Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

В травні 2016 року позивачка звернулася до суду із позовом до відповідачів, в якому просила визнати недійним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими і побутовими будівлями і спорудами по вул. Флотська, 13 у м. Миколаєві, що був укладений 01.12.2015 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] В липні 2016 року позивачка звернулася до суду із позовом до відповідачів, в якому просила витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] вказане домоволодіння. Ухвалою суду від 16 лютого 2017 року позови були обєднані в одне провадження. Протягом розгляду справи позивачка неодноразово доповнювала та уточнювала позовні вимоги, і остаточно просила визнати недійним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими і побутовими будівлями і спорудами по вул. Флотська, 13 у м. Миколаєві, що був укладений 01.12.2015 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] ; витребувати у [PERSON] на її користь вказане домоволодіння; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень № 27110409 від 15.12.2015 року, прийнятого нотаріусом [PERSON], про реєстрацію права власності на вищезазначений житловий будинок з господарськими і побутовими будівлями і спорудами; зобовязати Центр надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради зареєструвати право власності на житловий будинок № 13 по вул.Флотській в м.Миколаєві на імя [PERSON] В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалася на те, що оскаржуваний договір було укладено особою, яка на час його укладення не була його власником та не мала права розпоряджатися їм, а реальним власником майна є саме [PERSON] Оскільки будинок був в подальшому відчужений [PERSON] [PERSON]М, то відповідно до положень сти.387,388 ЦК України слід витребувати з незаконного володіння останньої вказаний будинок. Отакож, оскільки існують перешкоди у реєстрації права власності за [PERSON]М, на це домоволодіння просила задовольнити також і інші позовні вимоги. Представник позивачки у судовому засіданні вимоги уточненого позову підтримала у повному обсязі та просила про їх задоволення з підстав, викладених у позові. Представник відповідача [PERSON] у минулому судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, а також надав до суду письмові заперечення, в яким вказував, що [PERSON] є добросовісним набувачем, право власності набула правомірно. На момент вчинення оскаржуваного правочину, право власності на житловий будинок було зареєстроване за [PERSON], а про права позивачки на зазначений обєкт нерухомості [PERSON] відомо не було. Представники відповідача [PERSON] заперечували проти задоволення позову , оскільки на момент вичинення оспорюваного договору в державному реєстрі прав власності на нерухоме майно право власності на спірне домоволодіння було зареєстроване за [PERSON], отже нотаріусом було перевірені всі необхідні відомості та цілком правомірно посвідчено цей договір. Також зазначив про неможливість витребування майна у добросовісного набувача, та неконкретність інших вимог про скасування державної реєстрації. Треті особи надали заяви про розгляд справи у їх відсутність та надали письмові пояснення по справі, просили вирішити спір у відповідності до вимог закону. Вивчивши доводи позову та письмових заперечень, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали та обставини справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] була власницею цілого житлового будинку з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, вул. Флотська, 13 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою 19 січня 1984 року за р. № 5-404 та зареєстрованого в МБТІ 24 січня 1984 року за р. № 7146. 20 лютого 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено та нотаріально посвідчено договір дарування, відповідно до умов якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар цілий жилий будинок з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в м. Миколаєві по вул. Флотська, 13 . У подальшому [PERSON] звернулася до суду із позовом про визнання вказаного договору дарування недійсним. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 грудня 2011 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 24 січня 2012 року, договір дарування було визнано недійсним. В той же час, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 липня 2012 року вищезазначені рішення та ухвалу було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. У подальшому рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 лютого 2013 року , залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 22 травня 2013 року в задоволенні вказаного позову було відмовлено. Таким чином, зазначеними судовими рішеннями було підтверджено дійсність договору дарування, укладеного 20 лютого 2008 року. Як вбачається з Витягу хз Державного реєстру речових прав та обтяжень на нерухоме майно, у звязку із визнанням судовими рішеннями 08.12.2011 року та 24.01.2012 року зазначеного договору дарування недійсним, 19 березня 2012 року державним реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію відомостей про право власності [PERSON] на вищевказане нерухоме майно та, відповідно, про припинення права власності [PERSON] З того часу і до посвідчення оспорюваного договру в право власності , згідно Державного реєстру, було зареєстроване на спірне домоволодіння за [PERSON] Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва №\~490/5093/15-ц від 16 листопада 2015 року у цивільній справі за позовом [PERSON] До [PERSON], [PERSON], треті особи - [PERSON], приватний нотаріус ММНО [PERSON], про визнання договору іпотеки недійсним, вказаний [PERSON] договір було визнано недійсним. Як вбачається з цього рішення, суд прийшов до висновку, що на момент укладення між відповідачами [PERSON] договору (06.12.2013 року) житловий будинок по вул. Флотській, 13 у м. Миколаєві належав на праві приватної власності позивачці [PERSON] , отже [PERSON] не володіла на час його укладення житловим будинком, а тому не мала права передавати його в іпотеку. 