Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-23 00:00:00

До Артемівського районного суду м. Луганська надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» до [PERSON] про стягнення витрат по оплаті страхового відшкодування в порядку регресу, в обґрунтування якої позивач зазначив, що 02.04.2010р. між страховою компанією та відповідачем було укладено договір страхування LGH1AK1600295, згідно до умов якого позивач зобов'язався у разі настання страхового випадку - пошкодження транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, сплатити страхове відшкодування у межах страхової суми в порядку на та на умовах, що передбачені договором. Об'єктом страхування є майнові інтереси позивача, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням автомобілем Geely MK, реєстраційний номер [NUMBER]. 28.07.2010р. в м. Луганську по вул. Лутугинській сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої було пошкоджено застрахований автомобіль під керуванням [PERSON] та автомобіль СПВ 17 РУТА СПГ, реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] Згідно постанови Жовтневого районного суду м. Луганська від 09.09.2010р. винним у скоєнні вищевказаної ДТП було визнано [PERSON] Згідно до звіту про оцінку майнової шкоди № 046/02/2010-27 від 04.08.2010р. розмір завданої відповідачеві шкоди склала 6906,28грн. Сума страхового відшкодування з урахуванням встановленої договором франшизи склала 6601,53грн., та була сплачена позивачем на користь відповідача. 09.07.2011р. позивач отримав від іншої страхової компанії - ТДВ СК «Провіта» повідомлення про те, що за вказаним страховим випадком відповідачеві вже була виплачене страхове відшкодування в сумі 6011,91грн. На думку позивача, відповідач допустив порушення умов п. 13.2.10 договору страхування щодо обов'язку повідомляти страховика про одержання від третіх осіб будь-яких відшкодувань збитків, що підлягають відшкодуванню в триденний строк з моменту одержання та одночасно повертати ці суми старховикові, якщо вони одержані після виплати страхового відшкодування, п. 16.1.3 щодо подання свідомо неправдивих відомостей про об'єкт страхування або про факт настання страхового випадку, а також п. 16.1.4 договору. Посилаючись на вищевказане та на положення ст. 9, 26, 27 Закону України «Про страхування», ст. 993 ЦК України, позивач просив суд стягнути з [PERSON] на свою користь суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 6601,53грн. В судовому засіданні представник позивача заявлений позов підтримала та просила суд задовольнити його у повному обсязі з вищенаведених підстав. Відповідач в судовому засіданні проти позову ПАТ СК «Інгосстрах» заперечував посилаючись на те, що він не отримував готівкою страхового відшкодування від позивача та про перерахування страхового відшкодування позивачем не повідомлявся. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала посилаючись на те, що на час звернення відповідача на адресу позивача за страховим відшкодуванням, сума завданої йому шкоди будь-якою іншою особою відшкодована не була. Також представник відповідача зазначила про необґрунтованість вимог позивача з посиланням на положення ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України, оскільки [PERSON] не є особою, відповідальною за завдання шкоди внаслідок ДТП та відповідно до нього не можуть бути заявлені регресні вимоги. Треті особи про час та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином, однак в судове засідання не з'явились та в порушення вимог ст. 77 ЦПК України, про причини своєї неявки суду не повідомили. За вказаних обставин та з врахуванням приписів ст. 169 ЦПК України, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності третіх осіб, що не з'явились, на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» до [PERSON] про стягнення витрат по оплаті страхового відшкодування не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 02.04.2010р. між страховою компанією та відповідачем було укладено договір страхування LGH1AK1600295 (а.с. 4), згідно до умов якого позивач зобов'язався у разі настання страхового випадку - пошкодження транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, сплатити страхове відшкодування у межах страхової суми в порядку на та на умовах, що передбачені договором. Об'єктом страхування є майнові інтереси позивача, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням автомобілем Geely MK, реєстраційний номер [NUMBER]. 