Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

В травні 2020р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-4) до відповідачів: Головного управління Національної поліції в м. Києві (далі по тексту - відповідач 1), Державної казначейської служби України (далі по тексту - відповідач 2), в якому просив суд: - стягнути на свою користь з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України 50000,0 грн. моральної шкоди, завданої органами Національної поліції в особі відповідача 1. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є потерпілим у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12019100100009697 за фактом вчинення відносно нього кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Підслідність вказаного кримінального правопорушення визначена за слідчим відділом Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві. На думку позивача, орган досудового розслідування, тривалий час не вносив відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за його заявою про вчинення кримінального правопорушення, у зв`язку з чим , він вимушений був звернутись до слідчого судді з відповідною скаргою. Після внесення відомостей до реєстру, на думку позивача орган досудового розслідування недостовірно здійснив кваліфікацію кримінального правопорушення, та не здійснює досудове розслідування, оскільки підозра нікому не оголошена, обвинувальний акт до суду не направлений, винних осіб не притягнуто до кримінальної відповідальності. Крім того, 24 серпня 2019р. працівниками Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві, відносно позивача були складені незаконні протоколи про адміністративні правопорушення, за ст. ст. 173, 185 КУпАП, оскільки в подальшому судом провадження за цими протоклами були закриті на підставі п. 1) ч. 1 ст. 247 КУпАП. Позивач вважає, що тривала бездіяльність посадових осіб: ГУ НП у м. Києві, в особі співробітників Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві та безпідставне притягнення його до адміністративної відповідальності, спричинила йому моральну шкоду, яку він оцінив, враховуючи сталу практику Європейського суду з прав людини, у розмірі 50000,0 грн. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту свого порушеного права. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 24 травня 2020р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 23 вересня 2020р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 29-35), в якому відповідач 1 проти позову заперечив, зазначивши, що жодним чином не порушував права позивача, та останнім не враховані положення ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, та не доведено всі складові для відшкодування моральної шкоди, оскільки досудове розслідування за його заявою про вчинення кримінального правопорушення триває. 08 жовтня 2020р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 37-46), в якому відповідач 2 проти позову заперечив, та зазначив, що відповідач 2 жодним чином не порушив прав позивача і не завдавав йому моральної шкоди, ні за текстом позову, ні додані до позову стороною позивача письмові докази не підтверджують факту наявності дій чи бездіяльності відповідача 2, які б могли спричинити позивачу моральну шкоду. 12 жовтня 2020р. на адресу суду надійшла відповідь (заперечення) на відзив відповідача 1 (а.с. 49-53), в якій позивач просив суд відхилити доводи відповідача 1 наведені у відзиві на позов і задовольнити позов, врахувати, що по теперішній час орган досудового розслідування не повідомив позивача, як особу, яка подала заяву про вчинення кримінального правопорушення про виконання ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02 вересня 2019р. по справі № 761/33971/19. 02 червня 2021р. на адресу суду від позивача надійшла заява, в якій стороною позивача були наведенні додаткові пояснення на позов. В судовому засіданні, 03 червня 2021р., позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, і відповіді на відзив відповідача 1, просив суд позов задовольнити. Відповідачі 1, 2, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, в судове засідання 03 червня 2021р. представники відповідачів не з`явилися, поважності причин неявки не повідомили. Суд, заслухавши пояснення позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що позов підлягає частковому задоволенню з наступник підстав. За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). За змістом ч. 2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Звертаючись до суду з вказаним позовом, з зазначенням однією з підстав позову, позивач наголошував, що, внаслідок дій/бездіяльності посадових осіб відповідача (ГУ НП у м. Києві), яка полягає у несвоєчасному внесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за його заявою про вчинення кримінального правопорушення, що встановлено ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02 вересня 2019р. по справі № 761/33971/19 йому було спричинено моральну (немайнову) шкоду в розмірі 50000,0 грн. Протягом всього часу розгляду справи в суді, в порушення положень п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 76-81 ЦПК України, стороною позивача не було надано суду жодного належного і допустимого доказу, що зі сторони відповідачів 1, 2, йому була спричинена моральна шкода саме внаслідок несвоєчасного внесення відомостей за його заявою про вчинення кримінального правопорушення. Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2019р. по справі № 761/36244/19, провадження по справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності по ст.173 КУпАП України закрито на підставі п. 1) ч. 1 ст. 247 КУпАП. Судом було встановлено, що 24 серпня 2019р. ДОП ВП №4 Шевченківського УП ГУНП у м. Києві Савченком А.М. складено протокол в тім, що 24 серпня 2019р., в 10:00 год. [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , нецензурно висловлювався та образливо чіплявся до громадян,чим вчинив правопорушення, передбачене ст.173 КУпАП України. Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019р. по справі № 761/36245/19, провадження по справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності по ст. 185 КУпАП України закрито на підставі ст. 38 КУпАП. Судом встановлено, що 24 серпня 2019р. о 10: 00 год. [PERSON] , перебуваючи на вулиці Хрещатик біля будинку № 24 в місті Києві, вчинив злісну непокору законному розпорядженню працівника поліції, за що передбачена адміністративна відповідальність, згідно зі ст. 185 КУпАП. Постановою судді Київського апеляційного суду від 10 січня 2020р. по справі № 761/36245/19, постанову судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019р. про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 185 КУпАП, щодо [PERSON] у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення скасовано. Прийнято нову постанову, якою провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 185 КУпАП, щодо [PERSON] закрито на підставі п. 1) ч. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю в діях особи складу адміністративного правопорушення. Таким чином, [PERSON] було незаконно притягнуто до адміністративної відповідальності. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу). Оскільки підставою для відшкодування шкоди позивачу є встановлена преюдиційним судовими рішеннями закриття справ про адміністративне правопорушення через відсутність його складу, то відсутні спеціальні підстави для застосування ст. 1176 ЦК України. Таким чином, шкода, завдана позивачу незаконними рішеннями та бездіяльністю посадовими особами органу державної влади (відповідача 1) при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 25 червня 2018р., провадження № 61-496св18, від 11 липня 2018р., провадження № 61-14157св18, від 25 липня 2018р., провадження № 61-2986св18, що у встановленому законом порядку не спростовується відповідачами 1, 2. Згідно із ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 55 Конституції України визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною 1 вказаної статті визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Пунктами 3 та 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995р. передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому, суд відзначає, що в рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Отже, суд звертає увагу, що обставинами, які безумовно вплинули на заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у понесених ним моральних (душевних) страждань є зокрема доведення своєї невинуватості, відчуття несправедливості, викликане складенням відносно нього протоколів про вчинення адміністративних правопорушень, витрати зусиль спрямованих на захист своїх прав і свобод в суді. Таким чином, наявність моральної шкоди, протиправність дій заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача (складенням відносно позивача протоколів про вчинення адміністративних правопорушень і ініціювання притягнення його до адміністративної відповідальності) встановлених під час розгляду справи не спростовано відповідачем 1. Аналізуючи норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини можна зробити висновок, що здійснення провадження у справах про притягнення до адміністративної відповідальності позивача, які в подальшому закриті судом за відсутністю складу адміністративних правопорушень, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, суд приходить до висновку, про наявність спричиненої позивачу незаконними діями працівників відповідача 1 моральної (немайнової) шкоди, однак при визначені її розміру суд виходить з конкретних обставин справи, характеру спричинених йому моральних страждань, які полягали саме у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку із неправомірним складанням на нього протоколів, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків , він був вимушений витрачати додатковий час та зусилля для захисту своїх прав, а також виходячи з принципів розумності та справедливості, визначає розмір такої шкоди в сумі 5000,0 грн., відшкодування яких підлягає за рахунок коштів Державного бюджету України. Доказів того, що внаслідок несвоєчасного внесення відомостей за заявою позивача про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань позивача була спричинена моральна шкода, суду не надано, тому при визначені розміру моральної шкоди вказані обставини не враховуються судом.

Outcome: partial