Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

Дем»янець [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного Акціонерного Товариства «Рівнеазот», в якому просить стягнути на його користь заробітну плату в розмірі 25\~850 грн. 82 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 12 835 грн. 20 коп. та щомісячну премію за лютий в розмірі 1\~360 грн. 36 коп. В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що з 21 листопада 2011 року по 14 березня 2017 року він працював в ПАТ «Рівнеазот» на різних посадах. Наказом № 535-ВК від 10 березня 2017 року був звільнений з посади диспетчера засобів ОПМ на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв»язку з невиконанням власником законодавства про працю. В день звільнення відповідачем не було проведено повного розрахунку по заробітній платі. Розмір заборгованості по нарахованій та невиплаченій заробітній платі станом на 15 березня 2017 року згідно довідки № 660 від 06.04.2017 року становить 25\~850 грн. 82 коп. Оскільки, з дня його звільнення відповідач не виплатив належну йому заробітну плату, тому відповідно до ст. 117 КЗпП України, вважає, що підприємство повинно виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 15.03.2017 року по день фактичного зверенння до суду, а саме по 25.04.2017 року, що становить 42 дні. Крім того, за результатами роботи в лютому місяці, після звільнення йому було нараховано щомісячну премію в розмірі 1\~360,36 грн. Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON]»янець О.П. підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просить суд їх задоволити. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просить суд вімовити у задоволенні позову з підстав викладених в запереченнях на позовну заяву. Заслухавши думку сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON]»янець О.П. є обґрунтованими та доведеними, а тому позов підлягає задоволенню повністю. Судом встановлено, що позивач 21 листопада 2011 року по 14 березня 2017 року працював в ПАТ «Рівнеазот» на різних посадах (на теперішній час ПрАТ «Рівнеазот»). Наказом № 535-ВК від 10 березня 2017 року позивач був звільнений з роботи за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням у зв»язку з невиконанням власником законодавства про працю. В день звільнення відповідачем не було проведено повного розрахунку по заробітній платі. Розмір заборгованості по нарахованій та невиплаченій заробітній платі станом на 15 березня 2017 року згідно довідки № 660 від 06.04.2017 року становить 25\~850 грн. 82 коп. Крім того, за результатами роботи в лютому місяці, після звільнення позивачу було нараховано щомісячну премію в розмірі 1\~360,36 грн. Вказані обставини сторонами визнаються і, крім того, підтверджуються дослідженими по справі письмовими доказами. Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Відповідно до розяснень, наведених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. За встановлених по справі обставин суд визнає обґрунтованими та доведеними позовні вимоги [PERSON]»янця О.П. про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України у розмірі 12\~835, грн. При цьому суд враховує, що відповідачем не оспорюється розмір суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, розрахований позивачем у відповідності до вимог статті 117 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Що стосується вини відповідача, суд враховує, що саме на відповідача покладається обов»язок доведення відсутності вини у затримці розрахунку при звільненні. Натомість, відповідачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що невиплата позивачу при звільненні всіх належних йому сум мала місце не з вини відповідача. Посилання представника відповідача на те, що ПрАТ «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку зі звільненими працівниками, діє у стані крайньої необхідності, суд визнає недоречним. Вчинення дій у стані крайньої необхідності передбачає вчинення їх для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода. Обставини, які б свідчили про дій відповідача у стані крайньої необхідності представником відповідача не наведені і судом такі обставини не встановлені. Відповідно до вимог частини другої статті 214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 02 липня 2014 року (справа № 6-76цс14) та у постанові від 23 грудня 2015 року (справа № 6-837цс15).

Outcome: approved