Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

В червні 2020 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням, припинення права користуванням квартирою визнавши особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначив, що йому на праві власності належить 2/3 частини двокімнатної квартири [ADDRESS] , 1/4 зазначеної квартири належить [PERSON] . На цей час у спірній квартирі зареєстровані він та відповідачка у справі [PERSON] . З 19 грудня 1998 року по 12 липня 2017 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . З 2006 року між ним та відповідачкою погіршились відносини, вони не вили сумісного господарства, вже з 2017 року відповідачка стала все рідше з`являтися в квартирі, а після розірвання шлюбу взагалі покинула квартиру. [PERSON] права власності в квартирі, не мала і не має, а була зареєстрована за зазначеною адресою виключно як член його сім`ї - як дружина. Де в даний час мешкає [PERSON] йому невідомо, з нею не спілкується та номеру телефону її не має. Наявність реєстрації [PERSON] в належній йому квартирі суттєво обмежує його права, на [PERSON] , як на зареєстровану особу нараховуються платежі за комунальні послуги, які він вимушений сплачувати, він не може вільно розпоряджатися належною часткою в праві власності на квартири, оскільки постає питання про зареєстрованих осіб і їх право на проживання в даній квартирі, тощо. Відповідачка вселялась як член сім`ї, дружина, співвласника жилого приміщення і набула право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом Оскільки встановлено непорушність права власності і на цей час вони спільним побутом не пов`язані, тому її право користування чужим майном підлягає припиненню. Позивач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю на підставі наявних доказів, а у разі неявки відповідачки просив провести заочний розгляд справи. Відповідачка [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином та своєчасно, у судове засідання не прибула, причини неявки суду не повідомила. Третя особа [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, у судове засідання не прибув, причини неявки суду не повідомив. За клопотанням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. 06 липня 2020 року ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 04 серпня 2020 року ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи, суд доходить наступних висновків: У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 лютого 1996 року реєстровий № 7-96-59754 дублікат якого видано Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 23 червня 2005 р. належить Ѕ частина квартири [ADDRESS] . На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданим 01 жовтня 2003 р. державним нотаріусом Четвертої Харківської державної нотаріальної контори, посвідченим за реєстром № 2-3637 [PERSON] належить 1/6 частини вищезазначеної квартири. 1/3 частина квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданим 15.03.2004р. державним нотаріусом Четвертої Харківської державної нотаріальної контори, посвідченим за реєстром № 2-5102 належить [PERSON] . Відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 липня 2017 року шлюб укладений між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований 19.12.1998 року відділом реєстрації актів громадського стану Орджонікідзевського райвиконкому, актовий запис № 558 - розірвано. (а.с. 15) Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи за відомостями Департаменту реєстрації Харківської міської ради у квартирі [ADDRESS] зарестровані з 01.11.2000 р. [PERSON] та з 07.12.2005 р. [PERSON] (а.с. 29-30) Отже судом встановлено, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані власник частини квартири - позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] , при чому відповідачка зареєстрована у квартирі, виходячи з тверджень позивача викладених у позові, як член сім`ї власника. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Докази укладення певної угоди з встановленням спеціального режиму користування квартирою в матеріалах справи відсутні. Частинами 1, 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частиною 2 ст. 405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Положення глави 32 ЦК України визначають поняття сервітута як права обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язаного з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачка [PERSON] вселилась у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набула право користуванням чужим майном. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що позивач є власником квартири, з відповідачем спільним побутом не пов`язаний та відповідач не є членом його сім`ї, а відтак право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц, що користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України.

Outcome: approved