Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

В травні 2015 року [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] (яка в ході розгляду справи досягла повноліття), [PERSON], звернулися в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім?єю, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на майно, визнання недійсним договору купівлі-продажу, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, орган опіки та піклування Луцької міської ради. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] перебувала із відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, у листопаді 1999 року шлюб між ними було розірвано, однак, до травня 2007 року вони разом з дітьми продовжували проживати однією сім'єю. 03.09.2002 року ними була продана належна на праві власності квартира [ADDRESS]. Того ж дня була придбана квартира [ADDRESS], яка була оформлена на відповідача [PERSON] В подальшому [PERSON] 04.06.2009 року відчужив квартиру [ADDRESS] відповідачу [PERSON] Посилаються на те, що спірна квартира №128 є їхньою спільною сумісною власністю, яку [PERSON] без їх відома та згоди продав [PERSON] Крім того, при укладенні вказаного правочину не було отримано дозвіл органу опіки та піклування, так як у вказаному житлі проживала неповнолітня дитина [PERSON] На підставі наведеного, позивачі просять суд, встановити факт проживання однією сім?єю [PERSON] з відповідачем [PERSON] без укладення шлюбу в період з 05 листопада 1999 року по 28 травня 2007 року; визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та визнати за позивачами право власності на вказане майно, по 1/4 частині за кожним; визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири, укладений від 04.06.2009 року між [PERSON] та [PERSON] Представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених в позовній заяві та в додаткових письмових поясненнях. Просив суд позов задовольнити. Представника відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав із підстав, викладених в письмових поясненнях, в тому числі у зв?язку із пропуском позивачами строку позовної давності. Просив суд відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з?вився з невідомих суду причин, хоча вчасно та належним чином повідомлявся судом про час та місце слухання справи. Подав суду письмові заперечення проти позову, в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог із підстав, викладених в письмових поясненнях. Представник третьої особи [PERSON] в минулому судовому засіданні позов підтримала, суду пояснила, що при укладенні оспорюваного правочину була необхідна згода органі опіки та піклування. В дане судове засідання не з?вилася з невідомих суду причин, хоча вчасно та належним чином повідомлялася судом про час та місце слухання справи. Суд вважає за можливим слухати справу по наявним доказам у відсутності учасників процесу, що не з'явилися. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 19.02.1988 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний 04.11.1999 року (а.с.13, 16). Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.14, 15). Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та членам його сім?ї [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS] (а.с.19). За змістом ст.1, 2 Кодекс про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України) (що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин) до членів сім?ї відносяться чоловік, дружина, їхні діти та інші члени сім?ї. Згідно з правової позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року у справі № 6-135цс13, що в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов?язковою при застосуванні, майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Статтею 3 СК України передбачено, що сім?ю складають особи, які спільно проживають, пов?язані спільним побутом, мають взаємні права та обов?язки. Таким чином, основними ознаками проживання однією сім?єю чоловіка та жінки є наявність усталених відносин, що притаманні подружжю, зокрема, наявність спільних дітей, спільне проживання та наявність шлюбних стосунків, ведененя спільного господарства та спільного сімейного бюджету, а також наявність цілої системи прав та обов?язків між чоловіком та жінокою, як членами сім?ї. Судом встановлено, що після розірвання шлюбу, відповідач [PERSON] продовжував спільно проживати із своєю колишньою дружиною [PERSON] та їх спільними дітьми [PERSON], [PERSON], підтримував з останніми сімейні стосунки, вів спільне господарство, мав спільний бюджет. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні визнав факт спільного проживання [PERSON] з позивачами в період з 5.11.1999 року по 28.05.2008 року. Вказана обставина також підтверджується письмовими пояснення [PERSON] в іншій цивільній справі (а.с.18), а також показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON][PERSON], які підтвердили проживання [PERSON] однією сім?ю з [PERSON], [PERSON], [PERSON], ведення ними спільного господарства, побуту, бюджету. За таких обставин, суд приходить до висновку, що факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON], як чоловіка і жінки однією сім?єю без шлюбу разом із їхніми неповнолітніми дітьми [PERSON], [PERSON] мав місце з 05.11.1999 року по 28.05.2007 року, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення. За змістом ст..17 Закону України «Про власність» (що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], діючи від свого імені та від імені своїх дітей [PERSON], [PERSON], 03.09.2002 року відчужили належну їм квартиру [ADDRESS] (далі - квартира №122) на користь [PERSON] (а.с.21). Того ж дня між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (далі - квартира №128), за умовами якого [PERSON] набув право власності на вказане майно (а.с. 22). Судом встановлено, що в даному випадку сторони вказаних правочинів мали намір здійснити обмін вищезазначеними квартирами, однак, не змогли цього зробити у зв?зку із неможливістю відповідного юридичного оформлення такого правочину. Крім того, квартира №128, що була оформлена на ім?я лише [PERSON] фактично купувалася за рахунок вартості спільної з позивачами квартири №122, а також за спільні з [PERSON] кошти для покращення житлових умов сім?ї. Вказана обставина повністю підтверджується дослідженими судом доказами. Зокрема, із довідки КП «Волинське БТІ» від 23.08.2002 року щодо квартири №122 вбачається, що довідка видана для її використання при обміні квартири (а.с.20). Крім того, свідки [PERSON], [PERSON] суду показали, що перед укладенням вищевказаних правочинів, [PERSON] та [PERSON] особисто їм в розмові повідомляли, що мають намір здійснити обмін наявного в них житла на більшу за площею квартиру. Свідки [PERSON], [PERSON] суду показали, що їхньому батьку [PERSON] належала квартира №128, яку вони мали намір обміняти на квартиру №122, що належала сім?