Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

В січні 2017 року АТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 12 листопада 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про поділ майна подружжя, який посвідчено старшим державним нотаріусом [PERSON] першої Нахчиванської міської нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі №7/Е-15-8812. Відповідно до умов вказаного договору [PERSON] та [PERSON] здійснили поділ спільного сумісного майна подружжя, набутого ними на території України, під час перебування в зареєстрованому шлюбі. Предметом поділу згідно договору є наступне набуте на території України у спільну сумісну власність майно: житловий будинок з належними до нього господарськими спорудами (домоволодіння) №35 по вул. Чапаєва в с. Гора Бориспільського району Київської області, загальною площею 330,1 кв.м., жилою 83,1 кв.м. та земельна ділянка площею 0,0898 га, що розташована в Київській області, Бориспільський район, с. Гора з кадастровим номером 3220883201:01:005:0004, на якій розташований житловий будинок. Згідно з зазначеним договором в особисту приватну власність [PERSON] переходять вказані в обєкти нерухомого майна. Чинним законодавством України передбачено, що договори про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. Крім цього, позивач звернув увагу на те, що 23 березня 2007 року між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] був укладений кредитний договір, згідно умов якого АТ «Банк «Фінанси та Кредит» надав [PERSON] в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості та платності грошові кошти у розмірі 400000 доларів США з терміном погашення 22 березня 2027 року. Відповідно до умов кредитного договору, грошові кошти, які отримані в кредит, використовуються за цільовим призначенням для придбання житлового будинку та земельної ділянки за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Гора, вул. Чапаєва, 35. 18 квітня 2008 року між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] був укладений кредитний договір №20-08-ИП, за яким АТ «Банк «Фінанси та Кредит» надав [PERSON] на умовах забезпеченості, поворотності, строковості та платності грошові кошти у розмірі 10000 доларів США з терміном погашення 17 квітня 2023 року. У звязку з невиконанням [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2010 року стягнуто з [PERSON] на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість у розмірі 5475173 гривень 90 копійок. На виконання рішення суду 25 травня 2011 року було видано виконавчий лист №2-2105/2010. В ході проведення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення суду держаним виконавцем підрозділу виконання рішень ВДВС ГТУЮ у Київській області було накладено арешт на все майно [PERSON], а 24 жовтня 2011 року описано та накладено арешт на майно боржника: житловий будинок з належними до нього господарськими спорудами (домоволодіння) №35 по вул. Чапаєва в с. Гора Бориспільського району Київської області, загальною площею 330,1 кв.м., жилою 83,1 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0898 га, що розташована в Київській області, Бориспільський район, с. Гора з кадастровим номером 3220883201:01:005:0004, на якій розташований житловий будинок. В травні 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області позов було задоволено та визнано за [PERSON] право власності на зазначені житловий будинок та земельну ділянку. В подальшому вказане рішення було скасовано Апеляційним судом Київської області з вказівкою на те, що на майно, що є предметом поділу майна між подружжям, накладено арешт в межах процедури виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованості, то при поділі вказаного майна не можуть враховуватись домовленості подружжя у розмірі часток дружини та чоловіка при поділі майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя. До того ж було встановлено, що при укладенні кредитного договору [PERSON] приховав від АТ «Банк «Фінанси та Кредит» інформацію про перебування у шлюбі. Після відмови суду у поділі майна, [PERSON] та [PERSON] уклали договір про поділ майна на території Азербайджану. За вказаних обставин АТ «Банк «Фінанси та Кредит» просить визнати недійсним договір про поділ майна подружжя від 12 листопада 2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала та просила суд його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. В обґрунтування своїх заперечень вказав на те, що договір про поділ майна подружжя, укладений між [PERSON] та [PERSON], було укладено з дотриманням всіх правових вимог щодо форми та змісту правочину, передбачених чинним законодавством України. Крім цього, зі змісту позовної заяви вбачається, що АТ «Банк «Фінанси та Кредит» не обґрунтовує, яким саме чином спірний договір про поділ майна порушує його права та інтереси, а також не надає доказів, які могли б підтвердити такі порушення його прав та інтересів. Тому представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні предявленого позову. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про своє ставлення до предявленого позову не повідомив. Про час та місце розгляду справи він повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що у задоволенні предявленого позову належить відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що 12 листопада 2014 року [PERSON] та [PERSON] уклали між собою договір про поділ майна подружжя, посвідчений старшим державним нотаріусом [PERSON] першої Нахчиванської міської нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі №7/Е-15-8812 (а.с.8-15). Згідно умов даного договору за домовленістю [PERSON] та [PERSON] в особисту приватну власність [PERSON] переходять: житловий будинок з належними до нього господарськими спорудами (домоволодіння) під номером 35 по вул. Чапаєва в с. Гора Бориспільського району Київської області, загальною площею 330,1 кв.м., жилою площею 83,1 кв.м., а також земельна ділянка площею 0,0898 га, що розташована в с. Гора Гірської сільської ради Бориспільського району Київської області з кадастровим номером 3220883201:01:005:0004 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку. У відповідності до ч.1 та ч.3 ст.38 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах» від 10 листопада 1994 року, право власності на нерухоме майно визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої знаходиться нерухоме майно. Питання про те, яке майно є нерухомим, вирішується відповідно до законодавства країни, на території якої знаходиться це майно. Виникнення і припинення права власності або іншого речового права на майно визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої майно знаходилося в момент, коли мала місце дія або інша обставина, що послужила підставою виникнення або припинення такого права. Зважаючи на вказані положення Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах виникнення та припинення права власності вирішується відповідно до законодавства країни на території якої знаходиться нерухоме майно. Аналогічна норма також закріплена ч.2 ст.31 Закону України «Про міжнародне приватне право» форма правочину щодо нерухомого майна визначається відповідно до права держави, у якій знаходиться це майно, а щодо нерухомого майна, право на яке зареєстроване на території України, - права України. Встановлено, що житловий будинок з належними до нього господарськими спорудами №35 по вул. Чапаєва в с. Гора Бориспільського району Київської області та земельна ділянка площею 0,0898 з кадастровим номером 3220883201:01:005:0004, згідно ч.1 ст.181 ЦК України, є нерухомим майном та розташовуються на території України. Так, у відповідності до положення ч.1 та ч.2 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації . Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до вимог ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно з ч.1 ст.209 та ст.210 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. За правилами ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Аналіз змісту цієї норми дозволяє зробити висновок, що цивільно-правовий договір можна вважати укладеним за наявності таких умов: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.8 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Крім цього, з Узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Аналіз окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних розяснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 23 січня 2017 року, вбачається, що суди не завжди не зясовують в кожному конкретному випадку момент укладення договору, помилково задовольняють позови про визнання недійсними договорів, які є неукладеними, не враховують, що недійсними можуть бути визнані лише укладені договори. Неукладеність і недійсність договору тягнуть за собою різні правові наслідки. Таким чином, вирішуючи спори про визнання недійсними договорів, судам слід здійснювати розмежування понять неукладеного, дійсного, недійсного (оспорюваного чи нікчемного) договору, враховувати те, що недійсним може бути визнаний лише укладений договір, а недодержання сторонами вимог щодо форми правочину чи порядку його укладення не може бути підставою для оспорювання такого правочину в судовому порядку, оскільки в силу закону такий правочин вважатиметься або неукладеним, або нікчемним. Зважаючи на викладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки сторонами при укладенні договору про поділ майна подружжя від 12 листопада 2014 року не було дотримано вимог щодо форми правочину, які передбачені ЦК України, тобто законодавством України, яке мало застосувуватись при укладенні правочину щодо нерухомого майна, яке розташовується на території України. Тому даний договір є неукладеним, а тому, відповідно за наслідками даного договору у сторін не можуть виникнути жодні цивільні права та обовязки. Крім цього, суд погоджується з доводами представника відповідача стосовно того, що позивачем не обґрунтовано та не підтверджено жодними доказами, що спірний договір про поділ майна подружжя порушує права та інтереси АТ «Банк «Фінанси та Кредит». За правилами ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За правилами ч.1 та ч.4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч цьому, АТ «Банк «Фінанси та Кредит» не надано до суду належних доказів на підтвердження того, що укладений між [PERSON] та [PERSON] договір про поділ майна подружжя порушує права та інтереси АТ «Банк «Фінанси та Кредит». Оскільки, з матеріалів цивільної справи встановлено, що між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено два кредитні договори №16-07-ИД/19 від 23 березня 2007 року та №20-08-Ип від 18 квітня 2008 року. За якими [PERSON] тримав грошові кошти від АТ «Банк «Фінанси та Кредит» на умовах забезпеченості, поворотності, строковості та платності. У звязку з неналежним виконанням [PERSON] своїх зобовязань за кредитними договорами рішенням Бориспільського міськрайонного суд Київської області від 04 листопада 2010 року з нього стягнуто заборгованість на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» у розмірі 5475173 гривень 90 копійок. Водночас, в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що саме виключно за рахунок житлового будинку та земельної ділянки, які є предметом договору про поділ майна подружжя, АТ «Банк «Фінанси та Кредит» може задовольнити свої вимоги як стягувача у виконавчому провадженні щодо примусового виконання рішення Бориспільського міськрайонного суд Київської області від 04 листопада 2010 року про стягнення заборгованості. За вказаних обставин суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та необхідність відмови у задоволенні предявленого АТ «Банк «Фінанси та Кредит» позову. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З платіжного доручення №20541 від 23 грудня 2016 року (а.с.1) вбачається, що при предявленні позову АТ «Банк «Фінанси та Кредит» сплатив судовий збір у розмірі 1378 гривень. Зважаючи на те, що у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, тому підстави для відшкодування позивачу судових витрат відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed