Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

В січні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просив визнати фіктивним розірвання шлюбу між ним та [PERSON] та анулювати актовий запис про розірвання шлюбу №362 від 30.05.1979 складений Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, визнати за ним право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , з 1987 року по теперішній час, скасувати розпорядження органу приватизації Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради №50579 від 29.11.1999 про безоплатну передачу у приватну власність [PERSON] квартири [ADDRESS] , визнання недійсним свідоцтво про право власності на житло 9-99-204129 від 29.11.1999 на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . Позовні вимоги мотивував тим, що 07.05.1977 він зареєстрував шлюб з [PERSON] . Після реєстрації шлюбу проживали в [ADDRESS] , де зареєстрував своє місце проживання [INFO] . Окрім нього та дружини у квартирі проживала мати дружини [PERSON] . [INFO] [PERSON] вийшла заміж та переїхала проживати до чоловіка за адресою: [ADDRESS] . 30.05.1979 шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано, після чого остання зареєструвалася разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що розірвання є фіктивним, оскільки мета була не припинити сімейні відносини, а вирішити житлові питання. Після розірвання вони продовжували проживати спільно та вести сумісне господарство. [INFO] померла мати дружини [PERSON] З 1989 року [PERSON] було визнано наймачем двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . З 1987 року позивач з дружиною стали проживати за адресою: [ADDRESS] . 17.09.1991 він з дружиною купив житловий будинок [ADDRESS] . 30.09.1992 позивач знявся з реєстрації з квартири [ADDRESS] у зв`язку з продажом кімнати. 01.12.1993 [PERSON] зареєструвався за адресою: [ADDRESS] , проте фактично проживав в квартирі [ADDRESS] , де продовжує проживати дотепер. Факт проживання за зазначеною адресою підтверджується фактом оформлення пенсії та відвідування медичних закладів за місцем постійного проживання. Зазначає про спільну з дружиною оплату комунальних послуг, витрат, пов`язаних з підтримкою квартири у належному для проживання стані, які після смерті дружини сплачує він особисто. [INFO] померла [PERSON] , після чого позивач з`ясував, що спірну квартиру було приватизовано 29.11.1999 на ім`я його дружини [PERSON] . До цього часу позивач був впевнений, що квартира належить до державного житлового фонду і він, як член сім`ї наймача, набуває рівного з іншими членами сім`ї права користування квартирою та має право на приватизацію. Після смерті дружини [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та дізнався, що померла за життя склала заповіт на ім`я [PERSON] . Відповідач [PERSON] представляла як адвокат його інтереси у суді. Позивач зауважує, що він протягом 27 років проживає у спірній квартирі та внаслідок порушення процедури приватизації та протиправних дій адвоката [PERSON] О [PERSON] ., може залишитися без житла. Іншого житла та коштів на його придбання позивач не має. Таким чином, [PERSON] вважає, що його право на користування квартирою та право на приватизацію квартири як наймача було порушено, приватизація квартири відбулася незаконно. 06.06.2017 відповідачем [PERSON] до суду подано заперечення, просила застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Відповідач зазначила, що шлюбні відносини у 1979 році, коли мало місце розірвання шлюбу, регулювалися Кодексом про шлюб та сім`ю, яким не було передбачено право особи на звернення до суду із заявою про визнання розірвання шлюбу фіктивним. Також вважає, що якби [PERSON] мала намір для реєстрації шлюбу та оформлення майнових відносин як між подружжям, вона могла б зареєструвати [PERSON] в спірній квартирі, залишити на його ім`я заповіт, оформити договір, який би надавав йому право на квартиру, проте не зробила цього протягом майже 40 років. За життя дружини позивач не звертався до суду за захистом своїх прав та пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Вона вважає сумнівним твердження позивача про його участь у оплаті витрат по квартирі - [PERSON] з 2007 року надавалася субсидія як одинокій непрацездатній особі. Зареєстрований позивач у с.