Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 10.12.2019 р. надійшов зазначений позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в якій Позивач просить суд: визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: жилим будинком за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач у позовній заяві зазначила, що вона є власником будинку, розташованого за названою адресою, на підставі договору купівлі-продажу, Відповідач [PERSON] не належав та не належить до членів її сім`ї, водночас він був зареєстрований у її будинку, але фактично не проживає з 20.10.2018 р., участі в утриманні будинку не бере, добровільно не знявся з реєстраційного обліку, чим перешкоджає Позивачеві, як власниці, користуватися та розпоряджатися належним їй майном. Ухвалою суду від 20.12.2019 р. відкрито провадження в справі, визначено здійснення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, встановлено Відповідачеві строк для подання відзиву, призначено судове засідання на 21.01.2020 р., відкладене через неявку сторін на 18.02.2020 р. У судове засідання 18.02.2020 р. Позивач не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена, до суду 24.01.2019 р. подала заяву з проханням проводити розгляд справи без її участі (а.с. 29). Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи також повідомлений; до суду поштою з м. Києва 24.01.2020 р. надіслав заяву про розгляд справи без його присутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти «виселення чи виписки» з житлового будинку, як зазначено, не заперечує, до заяви додано його копію паспорта (а.с. 30-34). За загальним правилом частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності; якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (частина третя статті 211 ЦПК України); у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України). Згідно з частинами першою, четвертою статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві; у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За роз`ясненнями Верховного Суду України, викладеними у пункті 24 Постанови Пленуму від 12.06.2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пункті 11 Постанови Пленуму від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом; визнання відповідачем позову має бути безумовним, не суперечити закону й не порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), у такому разі суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для прийняття визнання Відповідачем позову та задоволення позову, суд, ознайомившись з матеріалами справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), виходить з такого. З наявних письмових матеріалів справи судом встановлено, що Позивач - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5), є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (спірне житлове приміщення), що підтверджується копією нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 24.12.2015 р. (а.с. 6) та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на названий будинок на підставі згаданого договору (а.с. 7). Згідно з довідкою Завадівської сільської ради Володарського району Київської області від 28.11.2019 р. № 496 до складу сім`ї Позивача входять її чловік - [PERSON] , [INFO] , дочка - [PERSON] , [INFO] , та син - [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). Відповідач [PERSON] , [INFO] (а.с. 31-33), як наведено, не входить до складу сім`ї Позивача, проте зареєстрований за адресою належного їй спірного житлового будинку, що встановлено судом на стадії відкриття провадження в порядку частин шостої, сьомої статті 187 ЦПК України згідно з інформацією, наданою органом реєстрації - Завадівською сільською радою Володарського району Київської області (а.с. 14), але не проживає за адресою спірного житлового будинку з 20.10.2018 р., що підтверджено Позивачем копією довідки виконавчого комітету Завадівської сільської ради Володарського району Київської області від 25.11.2019 р. № 489 (а.с. 8), добровільно з реєстраційного обліку Відповідач не знявся, участі в утриманні цього будинку не бере. Оцінюючи наведені докази, суд також враховує, що Відповідач, яким подано заяву про визнання позову, наведені обставини не спростовує. За загальним правилом частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. За визначенням частини першої статті 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України); право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття 321 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга, сьома статті 319 ЦК України). Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Перелік осіб, які належать до членів сім`ї наймача, визначено статтею 64 Житлового кодексу України. Частина перша статті 383 ЦК України передбачає, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, а також інших осіб. Засади припинення права користування житловим приміщенням (нерухомим майном) визначено в статті 71, 72 Житлового кодексу України та статтях 401, 404-406 ЦК України. Крім того, частиною першою статті 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним; визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю; при цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 16.11.2016 р. у справі № 688/63/15-ц). Реалізація встановлених конституційних гарантій полягає, зокрема, в збереженні житла за його власниками без обмежень, а також у гарантії збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (стаття 71 Житлового кодексу України), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (стаття 405 ЦК України); непроживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (стаття 72 Житлового кодексу України, стаття 405 ЦК України). Зважаючи на усе наведене та встановлені судом обставини, за якими Відповідач не є членом сім`ї Позивача, не являється власником чи співвласником спірного нерухомого майна, не проживав з жовтня 2018 року та не проживає на тепер за названою вище адресою, тому суд вважає, що право Відповідача на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу Позивача як власника цього майна відповідно до положень статті 391 ЦК України. З огляду на це суд вважає, що визнання Відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому вбачає наявними підстави для прийняття визнання позову Відповідачем та задоволення позову. Крім того, за імперативними вимогами частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, проте, зважаючи на визнання Відповідачем позову, суд застосовує положення частини першої статті 142 ЦПК України, частини третьої статті 7 Закону України «Про судовий збір» про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до статті 41 Конституції України, статей 15, 16, 29, 316-319, 321, 383, 391 ЦК України,

Outcome: approved