01 грудня 2015 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до умов якого [PERSON] передала у власність покупцю, а [PERSON] прийняв у власність належний [PERSON] на праві приватної власності житловий будинок № 13 з належними до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: м. Миколаїв, вул. Флотська, та сплачує його ціну в розмірі та у порядку, встановленому цим договором. Вказаний договір було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] за зареєстровано в реєстрі за № 838. З вказаного договору вбачається, що правовстановлюючим документом на відчужуваний житловий будинок є Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 19 січня 1984 року державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-737, та Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 07 вересня 2010 року державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори за реєстровим №\~5-404; право власності зареєстроване в ММБТІ 18.03.2012 року, реєстраційний номер 22175559, а також зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06 вересня 2013 року за № 2460382 (п. 1.2 договору). При цьому, приватним нотаріусом [PERSON] 01.12.2015 року на підставі рішення суду № 490/5093/15-ц від 16.11.2015 року до Державного реєстру було внесено відомості про припинення обтяження, накладеного на підставі вищезазначеного [PERSON] договору . У подальшому, 15 грудня 2015 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено та нотаріально посвідчено оскаржуваний Договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до умов якого продавець зобовязується продати (передати майно у власність) покупцю, а покупець зобовязується купити (прийняти майно у власність) і сплатити за нього обговорену грошову суму. Предметом договору є цілий житловий будинок по вул. Флотська, 13 у м. Миколаєві. У звязку з укладенням зазначеного договору 15 грудня 2015 року [PERSON] було видано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності . З вказаного рішення вбачається, що на підставі договору від 15.12.2015 року нотаріусом до Державного реєстру за №\~12542677 було внесено відомості про право власності [PERSON] на спірний житловий будинок. В той же час, 08 грудня 2015 року позивачка звернулася до державного реєстратора прав на нерухоме майно Миколаївського міського управління юстиції із заявою про державну реєстрацію права власності на вищезазначений житловий будинок, однак рішенням від 14 грудня 2015 року №\~27066240 їй було відмовлено у державній реєстрації з тих підстав, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на вказану нерухомість зареєстроване за іншою особою на підставі інших правовстановлюючих документів. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною 2 цієї статті, якою передбачено, зокрема, такий спосіб захисту, як визнання правочину недійсним. Так, згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед іншого, є те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно зі ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на день укладення оскаржуваного правочину) права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Право власності набувається, зокрема, із договорів. Одним із видів договорів, передбачених Цивільним кодексом України, є договір купівлі-продажу. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. При цьому, статтею 658 ЦК України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Судом встановлено, що на час укладення оспорюваного договору останнім рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 28 серпня 2014 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування від 20.02.2008 року недійсним . Отже, станом на 01 грудня 2015 року фактично було підтверджено дійсність договору дарування, укладеного 20 лютого 2008 року- і як наслідок правомірність набуття права власності [PERSON] на вказане домоволодіння саме з того часу. Також і рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2015 року у цивільній справі за позовом [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним, в якому через свого представника [PERSON] ( а саме [PERSON]А, також представляла інтереси продавця [PERSON] за спорюваним договором від 01.12.2015 року що взагалі виключає її добросовісність і необізнаність щодо власника домоволодіння, на яку відповідачі посилаються в своїх запереченнях) брала участь [PERSON], прямо встановлено, що вже станом на 06.12.2013 року [PERSON] не володіла на час його укладення житловим будинком, а тому не мала права на його відчуження. Сам факт наявності запису в Державному реєстрі речових прав та обтяжень на нерухоме майно про право власності [PERSON] на вищевказане нерухоме майно не надавало їй права на розпорядження майном, яке належало іншій особі з 20.02.2008 року, адже станом на 01.12.2015 року договір дарування від 20.02.2008 року був дійсним і ніким не скасований. Враховуючи, що оспорюваний договір купівлі-продажу не відповідає вимогам ч.1 ст. 203 ЦК України, суд приходить до висновку, що відповідно до частини 1 ст. 215 цього Кодексу він є недійсним, що є підставою для задоволення позову в цій частині. Відповідно до праововго висновку ВСУ, висловленого в Постанові ВСУ від 21 грудня 2016 року у справі за № 6-2233цс16, відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. За такого, підлягають задоволенню і вимоги позову про витребування у [PERSON] на користь власниці [PERSON] вказане домоволодіння. Стосовно позовних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень № 27110409 від 15.12.2015 року, прийнятого нотаріусом [PERSON], про реєстрацію права власності на вищезазначений житловий будинок з господарськими і побутовими будівлями і спорудами та зобовязання Центру надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради зареєструвати право власності на житловий будинок № 13 по вул.Флотській в м.Миколаєві на імя [PERSON], то вони не підлягають задоволенню, оскільки такі вимоги заявлені до неналежних відповідачів, а тому вирішення цих вимог є передчасним. За змістом ч.2 ст. 26 ЗУ Про державну реєстрацію речових прав на нерхоме майно та їх обтяжень скасування записів про проведену державну реєстрацію прав здійснюється державним реєстратором на підставі рішення суду про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав. Проте, державний реєстратор Центр надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради приймав участь у справі у якості третьої особи, а не відповідача, а державний реєстратор приватний нотаріус [PERSON] Взагалі не була заявлена позивачкою як сторона по справі. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов підлянає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір, сплачений позивачкою при подачі позову до суду, слід стягути з відповідачів пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме з відповідачів [PERSON] та [PERSON] по 276,00 грн з кожного, а з відповідачки [PERSON] - 551 грн. 20 коп судового збору..

Outcome: partial