Ульянівка з 13.07.1999, а не як зазначає в позові з грудня 1993 року. Зі слів [PERSON] , відповідачеві відомо, що після розірвання шлюбу квартиру [ADDRESS] , вона залишила позивачу, яку він продав. Потім був зареєстрований в [ADDRESS] . [PERSON] пояснює, що дійсно представляла інтереси позивача у цивільній справі, що знаходилася у провадженні Київського районного суду м.Харкова та захищала сина позивача у кримінальній справі, проте ці обставини жодним чином не стосуються складення померлою [PERSON] заповіту на її користь. З [PERSON] мала добрі сусідські відносини, допомагала їй. Представник відповідача [PERSON] адвокат Краснікова Л.С. в судове засідання повторно не з`явилася, мотивуючи наявністю поважних причин. З урахуванням положень статей 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних про права та взаємовідносини сторін по справі для її розгляду по суті за відсутності відповідачів та їх представників. Відповідач Київський районний у місті Харкові відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області неодноразово направляв до суду клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника, у вирішенні справи поклався на розсуд суду. Відповідачем Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 25.10.2017 до суду надано заперечення та 19.02.2019 відзив, згідно з якими просить відмовити у позові. Вважає, що є неналежним відповідачем у справі, вимог до установи не заявлено, не надано доказів порушення прав та законних інтересів позивача відповідачем. 10.02.2017 ухвалою судді відкрито провадження у справі. 10.02.2017 ухвалою судді задоволено заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову, накладено заборону на відчуження квартири [ADDRESS] . 06.06.2017 ухвалою суду за клопотанням представника відповідача [PERSON] витребувано від приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Зубарєва І.Ю. копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] . Витребувано від КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» відомості про реєстрацію як власника квартир [PERSON] . Витребувано від Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради копію приватизаційної справи квартири [ADDRESS] . 10.08.2017 ухвалою суду за клопотанням відповідача [PERSON] витребувано від «Ощадбанк» відомості чи скористався [PERSON] своїм правом на приватизацію житла у тому числі за зазначеними адресами. 22.11.2018 ухвалою суду було залишено без розгляду позовну заяву [PERSON] в частині вимог про визнання фіктивним розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] та анулювання актового запису про розірвання шлюбу в звязку з поданням відповідної заяви позивачем. 19.02.2019 ухвалою суду було відмовлено у клопотання представника відповідача [PERSON] про об`єднання в одне провадження цивільних справ №646/559/17 та №646/2892/17 за позовами [PERSON] . Суд, вислухавши доводи сторін, показання свідків, дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у справі докази, встановив наступні обставини. Відповідно до паспорту громадянина України, позивач [PERSON] з 12.07.1999 зареєстрований по [ADDRESS] (том 1 а.с.10-12). 07.05.1977 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. Прізвище дружини після укладення шлюбу [PERSON] . Зазначене підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (том 1 а.с.8). 30.05.1979 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER] виданим Ленінським районним у м.Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 06.01.2017 (том 1 а.с.9). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 14.11.2016 (том 1 а.с.13). [PERSON] на праві приватної власності належала квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 43,8 кв.м на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.11.1999 реєстраційний №9-99-204129 (видане згідно з розпорядженням від 29.11.1999 №50579). Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (том 1 а.с.14-15). Право власності [PERSON] на зазначену квартиру підтверджується також технічним паспортом на квартиру (том 1 а.с.16-18). Комісія в складі [PERSON] та [PERSON] 27.12.2016 склала акт про те, що [PERSON] , дійсно постійно проживав та проживає за адресою: [ADDRESS] з 1987 року по теперішній час. Позивач проживав там з [PERSON] як чоловік та дружина. Після смерті [PERSON] в квартирі проживає [PERSON] разом з сином [PERSON] (том 1 а.с.19). Відповідно до довідки з місця проживання про склад сімї та прописку №4049 від 06.12.2016 у квартирі [ADDRESS] з 08.06.1979 по 12.11.2016 була зареєстрована власник квартири [PERSON] (том 1 а.с.20). Відповідно до листа Харківської дирекції Поштамт-Центр поштового звязку №1 від 30.12.2016 №09-07-1585 на імя [PERSON] за адресою: [ADDRESS] за період з червня 2014 року по грудень 2016 року пенсія позивачеві виплачувалась відділенням поштового звязку Харків-10 (том 1 а.с.21-22). 12.12.2012 [PERSON] було посвідчено у приватного нотаріуса Харківського нотаріального округу заповіт, згідно з яким він на випадок смерті зробив розпорядження: все належне на день смерті йому майно заповів [PERSON] . У заповіті зазначено місцем проживання та реєстрації [ADDRESS] (том 1 а.с.23). З особистої картки водія [PERSON] вбачається, що станом на 28.05.1982 позивач проживав в [ADDRESS] (том 1 а.с.24). Довіреністю від 06.02.2012 [PERSON] уповноважив [PERSON] вести справи по оформленню його спадкових прав на майно, що залишилося після смерті сестри [PERSON] (том 1 а.с.25-26). Відповідно до договору купівлі-продажу від 17.09.1991 [PERSON] придбала жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] (том 1 а.с.30-32). З домової книги для прописки громадян, що проживають у будинку [ADDRESS] , слідує, що [PERSON] був зареєстрований у зазначеному будинку з 07.12.1993 по липень 1999 року та з 12.07.1999 по теперішній час (том 1 а.с. 33-35). Відповідно до відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України [PERSON] з 13.07.1999 має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] (том 1 а.с.111). [PERSON] з січня 2007 року перебувала на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення адміністрації Основянського району Харківської міської ради як отримувач щомісячної адресної безготівкової субсидії для відшкодування витрат на оплату користування житлом або його утримання та комунальних послуг. Згідно її заяви [PERSON] мешкає одна, субсидія надавалася як одинокій непрацездатній особі, яка не має інших доходів, крім пенсії. Зазначене підтверджується листом №3147/07 від 25.05.2017 (том 1 а.с.112). З вироку Ленінського районного суду м.Харкова від 08.09.1999 вбачається, що [PERSON] була захисником [PERSON] (том 1 а.с.113-114). Відповідно до рішення Київського районного суду м.Харкова від 25.10.2012 у справі №2018/4677/2012, яке набуло законної сили, за позивачем [PERSON] визнано право власності на ј частину домоволодіння [ADDRESS] та Ѕ частину квартири [ADDRESS] (том 1 а.с.117). З копій квитанцій (том 1 а.с.36) вбачається, що [PERSON] сплачувала: оранку городу за 1994 рік, земельний податок 04.12.1992. У вересні 1995 році земельний податок сплатив [PERSON] Оплата здійснена до Чапаївської селищної ради Кегичівського району. Відповідно до довідки ПАТ «Ощадбанк» №16-20/2690-С від 14.12.2016 [PERSON] відсутній в списках громадян України, що мають право на приватизацію житла за адресою: [ADDRESS] . В приватизації житла за зазначеною адресою участі не приймав (том 1 а.с.37). Відповідно до листа приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Зубарєва І.Ю. вих.№658/01-16 від 13.12.2016 позивачу рекомендовано звернутися до суду з позовом про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем однією сімєю більше пяти років (том 1 а.с.38). Крім того, в листі нотаріуса зазначено, що зі слів [PERSON] він фактично постійно проживав зі спадкодавцем за адресою: [ADDRESS] , з 1975 року до часу відкриття спадщини, що суперечить обставинам, викладеним позивачем у позовній заяві, де зазначає, що проживає в даній квартирі з 1987 року. Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №45842526 від 18.11.2016 заповідач [PERSON] залишила заповіт, посвідчений 21.07.2016 приватним нотаріусом Давидовою Я.Ф. (том 1 а.с.39-40). Відповідно до листа КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради №4303 від 03.05.2017 відомості про реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно (квартиру [ADDRESS] ) станом на 01.01.2013 на імя [PERSON] , [INFO] , в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради відсутні (том 1 а.с.120). В матеріалах спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] окрім згаданих вище доказів містяться такі: заява [PERSON] про прийняття спадщини після померлої [PERSON] (том 1 а.с.156); інформаційна довідка зі Спадкового реєстру №46133993 від 13.12.2016 про відкриття спадкової справи після [PERSON] (том 1 а.с.160); витяг про реєстрацію в Спадковому реєстру №46134155 від 13.12.2016 (том 1 а.