28.07.2010р. в м. Луганську по вул. Лутугинській сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої було пошкоджено застрахований автомобіль під керуванням [PERSON] та автомобіль СПВ 17 РУТА СПГ, реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] Згідно постанови Жовтневого районного суду м. Луганська від 09.09.2010р. винним у скоєнні вищевказаної ДТП було визнано [PERSON] (а.с. 5). Згідно до звіту про оцінку майнової шкоди № 046/02/2010-27 від 04.08.2010р. розмір завданої відповідачеві шкоди склала 6906,28грн. (а.с. 8-15). Сума страхового відшкодування з урахуванням встановленої договором франшизи склала 6601,53грн., та була сплачена позивачем на користь відповідача згідно до платіжного доручення № 9374 від 25.08.2010р. (а.с. 16). 29.06.2011р. позивач отримав від іншої страхової компанії - ТДВ СК «Провіта» повідомлення про те, що за вказаним страховим випадком 11.11.2010р. відповідачеві було виплачене страхове відшкодування в сумі 6011,91грн. (а.с. 20). Вирішуючи питання щодо обґрунтованості заявлених вимог суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 17 ст. 9 Закону України «Про страхування», страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку. Відповідно до ч. 19 ст. 9 Закону України «Про страхування», якщо майно застраховане у кількох страховиків і загальна страхова сума перевищує дійсну вартість майна, то страхове відшкодування, що виплачується усіма страховиками, не може перевищувати дійсної вартості майна. Згідно до п. 4 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про страхування», однією з підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування є отримання страхувальником повного відшкодування збитків за майновим страхуванням від особи, винної у їх заподіянні. Отже чинним законодавством України визнається недопустимим повторне отримання страхового відшкодування за одним і тем же страховим випадком. Як встановлено в судовому засіданні, на момент звернення [PERSON] до ПАТ «СК «Інгосстрах» з заявою про виплату страхового відшкодування та на момент отримання ним страхового відшкодування від позивача - 25.08.2010р., завдана відповідачеві шкода ні винною особою - [PERSON], ні його страховиком - ТДВ «СК «Провіта» відшкодована не була, у зв'язку з чим [PERSON] обґрунтовано звернувся до позивача за виплатою страхового відшкодування та при цьому не міг порушити умови п. 13.2.10 та п. 16.1.3, п. 16.1.4 на які посилається позивач. Судом встановлено те, що 11.11.2010р. відповідач повторно та безпідставно отримав страхове відшкодування за тим самим страховим випадком від страховика винної особи - ТДВ «СК «Провіта» та з врахуванням того, що станом на вказану дату відповідач вже отримав страхове відшкодування від позивача, саме страховик винної особи - ТДВ «СК «Провіта» має підстави для стягнення з [PERSON] безпідставно отриманої суми страхового відшкодування, з підстав, що передбачені ст.ст. 9, 26 Закону України «Про страхування». Представник позивача помилково вважає, що виплата ТДВ «СК «Провіта» страхового відшкодування, позбавила ПАТ «СК «Інгосстрах» можливості отримати відшкодування витрат на виплату страхового відшкодування в порядку ст. 27 Закону України «Про страхування» в порядку регресу за рахунок винної особи - [PERSON] або його страховика ТДВ «СК «Провідна», оскільки виплата страхового відшкодування ТДВ «СК «Провіта» була здійснена безпідставно, вже після того, як завдана [PERSON] шкода була відшкодована позивачем та за вказаних обставин повторна виплата страхового відшкодування страховиком винної особи не позбавляє позивача права регресної вимоги, що передбачене ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України. Посилання позивача на положення вищезгаданих ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України в обґрунтування своїх вимог до [PERSON] суд визнає недоречними оскільки, цими нормами чинного законодавства України передбачено можливість страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат заявити вимоги, до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Однак як встановлено судом, [PERSON] не є особою, відповідальною за збиток, а навпаки, є потерпілою особою, від протиправних дій винної особи - [PERSON] та за вказаних обставин позивач не має підстав для звернення до [PERSON] з вимогами про відшкодування витрат на виплату страхового відшкодування з підстав, що передбачені ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України. З огляду на вказане суд дійшов висновку про те, що заявлені ПАТ «СК «Інгосстрах» до [PERSON], позовні вимоги про стягнення витрат по оплаті страхового відшкодування в порядку регресу є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed