Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-02 00:00:00

В червні 2017 року до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області надійшла цивільна справа за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 25 548,09 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту становить 694 908 грн. 05 коп. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між банком та відповідачем 09.07.2007 року був укладений кредитний договір № NKUCG106150109, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 37 240,00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (в подальшому розмір процентної ставки був збільшений до 14,04 %), інших платежів, визначених договором, з кінцевим строком повернення кредиту 08.07.2027 року. Взяті на себе зобов'язання, відповідно до умов кредитного договору, банк виконав у повному обсязі. Проте, відповідач, незважаючи на це, порушила його, оскільки, своєчасно не погашала кредит та не сплачувала проценти за користування ним, внаслідок чого станом на 13.02.2017 року утворилася заборгованість по кредитному договору в розмірі 39 780,78 доларів США , яка складається з: - заборгованості за кредитом у розмірі 25 548,09 доларів США, - заборгованості за процентами в розмірі 7 655,76 доларів США, - заборгованості за комісією в розмірі 1 523,00 доларів США, - пені в розмірі 5 053,93 доларів США. Посилаючись на наведені обставини, а також своє право щодо визначення суми заборгованості, належної до стягнення, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитом (тілом кредиту) в розмірі 25 548,09 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту становить 694 908 грн. 05 коп. Відповідачем було подано зустрічний позов, в якому остання просила визнати вищевказаний кредитний договір недійсним з підстав порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типової процентної ставки, сукупної вартості кредиту, тощо, які передують укладенню договору. Ухвалою суду від 19.06.2017 року було прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним та об'єднано в одне провадження з первісним позовом. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. У задоволенні зустрічних вимог [PERSON] просив відмовити, посилаючись на те, що зміст кредитного договору та порядок його укладення повністю відповідає вимогам закону та волевиявленню сторін. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги банку не визнала, зокрема, з огляду на те, що [PERSON] повністю виконала свої зобов'язання по поверненню кредитних коштів у 2014 році, що підтверджується висновком судової економічної експертизи. Разом з тим, звертала увагу суду на безпідставність нарахування процентів, оскільки звернувшись в липні 2015 року до суду з позовом про дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитом, банк змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому втратив право нараховувати проценти за кредитним договором. Зустрічний позов представник відповідача підтримав з підстав, наведених у зустрічній позовній заяві. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Положення ст.ст.546,548-551 ЦК України вказують на те, що сторони зобов'язання можуть домовитися про забезпечення його виконання. Виконання зобов'язання забезпечується неустойкою (штрафом, пенею), порядок та форма забезпечення встановлюється в законі або договорі. Відповідно до ст.611, ч. 2 ст.612, ст.ст.623-625, ч. 1 ст.1049, ст.1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов'язку виконання зобов'язання, зокрема повинен повернути суму позики (в тому числі достроково), сплатити заборгованість, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку. Так, судом встановлено, що 09.07.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є позивач) та [PERSON] був укладений кредитний договір № NKUCG106150109, в якому сторони узгодили всі його умови. Договір діє з моменту його підписання до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань. З договору та інших письмових доказів, що містяться в матеріалах справи вбачається те, що банк зобов'язався видати, а в подальшому видав позичальнику кредитні кошти на строк з 09.07.2007 року по 08.07.2027 року включно в вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 37 240 доларів США на наступні цілі: придбання житлового будинку за адресою: вул. Глібова, 41 у м. Вознесенську Миколаївської області - 30 400 доларів США, шляхом видачі готівки через касу, а також 6 840 доларів США на сплату страхових платежів, у випадках передбачених умовами договору, а саме п.п..2.1.3, 2.2.7 (в разі непред'явлення позичальником документів, які підтверджують сплату ним чергових страхових платежів за рахунок інших джерел, банком щорічно здійснюється перерахування страхових платежів за рахунок вищевказаних кредитних коштів). Повернення кредиту мало бути здійснено шляхом сплати ануїтетного платежу в розмірі 399,07 доларів США в період з 10 по 17 число кожного місяця, що включає в себе повернення частини кредиту, проценти за користування кредитними коштами, із розрахунку 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (в подальшому розмір процентної ставки був змінений: з 17.11.2008 року збільшений до 14,04 %, з 16.09.2010 року - зменшений до 13,54%), винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,2 % від суми наданого кредиту. При цьому, право банку на збільшення в односторонньому порядку процентної ставки за користування кредитом передбачено умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення (п. 2.3.1). Водночас з матеріалів справи вбачається, що збільшення процентної ставки в листопаді 2008 році відбулося за умов, передбачених умовами договору (зміни кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні) з додержанням установленої договором процедури повідомлення позичальника (03.10.2008 року позичальнику було відправлено відповідне письмове повідомлення) та прийняття рішення банком про таку зміну до набрання чинності Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», отже є правомірним. Разом з тим, доказів, що обумовлені зміни не були прийняті відповідачем [PERSON], останньою надано не було. В подальшому відбулося зменшення процентної ставки до 13,54 %, відповідно до додаткової угоди, укладеної між сторонами 16.09.2010 року. Отже, як встановлено судом, позичальник дійсно порушила умови договору в частині вчасного повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування ним. На підтвердження своїх вимог банком наданий розрахунок заборгованості за кредитом № NKUCG106150109 від 09.07.2007 року, згідно якого [PERSON] станом на 13.02.2017 року має невиконане зобов'язання за обумовленим кредитним договором у загальному розмірі 39 780,78 доларів США, а саме: заборгованість за кредитом у розмірі 25 548,09 доларів США, заборгованість за процентами в розмірі 7 655,76 доларів США, заборгованість за комісією в розмірі 1 523,00 доларів США, пеня в розмірі 5 053,93 доларів США. Крім того, банком надані належним чином оформлені виписки по особовому рахунку позичальника. Заперечуючи проти даного розрахунку, відповідачем було заявлено клопотання про проведення судової економічної експертизи. Між тим, висновок даної експертизи від 04.05.2018 року не може бути прийнято судом до уваги, оскільки експерт при її проведенні виходив лише з розміру наданих у кредит коштів на придбання житлового будинку, та без врахування коштів, які були сплачені банком у рахунок страхових платежів за період з 2008 по 2014 роки, що становить 1 401,31 доларів США, в рамках обумовленої не поновлюваної кредитної лінії. При цьому, факт перерахування банком даних коштів вбачається з виписки з особового рахунку позичальника, тоді як матеріали справи доказів, що позичальник самостійно сплачувала щорічні страхові платежі за рахунок інших джерел, не містять. Крім того, розрахунок заборгованості за кредитом був виконаний з застосуванням процентної ставки за користування кредитними коштами - 12 % річних, що не узгоджується з матеріалами справи. Також експертом були враховані кошти, що були сплачені відповідачем [PERSON] в порядку погашення заборгованості за кредитним договором № NKUCG206150109, укладеного між сторонами 09.07.2007 року, який не є предметом розгляду даної справи. Відповідно до ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, підтвердивши їх доказами (фактичними даними) з дотриманням вимог ст.ст.76-80 ЦПК України. Між тим, відповідачем ні самостійно, ні на пропозицію суду не було надано належних та достовірних доказів, які б спростували розрахунок заборгованості за кредитом, наданого позивачем, зокрема, шляхом проведення повторної експертизи. Разом з тим, перевірка банківського розрахунку заборгованості за кредитним договором, виходить за межі поняття «простий арифметичний розрахунок», а тому не може бути здійснена судом. Водночас за відсутності рішення суду про стягнення суми кредиту, процентів, суд не приймає до уваги заперечення сторони відповідача щодо втрати банком права на нарахування процентів після звернення до суду в 2015 році з позовом про стягнення заборгованості за кредитом (позов було залишено без руху). За такого, заборгованість, яка утворилася в зв'язку з невиконанням позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, підлягає стягненню з [PERSON] на користь банку, в межах заявлених позовних вимог, а саме: заборгованість за кредитом (тілом) у розмірі 25 548,09 доларів США. Що стосується зустрічного позову [PERSON], суд виходить з наступного. Так, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ст. 627 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Так, згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення спірного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Аналогічні вимоги викладені в п. 2.1 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 з врахуванням п.2.4 Правил, згідно яких банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищезазначеною інформацією. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 Закону України «Про захист прав споживачів». Тобто ненадання такої інформації є підставою для розірвання кредитного договору або покладення на суб'єкта господарювання, який повинен її надати, обов'язку відшкодувати завдані збитки, покладення на нього обов'язку по сплаті штрафу, однак не є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Разом з тим, з матеріалів справи, зокрема копії анкети - заяви відповідача від 04.07.2007 року вбачається, що [PERSON] перед укладенням кредитного договору отримала від банку повну та доступну інформацію, передбачену вищевказаними нормативними актами, та, враховуючи дату отримання такої інформації, мала достатньо часу для здійснення свідомого вибору кредитного продукту. Крім того, кредитний договір містить детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача (комісій, страхових платежів), розмір ануїтетного платежу, тощо. Отже, [PERSON] не доведено, а матеріалами справи спростовано доводи останньої про ненадання їй інформації про умови отримання кредиту та інші умови, які передують укладенню договору та відсутність у неї реальної можливості ознайомитися з обов'язковими для споживача умовами перед укладенням договору. Зокрема, як зазначалося вище, відповідачу завчасно було надано усю необхідну інформацію для здійснення свідомого вибору кредитного продукту, кредитний договір викладений в доступній формі, містить детальний розпис сукупної вартості кредиту. При цьому, [PERSON] протягом тривалого часу виконувала угоду, приймала участь у зміні її умов за ініціативою банку (укладенні додаткового договору від 16.09.2010 року), не вимагала внести зміни до договору, близько десяти років будь-яких вимог банку, в тому числі з приводу його недійсності, не пред'являла. Враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, тому суд не вбачає підстав для їх задоволення. Разом з тим, інші доводи відповідача не підлягають обґрунтуванню, оскільки, враховуючи п.1 ст. 6 Конвенції, обов'язок обґрунтовувати рішення суду, не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягають стягненню судові витрати в розмірі 10 423 грн. 62 коп.

Outcome: approved