Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-04 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такої, що втратила право користування жилим приміщенням. Позов мотивований тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 18.05.1992 року. Позивач має сина [PERSON], який близько вісімнадцяти років тому виїхав на заробітки за кордон до Португалії і проживає там по теперішній час. Однією з причин, яка спонукала позивача звернутися до суду, є те, що у нього виникають труднощі у оформленні субсидії на оплату комунальних послуг, що вкрай для нього важливо. Пенсія позивача незначна і йому не вистачить коштів на оплату газу, води та інші обов'язкових платежі, оскільки згідно чинного законодавства комунальні платежі нараховуються згідно чисельності зареєстрованих осіб. Відповідач у квартирі не проживає близько вісімнадцяти років, не вносить плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житла та не приймає участь у спільному побуті, а тому він вважається таким, що втратив право користування вказаним житлом. В судове засідання позивач не з'явився, однак наддав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність із зазначенням, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просив їх задовольнити, Відповідач також в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність із зазначенням, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, оскільки дійсно тривалий час не проживає в квартирі [ADDRESS]. Відповідно до ч. 3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч. 4 ст.206 ЦПК України). А тому, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, та, зважаючи на визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону та не порушує права, свободи, інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 18.05.1992 року. (а.с. 7-8) З матеріалів цивільної справи вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи за відомостями Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради № 35163 від 27.07.2018 року. (а.с. 16). Факт не проживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS], підтверджується актом від 18.06.2018 року, з якого вбачається, що він не проживає за даною адресою з 2016 року, проживає за кордоном. (а.с. 10). Згідно особового рахунку № [NUMBER] квартиронаймачем квартири [ADDRESS] є [PERSON]. (а.с. 9). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України). Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Разом з тим, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадянин, який має у приватній власності будинок (квартиру), має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд та має право звернутися в суд про виселення. Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно із ст. 72 ЖК УРСР, суд визнає особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт відсутності відповідача у квартирі за адресою: [ADDRESS], понад шість місяців, суд приходить до переконливого висновку, що вимоги позовної заяви про визнання відповідача таким, що втратив право користування зазначеним вище жилим приміщенням, підлягають задоволенню. Враховуючи положення ст. 142 ЦПК України судовий збір в сумі 352, 40 гривень підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. На підставі викладеного та

Outcome: approved