Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

В січні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Ухвалою судді від 21 січня 2020 року позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя була залишена без руху ( а. с. 22-24 ). 10 лютого 2020 року за вх. № 4933 судом отримано від представника позивача уточнену позовну заяву про поділ спільного майна подружжя, обґрунтовану наступним. [PERSON] та [PERSON] , перебувають у шлюбі з 26.02.1983 року по даний час, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 26.02.83 року видане Пилипчанською сільською Радою, Білоцерківського району. Будучи в шлюбних відносинах позивач та відповідач на земельній ділянці за адресою [ADDRESS] . збудували житловий будинок загальною площею 105.80 кв.м. житловою площею 78.3 кв.м. Після здачі будинку в експлуатацію він був зареєстрований в Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації. Будинок було збудовано спільні сімейні кошти, які чоловік та дружина отримували у вигляді зарплати працюючи на різних роботах, та коштів які отримували від ведення спільного господарства. У 2004 році, за рішенням Пилипчанської сільської ради сім`я приватизувала 0,1422 га. земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, та 0,2271 га. земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку. Право власності, технічну документацію та державні акти на землю було зареєстровано на чоловіка, як голову сім`ї, тобто на відповідача. Вартість будинку на час звернення до суду становить 240 000 грн. Вартість земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, загальною площею 0,2271 га., становить 45420 грн., а земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 0,1422 га., становить 14220 грн. Загальна вартість житлового будинку та земельної ділянки біля нього, за оцінкою ПП «Український центр експертиз», становить 300 000 грн, тобто половина загальної вартості спірного майна, з якої сплачено судовий збір, становить 150 000 грн. В сімейне життя позивача та відповідача вносились корективи, які негативно впливали на їх стосунки. Позивач поїхала до доньки в Китайську Народну Республіку, щоб допомогти їй у догляді за дитиною та по можливості заробити кошти і для своєї сім`ї, відповідач залишився по місцю реєстрації. Після певного проміжку часу, відповідач перейшов проживати до іншої жінки, створивши іншу сім`ю. Позивач розуміючи, що сімейні стосунки втрачаються, повернулась в Україну додому та побачила, що відповідач виніс з будинку все, що можна було забрати, навіть котел для обігріву будинку. Крім цього вона дізналась, що відповідач виставив на продаж їх будинок, так як вважає, що будинок належить виключно йому. На думку позивача, відповідач діє не справедливо та поза законом, намагаючись продати будинок. Головне для неї не залишитись без житла, а тому за захистом своїх інтересів змушена звернутись до суду. Оскільки, майно було придбане Позивачем та Відповідачем в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому вона бажає поділити вищезазначене майно. Просила суд визнати за [PERSON] , право власності на 1/2 частину будинку загальною площею 105.8 кв.м, житловою площею 78.3 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за [PERSON] , право власності на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, загальною площею 02271 га та 1/2 частину земельної ділянка для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 01422 га., будинку та земельної ділянки до нього, розташованого за адресою: [ADDRESS] та судові витрати по справі стягнути з відповідача ( а. с. 32-35 ). Ухвалою судді від 26 лютого 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у зазначеній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання було призначено на 12 годину 30 хвилин 31 березня 2020 року ( а. с. 43-44 ). Ухвалою суду від 18 травня 2020 року постановлено закрити підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 15 годину 00 хвилин 16 червня 2020 року ( а. с. 60-61 ). В судове засідання позивач не з`явилася, представником позивача - адвокатом Власенко В.М., який діє на підставі Ордеру, серія КС № 322648 від 08.12.2019 року ( а. с. 27 ) надано до суду заяву, яка отримана 16 червня 2020 року за вх. № 22489, в якій останній просив розгляд справи проводити у відсутність позивача та його представника. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомленим належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне поштове повідомлення про вручення, де судову повілстку останній отримав 26 травня 2020 року про слухання, яке відбудеться 16.06.2020 року о 16 годині 00 хвилин в приміщенні Білоцерківського міськрайонного суду. Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Отже, відповідач [PERSON] був завчасно повідомлений належним чином про дату, час та місце слухання справи. Заяв та клопотань від відповідача [PERSON] на адресу суду не надходило, як і не надходило відзиву на позовну заяву позивача. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки, належним чином повідомлений відповідач [PERSON] не з`явився в судове засідання, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд вважає за необхідним по даній справі провести заочний розгляд. Ухвалою суду від 16.06.2020 року постановлено провести розгляд даної цивільної справи в заочному порядку. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи не з`явилися в судове засідання, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 26.02.1983 року, про що в матеріалах справи свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу, виданої Пилипчанською сільською радою Білоцерківського району Київської області ( а. с. 12 ). Шлюб на даний час між подружжям не розірвано. Встановлено, що в період шлюбу подружжям на земельній ділянці за адресою [ADDRESS] було побудовано житловий будинок загальною площею 105.80 кв.м. житловою площею 78.3 кв.м. Після здачі будинку в експлуатацію він був зареєстрований в Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації 21.11.2003 року ( а. с. 36-39 ). У 2004 році, за рішенням Пилипчанської сільської ради подружжя приватизувала 0,1422 га. земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, та 0,2271 га. земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, про що було видано 15.03.2005 року державні акти на право власності на земельні ділянки із вищезазначеними площами ( а. с. 10, 11 ). З матеріалів справи вбачається, що правовстановлюючі документи на право власності на житловий будинок та державні акти на землю було видано на ім`я відповідача [PERSON] ( а. с. 8-9, 10, 11 ). Звертаючись до суду з вищезазначеним позовом, позивач [PERSON] вважає, що оскільки вищевказаний будинок та земельні ділянки були придбані в період шлюбу, тому підлягають розподілу між нею та відповідачем по 1/2 частини за кожним. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду. У свою чергу національне законодавство України встановлює наступне. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Згідно ч. 1 ст.69 Сімейного кодексу України, подружжя має право на поділ майна, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 2 статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Згідно ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Отже, Сімейним кодексом України встановлено, що майно набуте в період шлюбу належить чоловіку та дружині в рівних долях. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що знаходиться у спільній сумісній власності, володіють та користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсними та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Отже, в судовому засіданні під час розгляду даної цивільної справи знайшло своє підтвердження, що спірне майно, а саме: житловий будинок та земельні ділянки були придбані подружжям в період шлюбу. В спростування зазначеному з боку відповідача не надано до суду жодного належного та допустимого доказу. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача. Тому, з урахуванням вимог ст. ст. 133, 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судові витрати по справі у розмірі 1500 гривень, понесення яких документально підтверджено наявною в матеріалах справи відповідно квитанцією ( а. с. 4 ). На підставі викладеного та

Outcome: approved