Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

до Голосіївського районного суду міста Києва звернувся позивач [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON] [PERSON], треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Голосіївського району міста Києва, приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Макеєва Надія Василівна про визнання договору недійсним та визнання права власності на квартиру. Мотивував свої вимоги тим, що він за власні кошти, які заробив на території США придбав квартиру [ADDRESS]. Оскільки у нього була домовленість з братом -[PERSON], то право власності на квартиру було оформлено саме та відповідача [PERSON], відповідно до договору купівлі-продажу від 22 червня 2004 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 3547, який за його - позивача кошти прибав квартиру та оплатив послуги нотаріуса. В подальшому [PERSON] надав йому доручення на розпорядження вказаною квартирою. Позивач вказує, що між ними велися переговори про переоформлення зазначеної квартири на його ім'я, однак [PERSON] відмовився таку оформлювати на нього, у зв'язку з чим він був змушений звертися із заявою до Шевченківського РВ УМВС України в Чернівецькій області з метою надання відповідної оцінки діям [PERSON] 18 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], зареєстровано у реєстрі за № 4998. Позивач вказує, що фактично за вказаним договором купівлі - продажу квартири від 18.10.2013 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] було здійснено відчуження його квартири. Крім того, позивач зазначає, що квартира продана відповідно до ціни 149326 гривень, відповідно до оцінки проведеної ТОВ «Південні зірки», однак така вартість не відповідає реальній вартості квартири [ADDRESS]. Також в оспорюваному договорі зазначено ряд обставин, які не відповідали дійсним обставинам, як-то наявність неповнолітньої особи, і тому при здійсненні відчуження квартири повинен був би бути дозвіл органу опіки та піклування, однак такого надано не було. Також позивач зазначає, що покупець [PERSON] ніколи не оглядала предмет купівлі - квартиру [ADDRESS], але в договорі зазначає протилежне. Позивач з посиланням на обставини зазначені у тексті позовної зави та на правила ч. 1, ч. 3 ст. 215 ЦПК України, ст. 224 ЦПК України та 234, 228 ЦПК України просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі продажу квартири [ADDRESS]. Також просить суд визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] і зобов'язати Державну реєстраційну службу України внести зміни до реєстру прав власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] із зазначенням власника - [PERSON]. В свою чергу з позовом до суду звернувся позивач [PERSON] до [PERSON], [PERSON], який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON], третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Голосіївського району міста Києва про виселення, усунення перешкод в користуванні власністтю та зобов'язання вчинити дії. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири укладеного 18 жовтня 2013 року між нею та [PERSON] вона є власником квартири [ADDRESS]. Зазначений договір було посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н.В. (далі Договір). Відповідно до пункту 9 Договору, відповідач [PERSON] стверджував що згідно ст. 403, 405 Цивільного кодексу України та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» зазначений договір не порушує права та інтереси неповнолітніх, малолітніх та інших осіб, які зареєстровані і проживають у квартирі, що є предметом даного договору. Неповнолітні та/або малолітні діти права користування вказаною вище квартирою не мають. Також відповідно до п. 10 Договору, відповідач [PERSON] зобов'язувався знатися з реєстраційного обліку , звільнити квартиру від особистих речей, предметів домашньої обстановки та вжитку та передати ключі від квартири у строк до 28 жовтня 2013 року. Однак, як стверджує позивач, після укладення Договору, їй стало відомо, що у квартирі проживає відповідач [PERSON] та [PERSON], при цьому останній без її згоди та згоди попереднього власника, в день укладення договору купівлі-продажу квартири був зареєстрований у квартирі [ADDRESS]. Позивач вважає, що наявність таких обставин та невиконання умов Договору порушує її права, як власника квартири, а тому просить суд ухвалити рішення, яким зобов'язати [PERSON] звільнити квартиру [ADDRESS] від особистих речей, предметів домашньої обстановки і вжитку та передати [PERSON] ключі від дверей квартири [ADDRESS]. Виселити [PERSON] та малолітнього [PERSON] з приміщення квартири [ADDRESS] і визнати їх та [PERSON] руслана Олеговича такими що втратили право на користування квартирою [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав вимоги позовної заяви та просив її задовольнити. У задоволенні позовних вимог [PERSON] просив відмовити повністю. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримва вимоги позовної заяви та просив таку задовольнити. У задоволенні позову [PERSON] просив відмовити з посиланням на письмові заперечення, які долучені до матеріалів справи. Інші особи, які брали участь в справі в судове засідання не з'явилися. Про час та місце розгляду справи судом повідомлялися, а тому суд з урахуванням думки представників сторін, які брали участь у судовому засіданні вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність. Заслухавши думку представників, які були присутні в судовому засіданні, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. З матеріалів договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тесленко Ю.П. 22 червня 2004 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 3547 вбачається, що [PERSON] прибав квартиру [ADDRESS]. Представником [PERSON] зазначений договір купівлі - продажу квартири не оспорювався і відповідно судом визнається що станом на момент укладення оспорюваного договору купівлі - продажу квартири укладеного між [PERSON] та [PERSON] предмет продажу - квартира [ADDRESS] правомірно належала на праві власності останньому. Доказів того, що зазначена квартира була придбана за грошові кошти [PERSON], суду надано не було і така обставина не знайшла свого відображення в ході судового розгляду. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 18 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н.В., зареєстровано у реєстрі за № 4998. Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд не бере до уваги посилання позивача [PERSON] на ту обставину, що у нього виникло право вимоги визнання оспорюваного договору недійсним у зв'язку з тим, що право власності на зазначену квартиру було набуто [PERSON] за його кошти. Як зазначалося судом вище, дана обставина не знайшла свого підтвердження в ході розгляду справи. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановлено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси(частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Суду не надано доказів того, що укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н.В., зареєстровано у реєстрі за № 4998 порушує права та законні інтереси саме [PERSON] - позивача по справі. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Таким чином, суд аналізуючи надані сторонами докази дійшов категоричного висновку про відсутність порушення прав [PERSON] при укладенні договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н.В., зареєстровано у реєстрі за № 4998, а тому позов [PERSON] задоволенню не підлягає у повному обсязі. В той же час, суд зазначає, що [PERSON] не наведено будь-яких обставин на обґрунтування позовних вимог в частині визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON], суд вважає, що такі підлягають задоволенню частково. Судом встановлено, що станом на день розгляду справи у квартирі [ADDRESS] проживають [PERSON] та неповнолітній [PERSON] і за заначеню адресою зберігаються їх особисті речі предмети домашньої обстановки і вжитку, що не заперечувалося представником [PERSON] Представник [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що його довіритель у зазначеній квартирі не проживає, а тому відповідно на погляд суду вимога [PERSON] про виселення [PERSON] задоволенню не підлягає пор скільки в цій частині відсутній предмет спору. В той же час, суд вважає, що вимога [PERSON] про виселення [PERSON] та [PERSON] підлягає задоволенню. Відповідно до п. 9, 10 договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н.В., зареєстровано у реєстрі за № 4998(далі Договір), продавець [PERSON] ствердив що згідно статей 403, 405 Цивільного кодексу України та статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» зазначений договір не порушує права та інтереси неповнолітніх, малолітніх та інших осіб, які зареєстровані та проживають в квартирі, що є предметом Договору. При цьому продавцем [PERSON] зазначено, що неповнолітні та/або малолітні діти права користування вказаною квартирою не мають. В той же час [PERSON] зобов'язався знятися з реєстраційного обліку і звільнити квартиру від предметів домашнього вжитку та особистих речей і передати ключі від квартири у строк до 28 жовтня 2013 року. Як було зазначено в судовому засіданні представниками сторін [PERSON] є братом [PERSON] і останні разом постійно не проживали і не вели спільного господарства. Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу Української РСР, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи зазначені в частині другій статті 64 Житлового кодексу Української РСР. Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу Української РСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. За такої обставини, правила статті 405 ЦК України на правовідносини [PERSON], [PERSON] і неповнолітнього [PERSON] не розповсюджуються. Виходячи з міркувань того, що власник майна - [PERSON] відповідно до статті 316 ЦК України здійснює своє право власності незалежно від волі інших осіб за своєю волею відповідно до закону, то проживання [PERSON] та [PERSON] порушує її право на вільне розпорядження та володіння свою власністю - квартирою [ADDRESS] і відповідно відновлення такого права необхідно здійснити у спосіб усунення перешкод в користуванні зазначеною квартирою шляхом виселення відповідачів [PERSON], [PERSON] із спірної квартири. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право усунення перешкод у здійсненні ним права розпорядження та користування своїм майном. Суд вважає, що відповідачі проживаючи у квартирі, що на праві приватної власності належить позивачу [PERSON], і добровільно не звільняючи зазначене жиле приміщення порушує права власника -на безперешкодне володіння, користування та розпорядження своїм майном, а тому остання має право на усунення перешкод у здійсненні таких прав, шляхом виселення відповідачів з займаного приміщення без надання іншого жилого приміщення. При цьому суд констатує, що оскільки право власності на зазначену квартиру [PERSON] припинилося в момент продажу квартири [PERSON], то відповідно і право користування квартирою [PERSON] і його сином [PERSON], які в силу ст. 64 Житлового кодексу Української РСР не є членами його сім'ї є втраченим, оскільки домовленості з новим власником [PERSON] про проживання зазначених осіб у її власній квартирі досягнуто не було, а тому такі вважаються особами, які втратили право на користування зазначеним нерухомим майном з моменту переходу права власності, а право на користування такою відповідачами в силу норм Житлового кодексу Української РСР за ними не зберігається. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання, а тому суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про зобов'язання [PERSON] передати їй ключі від дверей квартири [ADDRESS] та звільнити останню від особистих речей, предметів домашньої обстановки і вжитку підлягають задоволенню. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмовити [PERSON] в задоволенні позову повністю та задоволенні позовних вимог [PERSON] частково, в межах їх доведеності перед судом. Також, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial