Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-13 00:00:00

В червні 2014 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачки [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, обґрунтовуючи його відповідно до засад диспозитивності положеннями ст. ст. 392, 1223, 1225, 1265 ЦК України і, посилаючись на те, що після смерті свого діда намагався успадкувати його земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS] в м. Миргороді, однак нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючого документу на ім'я спадкодавця на право власності на цю земельну ділянку. Під час розгляду справи по суті [PERSON] свій позов підтримав, просив задовольнити його, пояснивши, що після відкриття спадщини, не може оформити в порядку спадкування право на земельну ділянку, яка за життя належала його діду [PERSON] через відсутність правовстановлюючого документу на ім'я спадкодавця. Дід на момент смерті проживав у м. Луганську, де і помер. В який саме спосіб відповідачем, зазначеним у позовній заяві, порушено, не визнано чи оспорено його права, позивач пояснити не зміг, пославшись на те, що таку заяву йому склав адвокат. Відповідачка [PERSON] заявлений позов не визнала. Вказувала на те, що в 1997 році вона продала належну їй земельну ділянку діду позивача, реалізувавши в такий спосіб своє право власника, після чого ніякого ні фактичного, ні юридичного відношення до проданої земельної ділянки не має. В своїх поясненнях наголосила на тому, що з питання оформлення права власності на земельну ділянку після померлого діда, позивач до неї не звертався і йому нею ні в чому не відмовлялося. Стверджувала, що нею ніяким чином не порушено, і не оспорено прав позивача. Представник третьої особи від Реєстраційної служби Миргородського міськрайонного управління юстиції Полтавської області в судове засідання не прибув. Від третьої особи до суду подано листа, за замістом якого висловлено прохання про розгляд справи за відсутності його представника / а.с. 26, 27 /. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, надані виключно суду першої інстанції стороною позивача та, проаналізувавши їх в сукупності, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні заявленого позову слід відмовити з наступних обгрунтувань. Як встановлено судом, позивач [PERSON] є онуком [PERSON] підтвердженням чому є копія свідоцтв про народження позивача, про народження його матері та про укладення шлюбу його матір'ю / а.с. 8 - 10/. За життя дід позивача [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору від 07 лютого 1997 року купив у відповідачки [PERSON] земельну ділянку площею 1004 кв. м, що знаходиться по [ADDRESS] в м. Миргороді Полтавської області / а.с. 12 /. 18 лютого 1997 року на ім'я [PERSON] видано відповідний державний акт на право приватної власності на землю / а.с. 13 /. Таким чином, після купівлі - продажу земельної ділянки відповідачка [PERSON] втратила повноваження власника на цю земельну ділянку, передбачені ст. 317 ЦК України, а покупець [PERSON] набув відповідне право з підстав не заборонених законом. [INFO] року дід позивача [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про його смерть / а.с.11 /, внаслідок чого відкрилася спадщина. Після смерті спадкодавця, позивач [PERSON] звернувся до органів нотаріату з заявою про наміри прийняти спадщину після діда у виді земельної ділянки, проте постановою державного нотаріуса від 18.04.2014 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на цю спадщину після померлого діда по причині відсутності правовстановлюючого документу на землю/ а.с. 18 /. Як стверджував позивач у своїх поясненнях, ці дії державного нотаріуса у визначеному законом порядку та строки він не оскаржував. Відповідно до ст. 392 ЦК України, якими позивач на засадах диспозитивності обґрунтовує свої позовні вимоги, як підставу для задоволення його позову, за які суд не має права виходити, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Ці положення норми матеріального права кореспондуються зі змістом ст. 3 ч. 1 ЦПК України, за якою кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 27 ч. 2 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. В ході розгляду справи, в супереч вимогам ст. 10, 60 ЦПК України та у строки імперативно встановлені ст. 27 ч. 2, ст. 131 ч. 1 ЦПК України, позивачем на надано суду жодного належного і допустимого доказу того, що відповідачка [PERSON] хоч в якийсь спосіб порушила, не визнає чи оспорює права позивача, в тому числі на спадкування земельної ділянки, по відношенню до якої ніяких прав та обов'язків, після її відчуження, немає. Про порушення його прав іншими особами позивач не заявив.

Outcome: dismissed