Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 01.10.2019 р. надійшов зазначений позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] , в якій Позивач просить суд: стягнути з Відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором від 28.08.2015 р. № б/н у розмірі 17 490,21 грн. На обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач у позовній заяві зазначив, що за укладеним договором від 28.08.2015 р. № б/н [PERSON] отримала кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, підтвердивши свою згоду на те, що підписана нею анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між нею та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» договір. Позивач свої зобов`язання за зазначеним договором виконав в повному обсязі, надавши Відповідачеві можливість розпоряджатися кредитними коштами на передбачених договором умовах та в межах встановленого кредитного ліміту. Проте Відповідач не надала своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом згідно з умовами договору, що відображено в доданому до позовної заяви Розрахунку заборгованості. У зв`язку з цим Відповідач з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості за станом на 15.08.2019 р. має перед Позивачем заборгованість на загальну суму 17 490,21 грн., що складається з такого: - 7 935,60 грн. - заборгованості за «тілом» кредиту; - 3 370,65 грн. - заборгованості за простроченим «тілом» кредиту; - 0,00 грн. - заборгованості за відсотками за користування кредитом; - 4 294,65 грн. - заборгованості за пенею за прострочене зобов`язання; - 580,25 грн. - заборгованості за пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; - 500,00 грн. - штрафу (фіксована частина); - 809,06 грн. - штрафу (процентна складова). Після виконання вимог частин шостої, сьомої статті 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та усунення недоліків на виконання ухвали суду від 18.10.2019 р. (а.с. 44) ухвалою суду від 14.11.2019 р. відкрито провадження у справі за зазначеним позовом, визначено здійснення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін, встановлено Відповідачеві строк для подання відзиву, задоволено клопотання Позивача про витребування доказів, призначено судове засідання на 12.12.2019 р. (а.с. 63-65), відкладене на 28.01.2020 р. через неявку Відповідача (а.с. 72) та на 25.02.2020 р. через неявку Відповідача, щодо якого не було підтвердження повідомлення її про судове засідання (а.с. 76). У судове засідання 25.02.2020 р. представник Позивача не з`явився, про дату, час і місце судового засідання належно повідомлені, що підтверджено поштовими повідомленнями про вручення рекомендованої кореспонденції (а.с. 80, 81); просив розглядати справу без їх участі з огляду на клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін (а.с. 34) та клопотання про розгляд справи за відсутності Позивача, проти винесення заочного рішення суду не заперечують (а.с. 35). Відповідач у судове засідання 25.02.2020 р. повторно не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася в порядку частин сьомої, восьмої статті 128 ЦПК України за адресою зареєстрованого місця проживання (а.с. 71, 82); до суду 25.02.2020 р. подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає частково, а саме: в частині отриманого кредиту в розмірі 3 000 грн., проти стягнення інших платежів заперечує (а.с. 85). За загальним правилом частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності; якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (частина третя статті 211 ЦПК України). У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України). За частинами першою, четвертою статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві; у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За роз`ясненнями Верховного Суду України, викладеними у пункті 24 Постанови Пленуму від 12.06.2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пункті 11 Постанови Пленуму від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом; визнання відповідачем позову має бути безумовним, не суперечити закону й не порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), у такому разі суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Разом з тим, пунктом 1 частини другої статті 49 ЦПК України передбачено, що відповідач має право на будь-якій стадії судового процесу визнати позов як всі позовні вимоги, так і частині позовних вимог. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для прийняття визнання Відповідачем позову в частині вимог та задоволення позову, суд, ознайомившись з матеріалами справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), виходить з такого. З наявних письмових матеріалів справи судом встановлено, що 28.08.2015 р. Відповідач з метою отримання банківських послуг звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (Позивач, банк) та, підписавши відповідну анкету-заяву, отримала кредитну карту із встановленим кредитним, що підтверджено копією цієї анкети-заяви Відповідача (а.с. 8, 59); як зазначено в позовній заяві, Відповідачеві встановлено кредитний ліміт у розмірі 500,00 грн. (а.с. 2). Крім того, до заяви Позивача на усунення недоліків на виконання ухвали суду від 18.10.2019 р. (а.с. 44) Позивачем додано довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на [PERSON] , з якої вбачається збільшення кредитного ліміту Відповідачеві до 3 000,00 грн. за станом на 20.10.2017 р., надалі цей ліміт не змінювався (а.с. 46). Про отримання кредиту саме у наведеному розмірі вказано й Відповідачем у заяві про визнання в цій частині позову (а.с. 85). Крім того, зважаючи на відмінність у прізвищі Відповідача, зазначеному в матеріалах позовної заяви ( [PERSON] ) та у згаданій вище анкеті-заяві ( [PERSON] ), судом береться до уваги витребувана ухвалою суду від 14.11.2019 р. (а.с. 65) за відповідним клопотанням Позивача про витребування доказів (а.с. 45) інформація Володарського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області про зміну прізвища Відповідача після реєстрації шлюбу з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 73), що підтверджено витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (а.с. 74-75). Після отримання зазначеного кредиту (карткової картки із встановленим кредитним лімітом, збільшеним до 3 000,00 грн. 20.10.2017 р.) Відповідач користувалася кредитними коштами Позивача з відповідного карткового рахунку, що не заперечується Відповідачем, яка подала згадану вище заяву про часткове визнання позову (а.с. 85), періодично поповнюючи цей рахунок, зокрема, останній платіж на погашення заборгованості внесено 11.02.2019 р. у розмірі 250,00 грн., що підтверджено доданим до позовної заяви Розрахунком заборгованості (а.с. 5-7), а також випискою по особовому рахунку Відповідача за період з 19.07.2016 р. до 29.10.2019 р. (а.с. 47-58). Отже, Позивач на виконання умов укладеного з Відповідачем договору зобов`язання свої виконав, надавши [PERSON] (Відповідачеві) можливість користуватися кредитними коштами, проте останньою не виконано у повному обсязі взятих на себе зобов`язань щодо повернення таких коштів. Тому за станом на 15.08.2019 р. Відповідач, як зазначено в позовній заяві, має перед Позивачем заборгованість, на загальну суму 17 490,21 грн., що складається з наведених вище сум її заборгованості за «тілом» кредиту, простроченим «тілом» кредиту, а також неустойки (пеня, штрафи), зокрема за «тілом» кредиту (основним і простроченим) розмір заборгованості складає в розмірі 11 306,25 грн. (7 935,60 грн. за «тілом» кредиту + 3 370,65 грн. за простроченим «тілом» кредиту) (а.с. 3), що перевищує наданий Відповідачеві кредит (встановлений кредитний ліміт) навіть з урахуванням його збільшення, як зазначалося, до 3 000,00 грн. 20.10.2017 р. згідно з наданою Позивачем довідкою (а.с. 46). При цьому ані в позовній заяві (а.с. 2-4), ані в заяві про усунення недоліків (а.с. 44) жодних пояснень (а так само підтвердження їх доказами) щодо доведення заявленої до стягнення суми заборгованості за «тілом» кредиту суду не надано, навпаки у заяві про усунення недоліків Позивачем вказано, що «факт встановлення та всі зміни кредитного ліміту відображено у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карта» (а.с. 44), яка, як наводилася, містить відомості лише щодо збільшення кредитного ліміту до 3 000,00 грн. (а.с. 46). Відповідно до частини першої статті 509, частини першої статті 525 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За визначеннями частини першої статті 626, частини першої статті 634 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; при цьому договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, при цьому друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави Кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Частинами першою, другою статті 10561 ЦК України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною; тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно з вимогами статті 526, частини першої статті 527, частини першої статті 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України). Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (частина друга статті 615 ЦК України). Зважаючи на усе викладене та встановлені судом обставини, суд вважає, що Відповідач порушила умови кредитного договору від 28.08.2015 р. № б/н, укладеного нею з Позивачем, та не виконала у повному обсязі взяті на себе зобов`язання. З огляду на це суд вважає, що з Відповідача з огляду на заявлені позовні вимоги слід стягнути на користь Позивача заборгованість за кредитом («тілом» кредиту та простроченим «тілом» кредиту), але в розмірі, доведеному Позивачем належними і допустимим доказами, що дорівнює максимальному розміру встановленого Відповідачеві кредитного ліміту (та визнаного Відповідачем) - 3 000 грн. Жодних інших доказів на підтвердження іншого розміру наданого Відповідачеві кредитного ліміту, що перевищував би вказані 3 000 грн., які підтверджували б заявлений до стягнення розмір цієї заборгованості - 11 306,25 грн. (7 935,60 грн. + 3 370,65 грн.) Позивачем суду не надано, а відтак не доведено належними і допустимими доказами. Заборгованість за відсотками за користування кредитом у Відповідача відсутня, про що зазначено в позовній заяві (0,00 грн., а.