с.161); заява [PERSON] про проживання зі спадкодавцем [PERSON] однією сімєю з 1975 року по час відкриття спадщини (том 1 а.с.163); заповіт [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Давидовою Я.Ф., яким на випадок смерті зробила розпорядження: все належне їй майно, що належатиме на день смерті та на яке вона матиме право, заповіла [PERSON] (том 1 а.с.167); заява [PERSON] про прийняття спадщини після померлої [PERSON] (том 1 а.с.179). Відповідно до листа КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради №1414/3 від 19.07.17 згідно матеріалів інвентаризаційних справ на квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] встановлено, що відомості про реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно станом на 31.12.2012 на імя [PERSON] в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради відсутні (том 1 а.с.197-198). Згідно листа Харківського обласного управління АТ «Ощадбанк» №118.34-07/524/22537/2017-20/вих від 25.09.2017 [PERSON] в списках громадян України, які мають право на одержання приватизаційних паперів за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] відсутній. Списання житлового чеку на приватизації частки державного житлового фонду за вказаними адресами [PERSON] не проводив (том 1 а.с.208). Суд відхиляє як такі, що не стосуються предмета доказування: довідку №1428 від 21.10.1981 (том 1 а.с.24), витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання №00017319946 від 14.11.2016 (том 1 а.с.29), свідоцтво про народження [PERSON] (том 1 а.с.41), свідоцтво про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (том 1 а.с.42), свідоцтво про смерть [PERSON] (том 1 а.с.43), лист КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради №4789 від 16.05.2017 (том 1 а.с.121), заяви [PERSON] (том 1 а.с.132, 133,134), лист начальника Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області (том 1 а.с.135), лист КП «Жилкомсервіс» №5577/2/0705 від 19.03.2013 (том 1 а.с.136). Суд відхиляє як недопустимий доказ лист на а.с.29 том 1, оскільки не містить реквізитів, обовязкових для документа: підпису посадової особи, печатки, вихідного номеру та дати. Суд не бере до уваги картку прописки [PERSON] (том 1 а.с.27), оскільки з неї не вбачаються періоди реєстрації позивача за зазначеними в ній адресами. Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сімї безоплатно. До членів сімї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло. Отже до членів сімї наймача для отримання права на передання у власність шляхом приватизації квартири необхідно встановити факт постійного проживання їх в квартирі разом з наймачем або зберігання за ними права на житло станом на день приватизації квартири. З досліджених доказів, зокрема паспорта позивача, будинкової книжки вбачається, що в листопаді 1999 року його місце проживання було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] Належних, допустимих та достатніх доказів того, що у листопаді 1999 року [PERSON] постійно разом з наймачем проживав у квартирі [ADDRESS] або зберігання за ним права на зазначене житло суду не надано. Так акт від 27.12.2016, складений комісією, що складається з [PERSON] та [PERSON] , констатує, що [PERSON] проживає у квартирі [ADDRESS] з 1987 року. При цьому допитана у судовому засіданні як свідок [PERSON] (в акті зазначена як член комісії) показала, що знає [PERSON] з 2004 року, раніше з нею не спілкувалася, а тому підтвердження постійного проживання позивача [PERSON] за зазначеною адресою з 1987 року по теперішній день спростовуються наданими нею же показами у судовому засіданні. Другий член комісії [PERSON] , що склала акт від 27.12.2016, допитана як свідок у судовому засіданні показала, що познайомилася з Семерніними приблизно в 1999-2001 роках, що також позбавляє суд достовірно встановити обставину постійного проживання позивача [PERSON] з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] станом на листопад 1999 року. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] також не підтвердив обставину постійного проживання позивача [PERSON] у листопаді 1999 року. Його показання щодо того, що він вважав [PERSON] та свого троюрідного брата [PERSON] подружжям та те, що телефонував йому на Гімназійну набережну суд не приймає до уваги, оскільки ці покази не підтверджують обставини, що підлягають доведенню у справі. Лист Харківської дирекції Поштамт-Центр поштового звязку №1 від 30.12.2016 №09-07-1585 підтверджує отримання пенсії за адресою: [ADDRESS] лише за період червень 2014 року грудень 2016 року, та не охоплює 1999 рік, коли була здійснена приватизація квартири [PERSON] . Відповідно до ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Згідно з ч.1 ст.9 ЖК УРСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ч.1 ст.61 ЖК УРСР передбачає, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Згідно з ч.1, ч.2 ст.64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Позивач зазначає в позові, що мав право користування спірною квартирою, оскільки був вселений до неї як член сімї та набув рівного з іншими членами сімї права користування з 1987 року. З наданих суду доказів убачається, що шлюб між позивачем [PERSON] та [PERSON] було розірвано 30.05.1979, що виключає позивача з кола осіб, які станом на 1987 рік відносилися до членів сімї [PERSON] . Факт постійного проживання з колишньої дружиною [PERSON] та ведення з нею спільного господарства з 1987 року по день приватизації квартири позивачем не доведено. Аргумент позивача щодо реєстрації його місця проживання за адресою: [ADDRESS] . [ADDRESS] для того, щоб обєкт нерухомого майна не залишився без зареєстрованих осіб, судом не приймається як позбавлений сенсу. Не підтверджено позивачем і сплату ним комунальних послуг за користування спірною квартирою, надані ним квитанції стосуються сплати податків за житло за місцем його реєстрації с.Ульянівка Кегичівського району Харківської області. Не знайшло підтвердження твердження позивача [PERSON] про відсутність у нього іншого житла та порушення приватизацією спірної квартири його права на житло. Так реєстрація його місця проживання за адресою: [ADDRESS] , надає йому право користування житлом за цією адресою. Крім того, в матеріалах справи міститься копія рішення Київського районного суду м.Харкова від 25.10.2012 у справі №2018/4677/2012, яким підтверджується право власності [PERSON] на частку в двох обєктах нерухомості, що є житловими приміщеннями, що спростовує відсутність житла у позивача. Що стосується визнання права [PERSON] на користування спірною квартирою в період 1987 року по теперішній час суд установив таке. Позивачем не надано суду доказів вселення його у спірне приміщення наймачем та постійного проживання як члена сімї наймача у період з 1987 року по день набуття права власності померлою [PERSON] шляхом приватизації 29.11.1999. Що стосується права користування [PERSON] спірною квартирою з 29.11.1999, то таке право позивача залежало цілком від волі власника квартири [PERSON] , що відповідає нормам ст.150 ЖК УРСР. Ст. 150 ЖК УРСР встановлює, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Як зазначалося вище, суду не надано доказів того, що позивач був вселений до квартири [ADDRESS] , як член сімї власника квартири [PERSON] . Суд зазначає, що бажання надати право користування своєю власністю мало бути виражено власником квартири [PERSON] реєстрацією місця проживання позивача у належній їй квартирі. Позивачем не надано доказів існування перешкод для здійснення такої реєстрації його місця проживання, що може свідчити лише про відсутність волі власника житла на надання такого права [PERSON] . Отже суд дійшов висновку, що позивачем не доведено вселення та постійне проживання у спірній квартири як члена сімї наймача (в подальшому - власника), проведення приватизації квартири [ADDRESS] , з порушенням його прав та у незаконний спосіб. Стосовно заяви відповідача [PERSON] про відмову у позові з підстав пропуску позовної давності застосування до позовних вимог судом установлено таке. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Застосування строку позовної давності можливе лише за наявності порушення відповідачем прав позивача. Оскільки судом установлено, що відповідачами не порушено право позивача, то застосування строку позовної давності не можливе, а необхідно відмовляти у задоволенні позовних вимог саме з підстав необґрунтованості та недоведеності позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи викладене, суд вважає вимоги позивача незаконними та необґрунтованими, тому приходить до висновку про відмову в позові повністю. Питання щодо судових витрат судом вирішується відповідно до положень ст.141\~ЦПК України та покладається на позивача в повному обсязі в звязку з відмовою у позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed