 06.07.2020 через канцелярію суду відповідач подав пояснення по суті позову, в яких зазначив, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , був побудований його батьками - [PERSON] та [PERSON] , та введений в експлуатацію в 1975 році. Відповідач народився у вказаному будинку в 1974 році та постійно там проживав до 2000 року. Окрім того, в будинку проживали його сестри - [PERSON] , 1963 року народження, разом із дочкою, а також [PERSON] , 1969 року народження. [INFO] помер батько відповідача - [PERSON] , а в 2004 році - сестра [PERSON] . Після смерті батька із заявами про прийняття спадщини ні відповідач, ні сестри до нотаріальної контори не зверталися, оскільки шляхом проживання в будинку, вважалися такими, що фактично прийняли її. В 2000 році відповідач одружився та в зв`язку із погіршенням відносин із сестрою [PERSON] та відсутністю окремої житлової кімнати, разом із дружиною почав знімати окрему квартиру. В цьому ж році, за його та сестри згоди, мати оформила будинок на себе, ставши повноцінним його власником. Відповідач погоджується з тим, що тривалий період часу дійсно не проживав в даному будинку за домовленістю з матір`ю та по причині неприязних відносин із своєю сестрою. Просив відмовити у задоволенні позову з огляду на поважність причин відсутності відповідача в даному будинку (а.с.41-42). Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі пред`явлених позовних вимог, обґрунтовуючи його доводами, наведеними в позовній заяві. Позов просив задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечив, вказуючи при цьому на його безпідставність та необґрунтованість. Представник відповідача вказував, що відповідач не втратив інтерес до спірного житлового будинку, окрім того, посилався на положення ст.405 ЦК України вказував, що член сім`ї власника втрачає право користування житлом, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Представник відповідача зазначав, що позивач склала заповіт на членів сім`ї у тому числі й на відповідача, на випадок смерті і вказала, що якщо бажає мешкати у спірному будинку, то нехай зробити окремий вхід. Позивач в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду, через канцелярію суду подала заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, а розгляд справи просила проводити без її участі (а.с.26). Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, через канцелярію суду подав клопотання, в якому просив розгляд справи проводити за його відсутності (а.с.40). Відповідно до ч. 2 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Враховуючи вказані обставини, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності належним чином повідомлених сторін відповідно до ч. 1 ст. 223, ч. 1, п. 4 ч. 3 ст. 223 ЦПК України. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, прийшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва на власність від 02.06.2000 № 1709, посвідченого державним нотаріусом Березанської державної нотаріальної контори Тищенко Н. В., зареєстрованого Переяслав-Хмельницьким міжміським бюро технічної інвентаризації 06.06.2000 [PERSON] належить Ѕ частка в спільному сумісному майні, придбаному подружжям за час шлюбу, а саме 1/2 частина жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Відповідно до заповіту від 25.02.2008 № 445, посвідченого державним нотаріусом Березанської міської державної нотаріальної контори Тищенко Н. В., [PERSON] належне їй домоволодіння та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , заповідала дітям, а саме [PERSON] - Ѕ частину, [PERSON] - ј частину, а також онуці [PERSON] - ј частину (а.с.7,27). Згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ДМС УДМС України в Київській області від 23.04.2020, а також інформації виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області від 24.04.2020, отриманих в процесі підготовки справи до судового розгляду в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України, відповідач по справі - [PERSON] , зареєстрований в будинку за адресою: [ADDRESS] , з 17.05.2005 (а.с.18-19). При цьому, як було вказано позивачем в позовній заяві, підтверджується матеріалами справи та вказано у відзиві відповідачем, [PERSON] являється сином позивачки. Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 02.04.2020 за № 2880, складеного депутатом Березанської міської ради Київської області [PERSON] , відповідач за вказаною адресою фактично не проживає понад 20 років (а.с.8). 27.08.2020 [PERSON] звернувся до Березанського відділення поліції Переяслав-Хмельницького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області із заявою про те, що його сестра [PERSON] перешкоджає йому в доступі до будинку, де він зареєстрований, та вчиняє з ним конфлікти, за результатами перевірки якої встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , проживають громадяни [PERSON] разом з дочкою [PERSON] , між якою та її братом [PERSON] існують неприязні відносини з приводу спільного проживання та господарювання за вказаною адресою, що підтверджується висновком по зверненню громадянина [PERSON] від 31.08.2020 (а.с.79). В ході розгляду вказаного звернення від 27.08.2020 № 2247 підстав для внесення відомостей до ЄРДР не встановлено, у відповідності до повідомлення Березанського відділення поліції Переяслав- Хмельницького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області від 18.09.2020 № 1922, (а.с.78). Крім того, в судовому засіданні були допитані свідки. Так, свідок [PERSON] вказала, що є сусідкою позивача та перебуває з нею в дружніх відносинах, відповідача знає, але не дуже близько. Пояснила, що відповідач в будинку позивача не проживає та є скандальною людиною, коли приходить до матері, то влаштовує сварки з нею та своєю сестрою. Матері не допомагає, хоч сам має машину. Через нього вона не може оформити субсидію. Зазначила, що мати заповіла йому частину свого житлового будинку та не заперечує, щоб він зробив окремий вхід. Після подачі позову до суду відповідач почав приходити до матері, і коли приходить - скандалить, та просить у неї гроші на бензин; раніше приходив дуже рідко. Свідок [PERSON] зазначила, що є сусідкою позивача та знає їхню сім`ю з 1975 року. Суду пояснила, що ніколи не бачила, щоб відповідач допомагав матері. Все, в тому числі, ремонти, робить дочка позивача [PERSON] . Мати дуже хвора, за нею доглядає дочка. Відповідач має машину та не хоче зніматись з місця реєстрації в будинку матері, тому вона не може оформити субсидію. Відповідач - скандальна людина, вчиняє сварки, коли прийшов після армії, позивач з дочкою навіть тікали від нього до сусідів та не ночували вдома, боялися. Мати виділила відповідачу одну кімнату з умовою, щоб він добудував окремий вхід. За словами позивача, син хоче половину будинку. Останнім часом, близько 2 років, приходить частіше. Мати давала йому продукти харчування. До цього - майже не приходив, в нього була своя сімя, з якою він проживав окремо. Окремо відзначила, що проживає через дорогу та з її двору видно подвір`я позивача. Свідок [PERSON] , допитаний в судовому засіданні, вказав, що є сусідом позивача та проживає тут вже 17 років. Суду пояснив, що відповідач не надає матері ніякої допомоги, все робить дочка [PERSON] , яка з нею проживає. Відповідач приїжджає до матері дуже рідко, коли приїжджає - скандалить. Вільно заходить до будинку, перешкоди йому в цьому не чиняться. В цьому році бачив його там близько трьох разів. Крім того, за заявою представника відповідача в судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON] , який пояснив, що перебуває з сторонами в дружніх відносинах. Зазначив, що кілька разів, близько 8 та 3 років назад, а також в липні цього року відповідач просив його допомогти зробити заміри в будинку його матері, щоб зробити окремий вхід. Коли вони приїжджали, відповідач йшов до будинку, свідок залишався сидіти в машині та чув сварки, що відбувались в будинку. Після чого відповідач повертався та вони їхали звідти, заміри не зробили. Від виклику свідків [PERSON] та [PERSON] для допиту представник відповідача в судовому засіданні 11.01.2021 відмовився. Так, згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожен має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України). За змістом частин 1, 2 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Так, за змістом положень ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України, власник житлового будинку, квартири (їх частини) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї інших осіб. В свою чергу, відповідно до приписів ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сімї власника житла, якіпроживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Вказане узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 156 ЖК України, за змістом яких члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені вчастині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бутивизнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником житла і ведуть з ним спільне господарство. Відтак, за змістом статтей 401-402, 405 ЦК України, статті 156 ЖК України право користуванняжитловим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві власності, є особистим сервітутом, об'єктом якого є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеною власником житлового будинку (квартири). Таке право випливає з спеціальних приписів закону та ґрунтується на належності користувача до членів сім`ї власника житла та проживанні разом з ним. При цьому, як визначено ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 Цивільного кодексу України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 405 Цивільного кодексу України). Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Так, відповідач у своїх поясненнях по суті позову визнав, що в 2000 році він одружився та в зв`язку із погіршенням відносин із сестрою, яка проживає в будинку разом з матірю, та відсутністю окремої житлової кімнати, разом із дружиною почав знімати окрему квартиру. Як убачається з матеріалів справи, предмет спору складають вимоги позивача щодо втрати відповідачем права на користування житловим приміщенням, вказуючи на те, що відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні з 2000 року, не несе витрати за житлово-комунальні послуги та відмовляється у добровільному порядку вирішити питання щодо зняття себе з реєстраційного обліку, таким чином, порушуючи права позивача, як власника спірного будинку. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення відповідачу перешкод у здійсненні права користування спірним житловим приміщенням, що належить позивачу, або інших поважних причин його відсутності у вказаному житловому будинку, суду надано не було та в судовому засіданні їх не встановлено. З показань свідків, допитаних в судовому засіданні, встановлено, що відповідач має вільний доступ до спірного житлового будинку. Перешкоди йому не чиняться. Неприязні відносини з сестрою не є поважною причиною його непроживання у вказаному будинку, оскільки ґрунтуються виключно на внутрішніх суб`єктивних переконаннях кожної особи та не самі по собі не становлять собою непереборної перешкоди, що унеможливлює проживання відповідача в спірному будинку. Сама лише констатаціявідповідачем факту наявності відповідних перешкод не є достатнім мотивом для підтвердження цього висновку. За таких обставин, суд вважає доведеним той факт, що відповідач свідомо, за добровільної згоди в 2000 році виселився з спірного житлового будинку, утворивши власну сімю, не маючи перешкод в користуванні спірним житловим приміщенням, понад рік там не проживає, своїх речей там не зберігає, витрат по його утриманню не несе, дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування спірним жилим приміщенням в тому й числі побудова окремого власного входу, не вчиняв, відтак, втратив право користування вказаним житлом зі спливом одного року після свого виселення, що відповідає приписам ч. 2 ст. 405 ЦК України. Відомостей, які б спростовували вказані обставини, матеріали справи не містять та в судовому засіданні їх не встановлено. Події, що мали місце після цього, не входять до предмету доказування в даній справі та не спростовують встановлених вище обставин. З цих підстав суд не приймає до уваги посилання відповідача на свої наміри побудувати окремий вхід до будинку, як на підтвердження інтересу до приміщення та бажання зберегти за собою право користування спірним жилим приміщенням, оскільки з показань свідка [PERSON] , допитаного в судовому засіданні, встановлено, що такі дії мали місце близько 8 та 3 років назад, а також в липні 2020 року, тобто після спливу одного року після виселення відповідача з будинку матері. Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Таким чином, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги позивача в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком, за адресою [ADDRESS] . Водночас, згідно положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені статтею 16 ЦК України. Особа має право предявити до суду таку вимогу на захист свого цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Разом з тим, мораль являє собою систему поглядів і уявлень, норм і оцінок, принципів, правил і переконань, що ґрунтуються лише на внутрішніх переконаннях субєкта та не регулюється нормами права, відтак, вимога позивача, щодо роз`яснення судом відповідачу що не бажає йому зла не є способом судового захисту та задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витратискладаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України , ураховуючи задоволення позову частково та звільнення позивача від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial