Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-14 00:00:00

В травні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], КС «Центр фінансових послуг» про визнання недійсним кредитного договору №В-74/0032/09/127/15 в частині підписання цього договору позивачем як поручителем та визнання договору поруки №В-74/0032/09/127/15 від 09.09.2009 року недійсним. Обґрунтовуючи позов [PERSON] посилався на те, що у червні 2011 року він дізнався, що є поручителем за договором поруки №В-74/0032/09/127/15 від 09.09.2009 року, що укладений між ним та КС «Центр фінансових послуг» по забезпеченню основного договору, а саме: кредитного договору №В-74/0032/09/127/15 від 09.09.2009 року, укладеного між КС «Центр фінансових послуг» та [PERSON] Позивач не знав про існування вказаних договорів (оскільки не укладав їх) до того часу, як його не викликали до відділу виконавчої служби у ході примусового виконання виконавчого листа виданого 18.10.2011 року Печерським районним судом м.Києва на виконання рішення третейського суду від 24.06.2011 року. За заявою [PERSON] було порушено кримінальне провадження за ст. 358 КК та 29.10.2013 року вироком Попільнянського районного суду Житомирської області було затверджено угоду про визнання винуватості та встановлено, що [PERSON] підробила та використала підписи [PERSON], а саме: внесла у вказані договори паспортні дані та підпис позивача. [PERSON] у судове засідання не з'явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з'явились, хоча про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи у їх відсутність до суду не надходило. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів та ухвалити заочне рішення відповідно до ст.ст.169 ч.4, 224-226 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти заочного розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що між КС «Центр фінансових послуг», [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 09.09.2009 року укладено кредитний договір №В-74/0032/09/127/15, згідно умов якого КС «Центр фінансових послуг» зобов»язувалась надати [PERSON] кредит у сумі 5750 грн. 00 коп. на придбання товарів, а [PERSON] у свою чергу зобов'язувалась погасити кредит до 25.09.2011 року, сплатити за його користування проценти у розмірі 60% річних (а.с.6-7). У забезпечення вказаного договору, між КС «Центр фінансових послуг» та [PERSON] 09.09.2009 року було укладено договір поруки №В-74/0032/09/127/15 (а.с.5). Однак, вироком Попільнянського районного суду Житомирської області від 29.10.2013 року у справі №288/1609/13-к встановлено, що 09.09.2009 року [PERSON], з метою отримання кредиту в КС «Центр фінансових послуг» у сумі 5750 грн. 00 коп.., підробила та використала підписи [PERSON] в кредитному договорі №В-74/0032/09/127/15 та договорі поруки №В-74/0032/09/127/15 від 09.09.2009 року, укладений між [PERSON] та КС «Центр фінансових послуг», а саме: внесла в дані договору підписи даної особи в графі поручитель, після чого використала підроблений кредитний договір та договір поруки, з метою отримання коштів надала до зазначеної спілки, в результаті чого отримала кошти у сумі 5750 грн. 00 коп., з яких 2707 грн. 02 коп. вона повернула. Отримані гроші [PERSON] використала на власний розсуд. Вказаний вирок суду набрав чинності 28.11.2013 року. (а.с.8-10). Відповідно до ст. 61 ч. 3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ст. 61 ч. 4 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України). Статтею 203 ЦК України встановлено вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Пунктом 7 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. У свою чергу, згідно до приписів ст.236 ЦК України нікчемний правочин, або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання частково недійсним кредитного договору №В-74/0032/09/127/15 та повністю недійсним договору поруки №В-74/0032/09/127/15 від 09.09.2009 року, оскільки позивачем доведено суду відсутність з його боку волевиявлення на укладення згаданих договорів, що є порушенням частини 3 статті 203 ЦК України. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Зважаючи викладене,

Outcome: approved