ї [PERSON], для подальшого проживання в ній [PERSON], однак, формально було укладено два договори купівлі продажу у зв?язку із неможливістю здійснення обміну напряму між [PERSON] та сім?єю [PERSON]. Свідок [PERSON] додатково суду показала, що за наслідками укладення договорів [PERSON] та [PERSON] в той же день доплатили їй різницю коштів у вартості квартир. За таких обставин, суд вважає, що квартира №128, яка згідно договору купівлі-продажу була придбана лише [PERSON], фактично була обміняна на квартиру №122, співвласниками якої були також усі позивачі, а доплата відбувалася за рахунок спільних коштів [PERSON] та [PERSON] Тому суд вважає, що квартира №128 фактично була придбана за рахунок спільного майна та коштів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], а отже в силу вимог ст..17 Закону України «Про власність» являється спільною сумісною власністю сторін, а тому доводи позивачів про визнання вказаної квартири спільною сумісної власністю усіх членів сім?ї - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] є підставними. На підставі вимог ч.2 ст.372 Цивільного кодексу України, суд вважає, що в даному випадку кожному із співвласників належить рівна частка у майні, по 1/4 частини квартири №128 кожному. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] без погодження з позивачами, як співвласниками, 04.06.2009 року продав квартиру №128 відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу (а.с.25). Пунктом 5.7. вказаного правочину передбачено, що сторони договору свідчать одна одній, що малолітні, неповнолітні особи за цією адресою не зареєстровані та не проживають, не користуються квартирою (а.с.25 зворот). Однак, як було зазначено судом, позивачі після купівлі спірної квартири №128 постійно в ній проживали, що підтверджується довідкою ЖЕК №8 від 19.02.2013 року (а.с.23) та показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які також підтвердили факт постійного проживання [PERSON] разом з позивачами у спірній квартирі. Згідно ч.1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п?ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», ст..12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» в їх системному зв?язку (в редакції що були чинними на момент укладення договору), батьки, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню, здійснювати відчуження житла право власності на яке або право користування яким мають діти. Відповідно до ч. 2, 4 ст.369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Як було зазначено судом, в момент вчинення договору купівлі-продажу від 04.06.2009 року [PERSON] не являвся повноправним власником предмету договору - квартири №128, оскільки, 3/4 частини зазначеної квартири належала позивачам. Крім того, при укладенні зазначеного правочину не було з?ясовано усіх співвласників майна та не визначено їх часток у майні, що є порушенням вимог ч.2 ст. 369 ЦК України. Отеж, в даному випадку при укладенні між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі продажу квартири №128, вищевказані вимоги закону не були дотримані [PERSON], так як ним не було отримано дозвіл органу опіки та піклування на відчуження житла, в якому проживала його неповнолітня дитина, а також не було отримано згоду позивачів, як співвласників майна на його відчуження. Тому, оспорюваний позивачами договір купівлі-продажу квартири №128 від 04.06.2009 року слід визнати недійсним згідно ч. 1 ст. 215, ч.1 ст.203 ЦК України, ч.4 ст.369 ЦК України, як такий, що укладений із порушенням вимог закону. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, із змісту зазначених правових норм вбачається, що позов про визнання права власності подається власником майна тоді, коли інші особи ставлять під сумнів належність йому цього майна, що спричиняє неможливість протягом тривалого часу використання власником зазначеного майна на власний розсуд. Оскільки, [PERSON], [PERSON], [PERSON] в силу вимог закону являються співвласниками спірної квартири №128, однак, відповідач [PERSON] без їх відома відчужив квартиру [PERSON], який на даний час намагається виселити позивачів із спірного житла (а.с.82), що призвело до порушення їх права власності, та створює останнім перешкоди у користуванні та розпорядженні цією власністю, то, на думку суду, наявні усі передбачені ст.392 ЦК України підстави для визнання за позивачами в рівних частинах права власності на спірну квартиру №128. Посилання відповідачів на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 16.05.2012 року у справі №6-36цс12, в даному випадку не спростовує вищевказаних висновків суду, так як вказана правова позиція стосується правовідносин, що виникли між сторонами на підставі ст.74 СК України, ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку», однак, у даній цивільній справі вказані норми закону не регулюють спірні правовідносини. При цьому, суд вважає, що позивачами не пропущено передбачений ст. 257 ЦК України строк звернення до суду, на що вказували відповідачі у своїх письмових запереченнях. Зокрема, із матеріалів справи вбачається, що за позивачем [PERSON] було визнано право власності на 1/2 частину спірної квартири згідно рішення Луцького міськрайонного суду від 22.12.2010 року, на підставі якого [PERSON] зареєструвала право власності на спірне майно 03.03.2011 року (а.с.79, 79 зворот). В подальшому вказане рішення було скасоване рішенням апеляційного суду Волинської області лише 28.02.2012 року (а.с.80). А тому суд вважає, що саме з 28.02.2012 року [PERSON], як законний представник своєї неповнолітньої дитини [PERSON], дізналася про порушення своїх прав та прав неповнолітньої дитини. Крім того, у відповідності до ч.4 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності щодо вимог [PERSON] почався з моменту її повноліття, тобто з 25.09.2014 року. Позивач [PERSON] до 21.02.2007 року був неповнолітнім, із змісту наданих сторонами судових рішень (а.с.17, 51-57, 78-81) вбачається, що він не брав участі у вказаних справах, а отже, на думку суду, не міг раніше дізнатися про порушення свого права. Оскільки, з даним позовом позивачі звернулися до суду 30.05.2014 року (а.с.2), то строк позовної давності в даному випадку не пропущено. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених вимог щодо кожного з відповідачів, зокрема, з [PERSON] в користь позивачів в рівних частинах підлягає стягненню 2847,90 грн. судового збору, а з [PERSON] - 121,80 грн. сплаченого позивачами судового збору.

Outcome: approved