Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

В червні 2021 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, за яким просила надати неповнолітньому [PERSON] , [INFO] , дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон без дозволу (згоди) батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON] , а саме до Республіки Польщі для проходження дитиною навчання в Промисловій школі І ступеня у місті Пшеворську в період з 01.09.2021 року 31.08.2022 року. В обґрунтування позову зазначила, що від шлюбу з відповідачем, який було розірвано 15.07.2010 року, має неповнолітнього сина - [PERSON] , 2005 р.н. Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з позивачкою та знаходиться на її утриманні і вихованні, разом з тим, батько дитини на неодноразові звернення позивачки щодо надання дозволу на виїзд сина такий дозвіл не надав, на момент звернення до суду на телефонні дзвінки та повідомлення не відповідає, відтак всі намагання вирішити вищевказане питання у досудовому порядку вичерпано. На теперішній момент, син зарахований до Промислової школи І ступеня у місті Пшеворську Республіки Польщі, навчання буде проходити у період з 01.09.2021 року 31.08.2022 року, у зв`язку з чим позивачка і була вимушена звернутись до суду. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи - Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради в судове засідання не з`явився. Ухвалою суду від 17.09.2021 року ухвалено провести заочний розгляд вказаної справи, оскільки відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, неодноразово не з`являвся до судового засідання, про причини неявки суд не повідомляв, відзив не подав, позивачка не заперечувала проти заочного вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 15.07.2010 року Іллічівським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований в Іллічівському відділі реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, розірвано, актовий запис №219. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишено прізвище « [PERSON] ». Від вказаного шлюбу сторони по справі мають сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 05.12.2005 року Іллічівським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис №728. Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 17.04.2020 року позов [PERSON] до [PERSON] про зміну розміру і способу стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволено. Змінено розмір аліментів, стягуваних з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , який проживає та зареєстрований в [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , яка проживає та зареєстрована в [ADDRESS] , на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , на 1/4 частину з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи утримання з дня набрання законної сили рішення суду і до повноліття дитини. Постановою старшого державного виконавця Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) від 02.07.2020 року, на підставі вищевказаного рішення суду, відкрито виконавче провадження ВП №62442906. За довідками Управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради №02-13.07-0188 від 30.01.2021 року та №02-13.01-0247 від 30.01.2021 року, [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] , разом із сином - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до акту про фактичне проживання №119 від 29.06.2021 року, [PERSON] , разом із сином - [PERSON] , [INFO] , фактично проживає в [ADDRESS] . Відповідно до прохання, виданого 14.06.2021 року директором Промислової школи І ступеня у місті Пшеворську Республіки Польщі, зазначено, що [PERSON] , [INFO] , прийняти до вказаного навчального закладу (адреса - м.Пшеворськ, вул.Гімназійна, 35) на навчання за професією слюсаря та зварника, навчання буде проходити у період з 01.09.2021 року 31.08.2022 року, проживання та реєстрацію надано в Польщі в інтернаті Шкільного комплексу в Зажече. Відділом аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради надано інформацію №099-99.02-18049 від 15.09.2021 року, з якої вбачається, що [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] . Відповідно до вимог ч.7 ст.6 Сімейного кодексу України (далі СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. За положеннями ст.41 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Як встановлено з наданих суду доказів, відповідач проживає окремо від сина, участі в його вихованні не приймає. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно до ч.ч.1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 pоку, за якою, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, батьки несуть основну відповідальність забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, східних для розвитку дитини. Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст.150 та ч.1 ст.155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно зі ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. У підп.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітніх дітей за кордон, а лише встановлено певний порядок їх виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. На теперішній час, позивачка має можливість виїхати з дитиною за кордон з метою навчання останньої, однак без згоди відповідача це не можливо. Будь яких даних про те, що поїздка матиме негативні наслідки для дитини не встановлено. У зв`язку з викладеним, оскільки у позивачки є складнощі в отриманні нотаріально посвідченої згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, враховуючи інтереси дитини, яка має конституційне право вільно залишити територію України, а відсутність письмової згоди батька позбавляє її цих прав, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та вважає можливим надати дозвіл на виїзд дитини до Республіки Польщі в супроводі матері без згоди батька на період з 01.09.2021 року до 31.08.2022 року.

Outcome: approved