Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

В січні 2016 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] та Комсомольської міської ради Полтавської області, яку в лютому уточнив, і просив: визнати недійсним розпорядження органу приватизації Комсомольської міської ради Полтавської області №133 від 14 квітня 2006 року про передачу в приватну власність квартири [ADDRESS] також визнати недійсним свідоцтво про право власності, видане Комсомольською міською радою Полтавської області 14 квітня 2006 року, на квартиру [ADDRESS] (а.с.3,22). Свої вимоги мотивує тим, що влітку 2015 року від відповідача [PERSON] довідався про те, що у 2006 році він приватизував на себе спірну квартиру. На той час позивач був неповнолітнім і після смерті матері проживав в цій квартирі, а відповідач був його піклувальником. [PERSON] вважає, що внаслідок приватизації [PERSON] спірної квартири без його участі, були порушенні права позивача на її приватизацію. Постановою Верховної ради України від 19 травня 2016 року місто Комсомольськ перейменовано на місто Горішні Плавні, а відповідно до рішення двадцятої сесії сього скликання Комсомольської міської ради від 21 червня 2016 року встановлено найменування представницького органу місцевого самоврядування в місті Горішні Плавні - Горішньоплавнівська міська рада Полтавської області. Ухвалою суду від 04 квітня 2016 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено [PERSON] (а.с.55). В судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні вимог [PERSON] з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та представник Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області, будучи належно повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Останній надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проте проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що при підготовці матеріалів для приватизації спірної квартири міській раді, як органу приватизації, не було відомо про обставини, якими [PERSON] обґрунтовує свої позовні вимоги. Тому порушень правил приватизації державного житлового фонду з вини міської ради допущено не було (а.с.37). Відповідач [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій позовні вимоги [PERSON] визнав повністю (а.с.40). Відповідачка [PERSON], будучі належно повідомленою про час і місце розгляду справи, повторно в судове засідання не з'явилася, причин неявки не повідомила, заперечень проти позову не надала. Розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши надані сторонами докази, судом встановлено, що вимоги [PERSON] підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон № 2482-XІІ) наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Судом встановлено, що згідно договору найму жилого приміщення в домах державного та громадського жилого фонду в Українській РСР від 25 листопада 1992 року, укладеним між ЖЕУ-4 ПОП ЖКХ та [PERSON], остання вселилася до квартири [ADDRESS] на підставі ордеру на жиле приміщення №544 від 25 листопада 1992 року (а.с.30). Відповідно до свідоцтв про народження [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.27-29), являються синами [PERSON], яка померла [INFO], що підтверджується відповідним свідоцтвом (а.с.33). Рішенням виконавчого комітету Комсомольської міської ради №596 від 27 листопада 2003 року [PERSON] призначено піклувальником над неповнолітнім братом [PERSON] (а.с.34,35). Розпорядженням Приватного підприємства «ЖЕК-5» №14-рвід 14 травня 2004 року про перевід особистого рахунку [PERSON] визнано наймачем спірної квартири (а.с.32). Згідно довідки КЖЕП №5 [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані за адресою: [ADDRESS], починаючи з 08 січня 1992 року згідно ордеру на жиле приміщення №544 від 25 листопада 1992 року. Розпорядження Комсомольської міської ради, як органу приватизації, від 01 квітня 2006 року №133 задоволено прохання наймача [PERSON] та передано квартиру [ADDRESS] у приватну спільну часткову власність [PERSON] та [PERSON] (а.с.26). На підставі згаданого розпорядження видано відповідне свідоцтво про право власності на спірну квартиру (а.с.4). Згідно із ч.3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи з аналізу змісту Закону № 2482-XІІ у поєднанні з нормами ст.ст.1, 6, 9, 61 ЖК України, ст.29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст.64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї. Місцем проживання неповнолітньої дитини є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, а у даному випадку піклувальника. Така правова позиція міститься і в ухвалі Верховного Суду України від 30 січня 2013 р. у справі № 6-125цс12. Судом встановлено, що [PERSON] був виписаний з спірної квартири 01 квітня 2005 року, проте за ним зберігалося право користування цим майном (а.с.41). 02 березня 2006 року при зверненні до органу приватизації із заявою про оформлення передачі в приватну власність спірної квартири відповідач [PERSON] в якості члена сім'ї вказав лише відповідачку [PERSON] (а.с.49), чим фактично порушив право [PERSON] на приватизацію разом з іншими членами сім'ї. З огляду на викладене, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved