Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-07 00:00:00

В травні 2013 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною власністю подружжя, про розподіл спільної власності, про визнання права власності. В обґрунтування позову вона посилається на наступні обставини. Сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з 1994 року. Під час перебування у фактичних шлюбних відносинах [INFO] року у них народився син [PERSON],батьком якого в свідоцтві про народження записаний відповідач. 10 січня 1997р. вони зареєстрували шлюб та [INFO]. у них народилась донька, [PERSON] В серпні 2008 року були припинені шлюбні відносини та 18 травня 2009 року на підставі рішення Совєтського районного суду м. Макіївки шлюб був розірваний. При розірванні шлюбу питання про розподіл сумісного майна не вирішувався. Рішенням виконавчого комітету Макіївської міської ради від 21 лютого 1996 р. № 51 відповідачу в користування для будівництва жилого будинку була надана земельна ділянка, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Зараз дана вулиця перейменована на [ADDRESS]. За час спільного життя на земельній ділянці ними був побудований жилий будинок з надвірними будівлями. Будинок був побудований до припинення ними шлюбних відносин і даний факт підтверджує технічний паспорт, складений КП БТІ м. Макіївки 16.01.2009 p., але в експлуатацію він не був введений, так як при будівництві його розміри не відповідали розмірам, які зазначені в проекту. З цього часу в будинку нічого не змінилось і він знаходиться в тому ж стані як і на момент припинення шлюбних відносин. Також в період шлюбу у 2006р. ними було придбано в кредит два автомобіля - «Chevrolet Niva» та «Хюндай Туссон». Після припинення шлюбних відносин відповідач забрав обидва автомобіля та розпорядився ними на свій розсуд без її згоди і ніяких грошових коштів від продажу автомобілів вона не отримала. Раніше вона не ставила питання про розподіл указаного жилого будинку та автомобілів оскільки відповідач переконав її в тому,що автомобілі він забрав для себе в рахунок своєї долі в жилому будинку, а в подальшому проведе державну реєстрацію всіх будівель та оформить будинок на неї та дітей. Весь цей час вона з дітьми проживають в спірному будинку,у відповідача склалась друга сім'я і він має інше житло. Однак, після проведення державної реєстрації в 2013 року, відповідач заявив їй про те, що вона не має ніякого права на вказане майно і він бажає будинок продати на свій розсуд, а тому вона вимушена звернутися в суд з даним позовом. Вважає, що вона пропустила строк позовної давності з поважних причин. Просить суд поновити строк позовної давності, визнати жилий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS], легкові автомобілі «Chevrolet Niva» та «Хюндай Туссон» спільно власністю подружжя. Визнати за нею право власності на ? частини жилого будинку,розташованого за адресою: [ADDRESS]. Стягнути з відповідача, [PERSON] на її користь грошову компенсацію ? частки вартості автомобілю «Chevrolet Niva» в сумі 39720 грн., ? частку платежів, внесених за кредитним договором на придбання автомобілю «Хюндай Туссон» в сумі 67502 грн., а всього - 107 222 гривень. Рішенням Совєтського районного суду м. Макіївки Донецької області від 24 жовтня 2013 року в задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною власністю подружжя,про розподіл спільної власності про визнання права власності відмовлено. В апеляційний скарзі позивачка просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається доводи, викладені в позовній заяві. Вважає, що суд безпідставно не звернув на них уваги та ухвалив рішення з порушенням вимог матеріального та процесуального права. Також вважає, що суд необґрунтовано дав критичну оцінку, наданим нею доказам, які підтверджують, що спірний будинок було побудовано під час перебування сторін у шлюбних відносинах, зокрема, показанням свідків, даним технічного паспорту, в якому зазначено час побудови будинку 2004 рік. Також вважає, що судом неправильно застосовані норми матеріального права, оскільки право власності на побудований будинок виникло з моменту завершення будівництва. Суд необґрунтовано відмовив їй у позовних вимогах щодо стягнення вартості ? частки автомобілю та ? частки платежів за кредитним договором. Спірні автомобілі були придбані під час шлюбних відносин та відповідач розпорядився ним на свій розсуд без її згоди. В судовому засідання позивачка та її представник підтримала позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили залишити рішення суду без змін. Вислухавши суддю-доповідача, сторони, дослідивши матеріали цивільної справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивачки підлягає частковому задоволенню, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі, з наступних підстав. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції посилається на те, що спірний жилий будинок був прийнятий в експлуатацію та зареєстрований у встановленому законом порядку тільки у квітні 2013 році, вже після розірвання шлюбу з позивачем. Таким чином, спірний будинок не належить до спільної сумісної власності подружжя. Також суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення частки вартості автомобілю та внесених платежів за кредитним договором, посилається на те, що це майно подружжя не є наявним на час розгляду справи, а позивачем не надані докази про те,що відповідач без її згоди та відома продав спірні автомобілі та гроші витратив на особисті потреби. Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Ухвалене у справі судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає. Згідно ст. ст. 60, 61 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу,належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того,що один з них не мав з поважної причини (навчання,ведення домашнього господарства,догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна,що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно статті 70 СК України, у разі поділу майна,що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя,частки майна дружини та чоловіка є рівними,якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею ст. 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна,заявленої після розірвання шлюбу,застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається,що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Судом встановлено, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з 1994 року. 10 січня 1997р. вони зареєстрували шлюб. В серпні 2008 року між сторонами були припинені шлюбні відносини, а 18 травня 2009 року на підставі рішення Совєтського районного суду м. Макіївки шлюб був розірваний. Під час розірвання шлюбу питання про розподіл сумісного майна не вирішувалося. Також судом встановлено, що власником будинку [ADDRESS] є [PERSON], згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 1 квітня 2013 року ( а.с.62-63). Згідно технічного паспорту на домоволодіння [ADDRESS] ( а.с.153-158) рік побудови житлового будинку зазначений 2004. Отже, судом встановлено, що спірний будинок був побудований під час знаходження сторін у шлюбі. Надані відповідачем документи на будівельні матеріали не спростовують того, що спірний будинок був побудований сторонами під час перебування у шлюбних відносинах. Відповідачем не доведено суду, що цих матеріалів було достатньо для побудови будинку в цілому, або яка саме частка будинку була побудовано з цих матеріалів. Крім того, надані позивачкою докази, зокрема показання свідків, свідчать про те, що будинок будувався під час перебування у шлюбних відносинах. Факт реєстрації права власності на спірний будинок відповідачем в 2013 році не спростовує того, що спірний будинок був побудований за час шлюбу, оскільки в технічному паспорті на будинок визначено дату побудови 2004 рік. Наданий відповідачем апеляційному суду технічний паспорт, виготовлений станом на 13 січня 2014 року, в якому зазначено рік побудови спірного будинку 1997, апеляційним судом не приймається до уваги, оскільки він був виготовлений на прохання відповідача вже під час розгляду справи в апеляційному суді, та не надавався в суд першої інстанції як доказ. За встановлених обставин та на підставі вимог закону апеляційний суд доходить висновку про те, що спірний будинок є спільною сумісною власністю сторін та підлягає розподілу між сторонами в рівних частках. Судом також встановлено, що згідно договору №Н 06.10.08/к від 07.10.2006 року та кредитного договору № 5045252 від 18.10.2006 року відповідач, [PERSON] придбав у власність автомобіль «Хюндай Туссон» за 144 900,00 грн.( а.с.52-61). Також на ім'я відповідача за час шлюбних відносин в 2006 році було придбано автомобіль марки «Chevrolet Niva», що не спростовується відповідачем. Отже, судом встановлено, що спірні автомобілі були придбані сторонами в період шлюбних відносин, є спільною сумісною власністю сторін. Згідно повідомлення Макіївського РЕВ ДАІ від 02.07.2013 року (а.с.105) автомобілі марки «Chevrolet Niva» та «Хюндай Туссон» належали [PERSON] та зняти з обліку для реалізації по заяві власника відповідно 10.03.2009 року і 29.09.2010 року. Таким чином судом встановлено, що відповідач на власний розсуд розпорядився спільним сумісним майном. Ним не надано суду доказів того, що автомобілі відчужувалися за письмовою згодою його колишньої дружини або того, частина коштів від продажу автомобілів була передана їй. За таких обставин підлягають задоволенню вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь ? части коштів виплачених за кредитним договором №5045252 від 18 жовтня 2006 року, укладеному між [PERSON] та закритим акціонерним товариством «Першій Українській міжнародний банк», за період з моменту укладання договору до 1 вересня 2008 року в сумі 67502 гривень. Також підлягають частковому задоволенню вимоги позивачки про стягнення ? частки вартості автомобілю «Chevrolet Niva», 2006 року випуску, в сумі 26647 гривень 50 копійок, оскільки апеляційним судом встановлено, що спірний автомобіль був проданий відповідачем за суму 53295 грн. Також підлягає поновленню строк позовної давності, оскільки відповідач ввів в експлуатацію та зареєстрував право власності на спірний будинок лише в 2013 році, що перешкоджало позивачці раніш звернутися з вимогами про розподіл спірного будинку. Суд першої інстанції наведені обставини не врахував та дійшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Згідно із пунктом 4 статті 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відповідно до вимог статті 309 ЦПК України, апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення Совєтського районного суду м. Макіївки Донецької області від 24 жовтня 2013 року з ухваленням нового рішення по справі про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільної власності, про визнання права власності.

Outcome: partial