с. 3). Вирішуючи питання щодо наявності підстав для стягнення з Відповідача на користь Позивача штрафних санкцій, суд виходить з такого. За визначенням частини першої статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо); умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 ЦК України, як наводилося вище, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому; друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює саме підприємець (у даному випадку - АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За визначеннями статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Як наведено вище і встановлено судом зі змісту підписаної Відповідачем анкети-заяви (а.с. 8, 59), у цій заяві відсутні будь-які умови договору щодо встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Водночас Позивач (банк), звертаючись до суду і пред`являючи вимоги про стягнення з Відповідача заборгованості за кредитом, просив окрім стягнення заборгованості за «тілом» і простроченим «тілом» кредиту стягнути складові його повної вартості, зокрема пеню і штрафи за несвоєчасне повернення кредиту (а.с. 3). При цьому Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування пені і штрафів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 28.08.2015 р., посилається на «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку», викладені, як зазначено в позовній заяві, на сайті банку: www.privatbank.ua (а.с. 2) як невід`ємні частини спірного договору. Натомість матеріали цієї справи не містять жодних підтверджень, що саме згадані «Тарифи банку» та «Умови» розуміла Відповідач, ознайомлювалася і погоджувалася з ними на час підписання нею анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Позивача (банку), а також те, що ці документи на момент отримання Відповідачем кредитних коштів містили саме ці умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані Позивачем до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17, роздруківка із сайту Позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 р. (провадження № 6-16цс15) і не спростовано Позивачем під час розгляду цієї справи. За таких наведених обставин та правових позицій Верховного Суду та Верховного Суду України суд вважає, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Відповідачу умови та правила банківських послуг (а саме умови кредитування), відсутність у анкеті-заяві Відповідача (а.с. 8, 59) жодних домовленостей сторін зі сплати, зокрема, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, відтак надані банком Витяг з Тарифів (а.с. 9) та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 10-24) не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із Відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 62 Конституції України, стаття 81 ЦПК України). Як вказано Великою Палатою Верховного Суду (згадана постанова від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17), обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати визначеному статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Тому суд виходить з того, що надані Позивачем Умови та Правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони, зокрема, прямо не передбачені, як у даному випадку, в анкеті-заяві Відповідача, яка безпосередньо підписана нею і лише цей факт може свідчити про прийняття Відповідачем запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Таким чином, на переконання суд, відсутні правові підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору та відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Вирішуючи зазначені питання, суд вважає за доцільне застосувати в цій справі до даних правовідносин висновки Конституційного Суду України, викладені в Рішенні від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», де Суд, аналізуючи правовідносини зі сплати пені, що виникають між фізичними особами - споживачами та банками і іншими фінансовими установами у правовідносинах споживчого кредитування, дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів (стаття 42 Конституції України) вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами. Такі висновки суду щодо доцільності застосування цього Рішення Конституційного Суду України та забезпечення належного захисту прав Відповідача як споживача, який є слабкою стороною у договорі і підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності, узгоджуються з правовими позиціями, викладеними, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 03.09.2014 р. у справі № 6-100цс14, від 03.12.2014 р. у справі № 6-33270св14, рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляді цивільних і кримінальних справ від 15.07.2015 р. № 6-10427св15, постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.06.2018 р. у справі № 752/13945/15-ц, а також у наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права та бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки ці Умови та Правила надання банківських послуг є значним за обсягом документом, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. У зв`язку з цим відсутні підстави вважати, що Позивач (банк) при укладенні договору з [PERSON] дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача (Відповідача) про умови його кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими Позивач (банк). Інший висновок не відповідав би згаданому європейському принципу справедливості, добросовісності і розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Разом з тим, подавши до суду заяву про визнання частково позову, Відповідач тим самим визнала факт наявності у неї заборгованості, а відтак неналежне виконання нею взятих на себе кредитних зобов`язань, за порушення яких законодавством передбачена відповідальність, при цьому підписала згадану анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг із зазначенням, серед іншого, про її зобов`язання виконувати вимоги ці Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 8, 59). Відтак Відповідач, навіть будучи як споживач слабкою стороною у договорі, усвідомлювала необхідність виконання взятих на себе зобов`язань та можливість настання відповідальності (негативних наслідків) за їх порушення. При цьому згадані Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ним не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинні під час укладання договору (постанови Верховного Суду від 07.03.2018 р. у справі № 755/18246/15-ц); підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, свідчить про бажання Відповідача отримати кредитні кошти та підтвердження того, що особа ознайомлена і погоджується з Умовами та Тарифами банку (позиції Верховного Суду у справах № 441/569/17 від 21.03.2018 р., № 755/18246/15-ц від 07.03.2018 р., № 755/2720/16-ц від 06.02.2018 р.). Доданий до позовної заяви витяг з Тарифів обслуговування різних видів кредитних карт «Універсальна» містять різні умови (розміри) нарахування пені, але однакові умови (розміри) нарахування штрафу за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань (а.с. 9). Виходячи з аналізу наведених вище законодавчих норм статей 610, 611 ЦК України, сплата неустойки є єдиним видом відповідальності за порушення зобов`язання незалежно від виду неустойки (штраф або пеня); пеня й штраф є різновидами неустойки, а тому стягнення одночасно двох видів неустойки за несвоєчасне виконання одного й того самого грошового зобов`язання суперечить статті 61 Конституції України (ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.) та загальним засадам цивільного законодавства. Такий висновок суду узгоджуються з правовими позиціями, викладеними, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 31.10.2012 р. у справі № 6-47цс12, від 03.12.2014 р. у справі № 6-33270св14. Зважаючи на викладене, суд вважає наявними підстави для стягнення з Відповідача на користь Позивача неустойки в частині штрафу (фіксованої частини та процентної складової), оскільки одночасне стягнення пені буде порушенням наведених конституційних гарантій, до того ж розмір заявленої до стягнення пені не доведений Позивачем належними і допустимими доказами з огляду на згадану вище позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17, а також враховуючи різні розміри такої пені, наведені у наданому Позивачем витягу з Тарифів обслуговування різних видів кредитних карт «Універсальна» (а.с. 9). Водночас процентна складова штрафу підлягає зменшенню з урахуванням доведеного розміру заборгованості за «тілом» кредиту (5 % від 3 000,00 грн. як суми заборгованості за кредитним лімітом), відтак з Відповідача має бути стягнутий на користь Позивача штраф у розмірі 500,00 грн. (фіксована частина) + 150,00 грн. (5 % від 3 000,00 грн.) = 650,00 грн. Зважаючи на усе наведене вище, суд вважає доведеним наявність у Відповідача перед Позивачем заборгованості за договором («тілом» та простроченим «тілом» кредиту), але у зменшеному порівняно із заявленим до стягнення розмірі, що відповідає максимальному розміру встановленого Відповідачу кредитного ліміту, а також розмір заявленого до стягнення штрафу також у зменшеному розмірі з урахуванням зменшення розміру основної заборгованості, що має бути стягнута за рішенням суду. З огляду на це суд вважає, що часткове визнання Відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а обставини, на які посилається у позовній заяві Позивач, як на підстави для задоволення позову, знайшли своє підтвердження частково, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягають задоволенню частково, а саме: в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача доведеного розміру заборгованості за «тілом» і простроченим «тілом» кредиту - 3 000,00 грн. та штрафу у розмірі 650,00 грн., що загалом складає 3 650,00 грн. (20,87 % від заявленої ціни позову), в іншій частині у задоволені позову слід відмовити. За частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Проте суд не застосовує норми частини першої статті 142 ЦПК України, частини третьої статті 7 Закону України «Про судовий збір» щодо повернення 50 % сплаченого Позивачем судового збору, оскільки Відповідачем позов визнано лише частково. Відповідно до статей 3, 15, 16, 509, 525, 526, 530, 536, 549, 551, 610-612, 616, 626, 629, 634, 1050, 1054, 1056-1 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial