Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась [PERSON] із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позивач просила суд виділити їй квартиру [ADDRESS] та грошову компенсацію частки вартості автомобіля, а відповідачу - виділити автомобіль. До початку розгляду справи по суті відповідачем було подано зустрічний позов, який обґрунтовано тим, що незважаючи на те, що квартира [ADDRESS] була зареєстрована за [PERSON], однак для її придбання [PERSON] було надано грошові кошти, які належали йому особисто на праві приватної власності. Дана обставина підтверджується випискою з особового рахунку [PERSON] Таким чином, оскільки загальна сума коштів, яка була сплачена за квартиру становить 402 900, 00 гривень, з яких 175 007, 00 гривень належали [PERSON] особисто, відтак частка квартири, розмір якої має відповідати зазначеній сумі, має належати [PERSON] на праві особистої приватної власності. Поділу підлягає решта квартири. [PERSON] просив суд поділити майно подружжя наступним чином: визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на 7/10 часток квартири [ADDRESS], а за [PERSON] - на 3/10 часток. Ухвалою суду від 08.04.2014 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та об'єднано в одне провадження. Ухвалою суду від 01.10.2014 року первісний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя залишено без розгляду. Позивач та його представник позовні вимоги підтримали, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві, та просили вимоги задовольнити. Представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог. [PERSON] суду надані письмові заперечення. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14.10.2013 року, яке набрало законної сили 25.10.2013 року, шлюб, зареєстрований 14.12.1983 року між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. (а.с. 110) Судом встановлено, що спірне нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS], набуто подружжям за час перебування в шлюбі. В судовому засіданні оглянуто і досліджено матеріали інвентаризаційної справи № 102235 на спірний об'єкт нерухомого майна. Згідно матеріалів вище вказаної інвентаризаційної справи та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13.08.2010 року, посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1067. (а.с. 7-9) Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 2 ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Твердження позивача про те, що ним для придбання спірної квартири були витрачені кошти в сумі 175 005, 00 гривень, шо належали йому на праві особистої приватної власності, які були зняті ним з банківського рахунку 13.08.2010 року, є безпідставними та необгрунтованими. Так, з виписки по банківському рахунку в АТ «ОТП Банк», наданою позивачем вбачається, що дійсно 13.08.2010 року [PERSON] було знято готівку в розмірі 175 005, 00 гривень. Однак, дана обставина жодним чином не підтверджує витрачання даних коштів на придбання спірної квартири, зокрема зважаючи на те, що згідно п. 2.1. договору купівлі-продажу квартири від 13.08.2010 року, саме [PERSON] було проведено повний розрахунок із продавцем до підписання договору. Доказів того, що дані грошові кошти є премією, нагородою, або такі, які одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка належала позивачу, є відшкодуванням завданої йому моральної шкоди, страховою сумою тощо, тобто є особистою приватною власністю позивача, враховуючи положення СК України, суду не надано. Окрім того, даний рахунок в банківській установі було відкрито під час перебування сторін у шлюбі, а тому відповідно до положень СК України, грошові кошти розміщені на цьому рахунку є спільною сумісною власністю подружжя. Також судом прийнято до уваги, що із виписки по особовому рахунку [PERSON] вбачається, що ним здійснювались й інші операції по рахунку. Отже, зняття готівки позивачем з банківського рахунку жодними належними доказами про те, що саме ці кошти були витрачені на придбання спірної нерухомості, зокрема, що ці кошти є його особистою приватною власністю, суду не підтверджено. Згідно із ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям, є спільною власністю чоловіка та дружини. Також ст. 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно зі ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від боргових зобов'язань. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (частина 4 статті 65 СК України). Так, згідно рішень Вінницького міського суду Вінницької області було стягнуто заборгованість із [PERSON] за договорами позики: згідно рішення від 10.10.2013 року по справі № 127/21407/13-ц - 240 000, 00 гривень на користь [PERSON]; згідно рішення від 03.12.2013 року по справі № 127/26322/13-ц - 240 000, 00 гривень на користь [PERSON] (а.с. 56, 63) В судовому засіданні судом встановлено, що договори позики від 20.07.2010 року та від 05.08.2010 року, згідно яких було стягнуто заборгованість із [PERSON] про що й постановлено вище вказані судові рішення, були укладені між нею та її рідною дочкою і рідним сином. (а.с. 5-6) Також, судом прийнято до уваги й те, що [PERSON] не був стороною по справі під час розгляду спорів щодо стягнення боргу за договорами позики і суд керувався тим, що відповідачка визнала позови. Однак, в мотивувальній частині рішень зазначено, що грошові кошти були позичені [PERSON] для придбання квартири [ADDRESS], тобто договори позики були укладені відповідачем в інтересах сім'ї та отримані в борг кошти були використані на її потреби. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справах, що набрало законної сили, не доказують при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Таким чином, за наслідками укладення договорів позики для придбання квартири в інтересах сім'ї, боргові зобов'язання перед позикодавцем виникають як для чоловіка, так і для дружини, незалежно від того, хто із подружжя отримував позику. За правилами ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Також, ч. 1 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про відсутність обставин для відступлення від засади рівності часток подружжя у спільній сумісній власності. Судом встановлено, що шлюбний договір між подружжям не укладався, згоди щодо поділу майна, що є спільною сумісною власностю подружжя, між ними не було досягнуто, а тому частки майна, що є спільною сумісною власністю дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України встановлює, що одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів особи є визнання права. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Тому, враховуючи вище зазначене, принципи розумності і справедливості, а також диспозитивності цивільного судочинства, суд приходить до висновку про необхідність поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], а саме: квартири [ADDRESS], шляхом визнання права власності за кожним із них в рівних частках - по ?. Відповідно, в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити, оскільки такі вимоги є необґрунтованими. Згідно ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому, враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 827, 00 гривень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial