Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

В червні 2020р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-4) до відповідача ТОВ «ЗЕ ГАРАЖ», в якому просив суд: - стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики б/н від 05 травня 2019р. в сумі - 236740,0 грн. та понесені судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 05 травня 2019р. між сторонами було укладено договір позики, за яким позивачем було надано відповідачу у власність 70000,0 грн. На строк до 05 травня 2020р., а позичальник зобов`язується повернути зазначену суму в обумовлений строк та сплачувати 1500,0 грн. щомісяця. Протягом п`яти місяців з часу укладення договору позики, відповідач виконував свої зобов`язання і сплачував позивачу щомісяця по 1500,0 грн., проте в подальшому щомісячні виплати припинитись, і у встановлений строк відповідач суму позики не повернув. В досудовому порядку, позивач звернувся до засновника відповідача , який є одночасно і новим директором відповідача з метою повернення суми позики, та несплачених щомісячних виплат, проте останній відмовився вирішити спір і повернути суму позики, повідомивши, що про укладення договору позики і отримання товариством грошових коштів йому не відомо. Оскільки в позасудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх порушених прав. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 12 червня 2020р. відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання. До судового засідання стороною позивача було подано до суду заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача, яка заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з підстав, зазначених у позові і не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлявся за своїм місцезнаходженням, згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про поважність причин неявки свого представника в судові засідання не повідомив, у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження строк, відповідач відзив на позов не подавав. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Положеннями ч. 1 ст. 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 05 травня 2019р. між позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ «ЗЕ ГАРАЖ», в особі директора [PERSON] було укладено договір позики (а.с. 7), відповідно до п. 1 якого, позикодавець (позивач) передає позичальникові (відповідач) у власність 70000,0 грн. на зазначений нижче строк, а позичальник зобов`язується повернути зазначену суму в обумовлений строк та сплачувати 1500,0 грн. щомісяця. Повернення зазначеної в даному договорі суми може мати місце за бажанням позичальника протягом 12 місяців рівновеликими частинами, однак внесок повинен бути зроблений не пізніше 05 травня 2020р. (п. 2 договору позики). Згідно п. 3 цього договору, у випадку прострочення внеску останньої суми позичальник виплачує позикодавцеві штраф у розмірі 7,2 % від суми заборгованості, яка залишилися за кожний день прострочення. Даний договір вважається укладеним з моменту фізичної передачі позикодавцем позичальникові обумовленої суми (п. 5 договору позики). Судом встановлено, що в позасудовому порядку, позивач звертався до засновника і одночасно директора ТОВ «ЗЕ ГАРАЖ» [PERSON] з письмовою претензією про повернення суми позики та щомісячних платежів, за сім місяців (а.с. 9). 14 травня 2020р. позивачем було отримано відповідь на подану ним претензію, в якій директор і засновник відповідача [PERSON] , повідомив, що дійсно на час укладення договору позики, керівником підприємства був [PERSON] , проте фінансово-бухгалтерська документація товариства не містить протоколу Загальних зборів учасників товариства про позику грошових коштів, як і відсутні відомості про облік отриманих в позику грошових коштів у розмірі 700000,0 грн., а тому просив надати позивача відомості про отримання грошових коштів товариством (а.с. 10, 11). Як вбачається з письмових пояснень [PERSON] від 03 червня 2020р. (а.с. 12), останній повідомив, що ним, як директором відповідача було укладено від імені товариства та за згодою засновника ТОВ «ЗЕ ГАРАЖ» [PERSON] договір позики від 05 травня 2019р. та отримано від позивача 70000,0 гр. та передано грошові кошти засновнику товариства для закупівлі матеріалів на будівництво ангару за адресою: [ADDRESS] . Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначав, що відповідачем не повернута сума позики у розмірі 70000,0 грн., та не сплачено за сім місяців платежі у розмірі 10500,0 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Даних, які б свідчили про повернення відповідачем всієї суми заборгованості позивачу судом не встановлено. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ст. 1048 ЦК України). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно положень ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. В судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, сума позики в розмірі 70000,0 грн. не повернута, як, і не сплачено щомісячні платежі за сім місяців у розмірі 10500,0 грн., а тому суд вважає, що зазначена сума боргу підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. За змістом ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь 156240,0 грн., на підставі п. 3 договору позики, однак суд вважає, що за своєю правовою природою, в розумінні положень ст. ст. 509, 549 ЦК України, зазначена сума є не штрафом, а пенею, при цьому судом враховано правові позиції Верховного Суду наведені в постанові від 28 березня 2018р. по справі №444/9519/12. Враховуючи положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, суд вважає, що розмір неустойки у розмірі 156240,0 грн., підлягає зменшенню до розміру реальних збитків - 80500,0 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1610,0 грн., пропорційно до частини задоволених вимог.

Outcome: partial