Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-13 00:00:00

До апеляційного суду звернувся відповідач [PERSON] з апеляційною скаргою на рішення суду, яким були задоволені позовні вимоги [PERSON]: суд визнав дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами, укладений у простій письмовій формі між позивачкою та її померлим чоловіком - з однієї сторони та відповідачами - з другої сторони; суд скасував свідоцтво про право власності на цей спірний будинок [ADDRESS] та дублікат цього свідоцтва, видані на ім»я апелянта; визнав за позивачкою право власності на ? частину цього будинку, а також розподілив судові витрати. Суд першої інстанції виходив з того, що 30 січня 2010 року між відповідачами як продавцями та позивачкою і її чоловіком як покупцями у простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу будинку з надвірними спорудами [ADDRESS]. Ціна цього договору була обумовлена сторонами у 100 000 доларів США, які покупці повністю передали продавцям до підписання договору. Суд також установив, що цей будинок є самочинним, він не був прийнятий в експлуатацію, право власності на нього в установленому законом порядку оформлене не було, хоча рішенням районної ради було видане узгодження на прийняття будинку в експлуатацію. Оскільки продавці будинку відмовились від нотаріального оформлення договору купівлі-продажу цього житлового будинку, суд першої інстанції з посиланням на ч.2 ст.220 ЦК України задовольнив вимоги позивачки [PERSON]. При цьому суд виходив з того, що покупцями спірного будинку за укладеним договором була позивачка та її чоловік, який помер [INFO], тому придбаний подружжям будинок міг би стати їхньою спільною сумісною власністю, тому виділив позивачці у власність ? частину цього будинку. Що стосується іншої половини будинку, то суд першої інстанції зробив висновок про те, що суд не може самостійно визначити долю спадкової половини будинку, яка б мала належати померлому чоловіку позивачки. В апеляційній скарзі відповідач [PERSON] просить рішення суду скасувати та відмовити позивачці у задоволенні її вимог, оскільки вважає це рішення незаконним та необґрунтованим. Так, суд першої інстанції не прийняв до уваги, що договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню та на момент виникнення спірних правовідносин він підлягав також державній реєстрації, інакше така угода вважається неукладеною. Крім того, суд першої інстанції невірно розрахував строк позовної давності та безпідставно не застосував його до вимог позивачки. Суд також не врахував, що на день укладання спірної угоди жодна сторона не мала права власності на цей будинок, бо він не був прийнятий в експлуатацію. Право власності було зареєстроване тільки два роки потому. Судом першої інстанції також були порушені вимоги процесуального права, а саме: ухвалою суду без виклику сторін був покладений арешт на будинок, з порушенням строків було задоволене клопотання позивачки про виклик та допит свідків, текст рішення суду майже повністю збігається з текстом уточненої позовної заяви. Крім того, суд скасував свідоцтво про право власності на спірний будинок на ім»я апелянта, хоча це свідоцтво і так втратило силу. Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову позивачці у задоволенні її позовних вимог, з таких підстав. У відповідності до вимог ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є, зокрема, порушення або неправильне застосування норм матеріального права, неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав доведеними. Оскільки судом першої інстанції при розгляді даної справи та ухваленні рішення були порушені вимоги матеріального права, неповно з»ясовані обставини справи, а також висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, апеляційний суд вважає, що рішення суду не може бути залишене без змін. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що 30 січня 2010 року відповідачі як продавці та позивачка зі своїм чоловіком [PERSON], який був сином відповідачів, як покупці уклали у простій письмовій формі договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS] з надвірними господарськими спорудами, при цьому, відповідачі отримали від свого сина та його дружини 100 000 доларів США за проданий будинок (а.с.4). [INFO] чоловік позивачки, а син відповідачів - [PERSON] помер (а.с.16). Оскільки сторони по цій угоді виконали усі умови, однак відповідачі ухиляються від нотаріального оформлення договору купівлі-продажу, суд першої інстанції з посиланням на ч.2 ст.220 ЦК України задовольнив позовні вимоги [PERSON] та визнав за нею право власності на ? частину спірного будинку, а також скасував правовстановлюючі документи на цей будинок, видані відповідачеві [PERSON] Проте з такими висновками суду погодитись не можна. Зі справи вбачається, що 27 січня 2010 року рішенням виконкому Ленінської районної у м. Донецьку ради відповідачу у справі [PERSON] був виданий дозвіл на прийняття в експлуатацію самочинно зведеного будинку [ADDRESS] та господарських споруд (а.с.14).

Outcome: dismissed