Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-30 00:00:00

В червні 2015 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому уточнивши позовні вимоги просила стягнути з відповідача на її користь 71,75 доларів США процентів; трьох процентів річних 33,11 доларів США за прострочений строк з 10.04. по 10.06.2014 року, мотивуючи тим, що між нею та банком 09.01.2014 року було укладено депозитний договір на строк 3 місяці. Після закінчення строку дії вказаного договору їй було відмовлено у повернені депозиту в строк визначений у договорі, і остаточна виплата коштів була проведена лише 10.06.2014 року чим порушено її суб'єктивне право на розпорядження належними її коштами. Сторони в судове засідання не прибули. Представник позивача в судовому засіданні від 17.08.2015 року та письмовій заяві до суду уточнені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. В судовому засіданні від 17.08.2015 року представник відповідача заперечила відносно задоволення позову з підстав викладених у письмовому запереченні. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору (ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність»). За змістом ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до положень ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Згідно зі ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Крім того, ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 529 ЦК України кредитор має право не приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Отже, за змістом наведених норм права зобов'язання банку полягає у виплаті вкладнику грошових коштів на умовах та в порядку, встановлених договором. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 09.01.2014 року між сторонами був укладений договір № 11202005 на вклад «Депозитний» на імя фізичної особи (далі - Договір), за яким на вкладний рахунок позивачем було внесено, а банком прийнято 7400 доларів США на строк 3 місяці. Згідно умов Договору протягом строку вкладу Банк нараховує та виплачує вкладникові, позивачу по справі, проценти за ставкою 6,5% річних. У пункті 1.1 Договору сторони домовились, що днем повернення Депозиту є 10 квітня 2014 року. Договір підписаний обома сторонами, отже сторони узгодили всі істотні його умови та прийняли на себе виконання зобов'язання. По закінченню строку дії договору вимога позивача про повернення суми вкладу була залишена відповідачем без задоволення з посиланням на постанову Правління Національного банку України Про врегулювання діяльності фінансових установ та проведення валютних операцій. При цьому позивачу було повернуто лише нараховані проценти по вкладу. Всупереч умов Договору відповідач зобов'язань щодо повернення депозитних коштів не виконав. Його відмова суперечить вимогам чинного законодавства з огляду на наступне. Відповідно до вимог ст. 4 ЦК України основу цивільного законодавства становить Конституція України, а основним актом цивільного законодавства є Цивільний Кодекс України. Згадані норми встановлюють ієрархічність системи цивільного законодавства, відповідно до якої норми Постанови НБУ не можуть мати пріоритету перед Конституцією України, статтею 41 якої закріплено право кожного володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожній фізичній особі право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Дії ж відповідача, спрямовані на обмеження вільного розпорядження належними позивачу коштами, порушують основні принципи цивільного законодавства, а саме: свобода договору та обов'язковість його виконання. Постанова Правління Національного банку України від 28 березня 2014 року N 172 «Про врегулювання діяльності фінансових установ та проведення валютних операцій» і подібні цій наступні відповідні постанови цього банку є розпорядчими актами, які адресовані обмеженій кількості осіб і таке регулювання здійснюється в межах адміністративно-правових відносин Національного банку України з банками, які охоплюються його наглядовою діяльністю. Ці постанови банку не встановлюють нових прав або обов'язків для громадян, не можуть зачіпати їх права, свободи та інтереси. Принагідно слід зазначити, що зазначена постанова не забороняє відповідачу виконувати свої зобов'язання з повернення вкладів, а лише обмежує денні суми готівки. Вирішуючи справу «Золотас проти Греції» (2013 р.) Європейський суд з прав людини зазначив, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Банком, стороною по справі, не заперечувався, як факт укладення Договору банківського вкладу, так і факт невиконання ним його умов щодо повернення вкладу в строк визначений в Договорі. На час звернення [PERSON] до суду з даним позовом строк дії Договору закінчився і розмір заборгованості банку перед позивачем в сумі 7400 доларів США погашався частинами і остаточно був повернутий лише 10.06.2014 року, що відповідачем не було спростовано. Матеріали справи не містять, а відповідачем всупереч до вимог ст. 60 ЦПК України не надані докази виконання своїх зобов'язань за договором про банківський вклад у повному обсязі у визначений договором строк, тобто 10.04.2014 року. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 29 травня 2013 року №6-39цс13, зобов'язання сторін за договором припиняються з моменту їх належного виконання. Оскільки внесені позивачем кошти у визначений договором строк на його вимогу не повернуті, то це дає право позивачеві на отримання процентів за користування депозитними коштами за період з дня витребування вкладу до дня його фактичного повернення, а також на отримання сум, передбачених ч.1 ст. 625 ЦК України. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої. Відмова банку у поверненні грошових коштів з банківського вкладу позивача суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 1058, 1060 ЦК України та умовам укладеного між сторонами Договору. При вирішення спору про стягнення боргу за договором в іноземній валюті суд повинен стягнути грошову суму в іноземній валюті (правові позиції Верховного Суду України №6-145цс14). Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відтак, суд вважає, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 71,75 доларів США відсотків за користування депозитними коштами за прострочений строк з 10.04. по 10.06.2014 року та трьох процентів річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання в сумі 33,11доларів США, що в еквіваленті на момент ухвалення рішення судом становить 721,79 грн.є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню. Претензій щодо наданого позивачем розрахунку сум, що підлягають стягненню, банк не висловлював, як і не надав власного розрахунку, що свідчить про погодження з вказаною сумою. З відповідача також належить стягнути в дохід держави судовий збір пропорційно до задоволених вимог, що становить 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved