Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-17 00:00:00

В січні 2021 [PERSON] (позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (відповідач 1), Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації (відповідач 2) про усунення перешкод в користуванні житловим приміщення шляхом вселення, визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії. Ухвалою судді від 15.03.2021 р. відмовлено у відкритті провадження у справі в частині вимог про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії. Відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод в користуванні житловим приміщення шляхом вселення, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Позовні вимоги в частині усунення перешкод в користуванні житловим приміщення шляхом вселення вмотивовані тим, що позивач була власником квартири [ADDRESS] , яка перебувала в іпотеці банку як забезпечення кредиту в іноземній валюті. 19.10.2020 р. вказана квартира була продана на прилюдних торгах (СЕТАМ) та придбана [PERSON] . Позивач вважає вказані торги недійсними, в зв`язку з чим звернулась до суду з відповідним позовом (справа №761/36545/20). До 30.11.2020 р. постійно проживала та була зареєстрована в квартирі [ADDRESS] . Однак, 30.11.2020 р. [PERSON] із невідомими особами примусово виселили позивача з місця проживання, заволоділа належним її майно. Вказане виселення позивач вважає незаконним, оскільки її виселено з єдиного житла без надання іншого постійного житла. Крім цього, на підставі заяви [PERSON] було знято позивача з реєстрації місця проживання в зв`язку з переходом права власності на квартиру [ADDRESS] . Між тим, рішення суду, яке є підставою для зняття з реєстрації місця проживання позивача, відсутнє. Також звертає увагу, що не є підставою для виселення факт сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи. Вказане стало підставою для звернення до суду з позовом, в якому позивач просила усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням: квартирою [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] до вказаної квартири. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали за викладених у позовній заяві обставин, просили його задовольнити. У відзиві на позов представник відповідача 2 зазначає, що позивача правомірно було знято з реєстрації місця проживання в зв`язку з наданням [PERSON] необхідних документів згідно Правил реєстрації місця проживання. Порушень Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації при знятті з позивача з реєстрації не було. Відповідач 1 в судове засіданні свого представника не направила, але про дату і час розгляду справи по суті повідомлялася належним чином, причини неявки суд не повідомила, відзиву або заперечень до суду, одночасно з направленням його учасникам справи, не направила. Відповідач 2 у відзиві на позов просив провести розгляд справи у його відсутність. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, вислухавши пояснення сторони позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] була власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Морозовою С.В. 06.11.2006 р. (а.с. 19-21) З Інформації від 02.11.2020 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів рухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна 30.10.2020 р. було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майцна з прилюдних торгів, що було предметом іпотеки, серія та номер 3404, від 30.10.2020 р., видавник: приватний нотаріус Сєрова О.В. (а.с. 17) За заявою [PERSON] від 04.11.2020 р. [PERSON] було знято з реєстрації місця проживання квартири [ADDRESS] . (а.с. 13-14) В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Позивач звернулась до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням: квартирою [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] до вказаної квартири. За умовами ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За умовами п.п.33, 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07.02.2014, № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити, зокрема з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17) вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Судом встановлено, що власником квартири [ADDRESS] на теперішній час є відповідач [PERSON] , позивач не є власником квартири, не зареєстрована у вказаній квартирі, знята з реєстрації в зв`язку з переходом права власності. Реєстрація права власності на вказану квартиру за [PERSON] не скасована. Крім цього, позивач звертаючись до суду з вказаним позовом не надала жодних доказів проживання у квартирі [ADDRESS] та примусового виселення її відповідачем. Крім цього, не надано доказів того, що квартира [ADDRESS] була єдиним житлом позивача та відсутнє в неї право власності на інше житло. Суд погоджується з посиланням позивача, що сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення. Між тим, вказана обставина не спростовує висновків суду щодо неможливості вселення позивача в квартиру, яка їй не належить та в якій вона не зареєстрована. Більше того, жодних норм матеріального права як підстав для задоволення позову по тексту позовних вимог не зазначено. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи те, позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які вона посилається, підстав для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення, суд не вбачає. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed