Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

В травні 2014 року позивач в порядку захисту прав споживача звернувся до суду з даним позовом і просив визнати недійсним кредитний договір №490052652 від 05.12.2007року, що був укладений між ним та відповідачем, а також договір поруки №490052652-П від 05.12.2007року, що був укладений між відповідачем та його дружиною - [PERSON] Крім того, позивач просив суд зобов'язати відповідача зробити перерахунок отриманого ним у 2007 році кредиту в іноземній валюті по курсу 5,05 грн, який діяв на момент укладення спірного договору, та зобов'язати відповідача провести конвертацію заборгованості по кредиту в національну валюту України. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що відповідач надав йому кредит в іноземній валюті без достатніх законних підстав, оскільки не мав ліцензії на здійснення такої діяльності, та без урахування його майнового стану, а збільшення вартості долара США по відношенню до гривні України у період дії кредитного договору з 5.05 грн до 11.80 грн суттєво вплинув на його майновий стан, внаслідок чого він не може належно виконувати свої зобов'язання за кредитним договором. Вказані обставини позивач вважає несправедливими та таким, що порушують його право споживача банківських послуг. У суді позивач свої вимоги повністю підтримав і просив суд задовольнити позов повністю. Третя особа [PERSON] у суді вважала, що позов її чоловіка підлягає до повного задоволення, але самостійних вимог щодо предмету спору не заявила. Відповідач просив суд розглянути справу у відсутність його представника, проти задоволення позову заперечив та одночасно надав суду свої заперечення щодо позову, вважаючи його безпідставним, оскільки вважав, що кредитний договір позивачем був укладений добровільно, із розумінням значення своїх дій, з дотриманням письмової форми укладення договору, з визначенням строку дії договору, його предмету і валюти кредитного договору. Вислухавши пояснення позивача, третьої особи та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення повністю. Судом встановлено, що 05.12.2007 року між сторонами був укладений кредитний договір, згідно умов якого позивач отримав кредит на споживчі цілі, тобто на придбання автомобіля в сумі 14849,50 доларів США під 14,5% річних строком до 05.12.2014 року. Зобов'язання за вказаним договором певний час позивачем виконувались, тобто фактично грошові кошти за кредитом він повертав відповідачу та сплачував відсотки по ньому, не вважаючи укладений спірний договір недійсним та не зверталась до суду з позовом про визнання вказаного договору недійсним. Вказаний кредитний договір був забезпечений порукою дружини позивача - третьої особи у справі, з якою відповідачем був укладений договір поруки № 490052652-П від 05.12.2007року. 22.05.2010 року сторонами у справі було внесено зміни до кредитного договору та змінено дату остаточного повернення кредиту з 05.12.2014 року на 05.12.2017 року, внаслідок чого за твердженням позивача у суді він отримав «кредитні канікули». Аналогічні зміни були внесені до договору поруки, про що відповідачем та поручителем був укладений письмовий договір від 22.05.2010 року Посилання позивача на те, що відповідачем було порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» є на думку суду необґрунтованими, оскільки на момент укладення договору позивач, будучи дієздатною особою, погодився на усі умови договору, які чітко визначені у ньому і своїм підписом посвідчив свою згоду на їх виконання. Крім того, погодження умов договору відповідають положенням ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Отже, при укладенні кредитного договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення. Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Крім того, позивач звернувся до суду з вимогою про визнання недійсними кредитного договору у строк понад шість років після його укладення і лише після того, як добігли до закінчення його «кредитні канікули». Щодо позиції позивача відносно неправомірного надання позивачем кредиту в іноземній валюті, суд вважає зазначити наступне. Відповідно до ч.2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.3 ст.533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ст..2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Стаття 49 вказаного закону передбачає, що кредитними операціями є операції, серед іншого, зазначені в п.3 ч.1 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», згідно якої на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі операції, як розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Під «коштами» в Законі України «Про банки і банківську діяльність» (ст. 2) розуміється: гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. При цьому, відповідно до п.1 ч.2 ст.47 вказаного закону, банк, крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, має право здійснювати операції з валютними цінностями. Відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валютними цінностями є валюта України, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в валюті України, іноземна валюта, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті, банківські метали. Валютними операціями, серед іншого, є операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України. Відповідно до п.2.1. Положення «Про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій», затвердженого Постановою Національного банку України №275 від 17.07.2001 року, на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції, зокрема, як розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Пунктом 2.3. Постанови №275 передбачено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу НБУ банки, серед іншого, мають право здійснювати операції з валютними цінностями. Відповідно до п.5.3. Постанови №275, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» 24.03.1993 року Закрите акціонерне товариство «Альфа-Банк» отримало Банківську ліцензію №61 на здійснення операцій, визначених частиною 1 та пунктами 5-11 частини 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». 25.06.2007 року, тобто до моменту укладення спірного договору, Закрите акціонерне товариство «Альфа-Банк» отримало Дозвіл НБУ № 61-4 на право здійснювати операцій, визначених пунктами 1-4 частини 2 та частиною 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Таким чином, враховуючи вище наведені обставини суд вважає, що відповідач має право на здійснення кредитних операцій в іноземній валюті та з валютними цінностями, посилання позивача на незаконність кредитів в іноземній валюті є необґрунтованими та безпідставними. Вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача зробити перерахунок отриманого ним у 2007 році кредиту в іноземній валюті по курсу 5,05 грн, який діяв на момент укладення спірного договору, та зобов'язати відповідача провести конвертацію заборгованості по кредиту в національну валюту України суд оцінює критично, як спробу вирішити спір на свою користь та спосіб уникнення від цивільної відповідальності, оскільки така вимога суперечить засадам цивільного права, порушує принцип свободи договору та не ґрунтується на приписах закону. Вимога позивача щодо визнання недійсним договору поруки №490052652-П від 05.12.2007року, що був укладений між відповідачем та його дружиною як поручителем також не ґрунтується на приписах цивільного законодавства, оскільки позивач не є стороною даного договору, а тому у нього відсутнє право вимоги визнання недійсним договору, до укладення якого він не був залучений в якості сторони. За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність повної відмови у задоволенні даного позову.

Outcome: dismissed