Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

В серпні 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про стягнення аліментів на його утримання, вказуючи, що він має похилий вік, слабке здоров'я, страждає на ряд захворювань. Розмір пенсії складає 1501,59 грн, інших доходів він не має. Вказаних коштів не вистачає на ліки та одяг, тому він потребує матеріальної допомоги. Доньки не надають йому такої допомоги, хоча є працездатними та здоровими, утримання по виконавчим документам відсутні, тому відповідачки мають можливість і повинні надавати матеріальну допомогу на його користь. У зв'язку з цим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення аліментів з відповідачів по 1/4 частині із заробітку (доходу) кожної, щомісячно, починаючи з дати подання позову і довічно. Позивач, [PERSON] та його представник, [PERSON], позовні вимоги підтримали повністю. Відповідачі, [PERSON], її представник [PERSON] та відповідач [PERSON] заперечували проти позову та просили відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що позивач ніколи не приймав участі у їх вихованні, як особистостей, фінансово не забезпечував. Вони змалку допомагали матері, підробляючи на птахофабриці, оскільки коштів катастрофічно не вистачало. На теперішній час пенсія позивача становить 1862,83 грн., що вище прожиткового мінімуму. Він отримував допомогу з міськради м. Харкова, також отримує субсидію по сплаті комунальних платежів. Позивач має будинок, земельну ділянку 15 соток під забудову будинку, долю в квартирі матері, а також отримав спадщину після смерті сина, а це свідчить про те, що він не потребує матеріальної допомоги. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення аліментів, з таких підстав. Судом встановлено, що позивач, [PERSON], є пенсіонером, отримує пенсію за віком у розмірі 1501 грн 59 коп., що відповідно підтверджується пенсійним посвідченням та довідкою Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова (а.с.6,9). Згідно свідоцтв про народження (повторні) від 01.09.2016 року [NUMBER], від 01.08.2017 року [NUMBER] відповідачі [PERSON] та [PERSON] є доньками позивача [PERSON] ( а.с.7). Згідно листа Ізюмського об'єднаного пенсійного фонду України Харківської області від 21.12.2017р. №17461/14-04 за період з березня по серпень 2017 року сума заробітку для нарахування пенсії [PERSON] становить 62 656,37 грн. У відповідності до відомостей про застраховану особу [PERSON] сума заробітку для нарахування пенсії за період з січня по листопад 2017 року складає 153 970,10 грн. Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов'язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов'язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі. У п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року надано роз'яснення, що обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України) не є абсолютним. Якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов'язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає. У відповідності до ч. 1 ст. 204 СК України, дочка, син можуть бути звільнені судом від обов'язку утримувати матір, батька, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов'язків. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], пояснили суду, що вихованням дітей займалась мати, батько «виховував дітей» застосовуючи до них фізичну силу (бив), після одного з таких «виховань» мати дітей викликала швидку допомогу та позивачу було встановлено діагноз « біла гарячка». З 1985 року позивач не мешкає з сім'єю. А після похорон матері відповідачів, позивач з'явився та влаштував сварку з відповідачками, погром в квартирі та бійку. На ці обставини позивач надав пояснення що він дійсно іноді у виховних цілях поров своїх дітей, на те, що свідки бачили позивача рідко повідомив що свідки самі рідко заходили до їх оселі, а в подальшому позивач поїхав на заробітки до Російської Федерації, звідки регулярно відправляв гроші та речі, їжу його дружині. У відповідності до п. 21 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15 травня 2006 року « Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 Сімейного Кодексу України) не є абсолютним. Оскільки обов'язки батьків та дітей із утримання є взаємними, тож важливим є і факт ставлення батьків та дітей один до одного. З огляду на це під час розгляду питання про утримання дітьми своїх непрацездатних і таких, що потребують матеріальної допомоги, батька або матері, закон вимагає враховувати, як вони свого часу ставились до виконання обов'язку із утримання своїх дітей. Так, згідно із ч.2 ст.202 Сімейного Кодексу України якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов'язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає. За таких обставин суд жодним чином не може зобов'язати дітей здійснювати виплату аліментів та брати участь у додаткових витратах на батьків. В інших випадках, наприклад, коли батько, мати не позбавлялися батьківських прав, повнолітні діти можуть бути звільнені судом від обов'язку їх утримувати, якщо буде встановлено, що мати чи батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов'язків. Таким чином, у цьому випадку для звільнення дітей від сплати аліментів достатньо лише встановлення судом факту ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків. Пленум Верховного Суду України у п.16 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007р. №3 роз'яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Водночас зазначені чинники, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України «Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом». З урахуванням вищенаведених керівних роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, суд вважає, що доказів в частині того, що відповідачі мають бути звільнені судом від обов'язку сплачувати аліменти на свого непрацездатного батька з причини того, що позивач ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків щодо відповідачів суду не надано, на думку суду, те, що їх батько виїздив на заробітки в іншу країну є допустимим, а крім того суд враховує ненадання будь - яких доказів того, що він ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків або доказів притягнення до юридичної відповідальності позивача за невиконання або неналежне виконання своїх батьківських обов'язків не надано. Посилання відповідачів на те, що позивач спричинив [PERSON] (відповідачу) тілесні ушкодження та витрачались кошти на придбання ліків (а.с., 110-112, 116-126) судом не приймаються до уваги, оскільки принципи Конституції України визначають презумпцію невинуватості особи доки її вина не буде встановлена рішенням суду. Відповідно до ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін, можливості одержання утримання від інших дітей, дружини, чоловіка та своїх батьків. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їм утримання стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Свідченням такої потреби є отримання матір'ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Згідно діючого законодавства, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. При визначенні розміру аліментів на непрацездатних батьків необхідно враховувати можливість отримання ними матеріальної допомоги від інших дітей. Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2016 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», згідно з ч. 2 ст. 205 СК України при визначенні розміру аліментів на непрацездатних батьків необхідно враховувати можливість отримання ними матеріальної допомоги від інших дітей, до яких не пред'явлено позову про стягнення аліментів, а також від дружини, чоловіка та своїх батьків. Враховуючи, матеріальне та сімейне становище сторін по справі, те що позивач є непрацездатною особою так як є інвалідом ІІ групи безстроково та досяг встановленого законом пенсійного віку, отримує невисоку пенсію, яка є єдиним його джерелом доходу, потребує матеріальної допомоги та догляду, інших дітей та родичів, крім відповідачів не має, останні допомоги своєму непрацездатному батькові не надають, хоча є працездатним, а тому суд приходить до висновку, що відповідачі мають можливість сплачувати аліменти на утримання батька. Суд враховує і те, що згідно рішення Московського районного суду м. Харкова від 08.12.2014р. по справі №643/3252/14-ц позивачу належить на праві власності 1/2 та 1/12 частини квартири [ADDRESS], дане рішення набрало законної сили, що не заперечується учасниками судового провадження, а також належить на праві власності житловий будинок в [ADDRESS] загальною площею 82,7 кв.м. із земельою ділянкою площею 0,0811 га, на підтвердження чого відповідачем також надано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта (а.с. 181-182). Однак, при вирішенні питання про те, чи може дане житло приносити дохід позивачу, суд вважає, що з огляду на частку квартири в місті Харкові та проживання в ній відповідачів на даний час унеможливлює можливість будь - яким чином використовувати цю частку для отримання доходів, крім того, в натурі частки не розподілені. Щодо будинку в місті Ізюмі, де проживає позивач, то підстав вважати що цей будинок можливо здавати в оренду позивачем іншим особам судом не вбачається з огляду на похилий вік позивача та відсутністю у позивача іншого житла для проживання та встановлену неможливість за збігом сімейних, особистих обставин проживати позивачу разом з відповідачами в квартирі у м. Харкові. При визначенні розміру аліментів суд враховує те, що відповідач, [PERSON], вдова, має повнолітню та працездатну доньку, працює, відповідач [PERSON], працює, неповнолітніх дітей на утриманні не має, розмір пенсії позивача складав на час подачі позову - 1501,59 грн., що є меншим за мінімальний розмір прожиткового мінімуму, а тому суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині стягнення аліментів у розмірі 1/6 частини зі всіх видів їх заробітку. При цьому, суд зазначає що в подальшому у зв'язку із зміною обставин, які встановлені судом, сторони не позбавлені права звернутись із позовом про збільшення, зменшення або припинення стягнення аліментів (у разі продажу частини квартири, зміною матеріального положення позивача або відповідачів, тощо). Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах стягнення платежу за один місяць. Виходячи з наведеної норми статті, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з відповідачів на користь позивача аліментів. Позивач, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору при подачі даного позову до суду, тому судовий збір підлягає до стягнення з відповідачів в рівних частинах на користь держави, відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial