Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-11 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулася [PERSON] з позовом до виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання права користування жилим приміщенням та зобов'язання до вчинення дій. Позов мотивований тим, що позивач по справі вселилась у квартиру [ADDRESS] на підставі листа департаменту житлового господарства міської ради № С-01-65302/01-20 від 20.11.2014 року з метою запобігання самовільного заселення. Відповідно до рішення виконкому ВМР народних депутатів № 294 від 08.09.1988 року житловий будинок по [ADDRESS] у м. Вінниці зареєстровано за Вінницькою міською радою народних депутатів. Обслуговування будинку здійснює ТОВ «ЖЕО». На квартиру № 70 відкритий особовий рахунок № [NUMBER] на ім'я [PERSON] В зазначеній квартирі позивач не зареєстрована, але фактично проживає та належно сплачує всі комунальні платежі. З часу заселення [PERSON] проводила оплату квартплати та наданих комунальних послуг, також зробила ремонт та вирішувала всі необхідні питання по утриманню квартири в належному стані. Зокрема, зазначене вище, підтверджується актом від 17.02.2015 року, складеним представниками ТОВ «ЖЕО» та засвідченим підписами сусідів. Таким чином, позивач вважає, що набула право користування займаною квартирою [ADDRESS] в м. Вінниці, однак у неї відсутні передбачені законодавством документи, які б закріплювали за нею таке право. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про визнання за [PERSON] права користування займаним нею жилим приміщеннями [ADDRESS] в місті Вінниці, та зобов'язання виконавчого комітету ВМР надати дозвіл ЖЕО укласти із [PERSON] договір найму жилого приміщення [ADDRESS] в місті Вінниці. Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві, та просив задовольнити. Представник відповідача при вирішенні спору поклався на розсуд суду. По справі встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] відноситься до державного житлового фонду. Обслуговування вказаного будинку здійснює ТОВ «ЖЕО». Відповідно до листа № 20-00-019-43942 від 24.10.2014 року, квартира за адресою: [ADDRESS], була передана [PERSON] під схоронність з метою запобігання самовільного заселення. (а.с. 15) З копії особового рахунок № [NUMBER], вбачається відсутність даних про реєстрацію осіб у вказаній квартирі, а сам особовий рахунок на квартиру оформлений на [PERSON]. (а.с. 12) Згідно акту № 1138 від 17.02.2015 року, складеного мешканцями будинку [ADDRESS] в місті Вінниці та затвердженого директором ТОВ «ЖЕО», [PERSON] проживає без реєстрації в квартирі № 70 цього будинку з 2004 року. (а.с. 13) З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS], без реєстрації та здійснює витрати, пов'язані з оплатою комунальних послуг за користування ними та виконує інші зобов'язання, що випливають із договору найму житлового приміщення, що, зокрема, підтверджується довідкою № 7, виданою 02.02.2015 року ТОВ «ЖЕО» та квитанціями про оплату комунальних послуг. (а.с. 14, 16) Таким чином, позивач постійно користується спірним житловим приміщенням, утримує квартиру в належному стані, сплачує комунальні платежі у відповідні строки, дотримується правил добросусідства, тобто фактично виконує умови договору найму житла. Судом встановлено, що [PERSON] не значиться на реєстраційному обліку в ГУДМС УДМС України, що підтверджується копією паспорту серії [NUMBER] виданого 31.10.1996 року на ім'я останньої. (а.с. 11) Виходячи з положень Конституції про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, сама по собі наявність чи відсутність реєстрації не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Виходячи зі змісту норм ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності. В судовому засіданні встановлено, що спірне житлове приміщення є постійним місцем проживання позивача. Відповідно до ст. 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорії громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Законодавством встановлено користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Частина 1 ст. 63 ЖК України визначає, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Відповідно до ст.ст. 47, 48 Конституції України кожній особі гарантовано право на житло. В зв`язку з тим, що позивач вселилась в спірне житло та проживає в ньому правомірно, тобто не самоуправно, а також виконує всі умови договору найму житлового приміщення, що було встановлено судом, тому є достатні підстави для визнання за позивачем права на користування займаним житлом. Як наслідок, підлягає до задоволення і вимога про зобов'язання відповідача надати дозвіл житлово-експлуатаційній організації укласти із позивачем договір найму житлового приміщення. Суд звертає увагу на те, що відповідно до абзацу другого частини третьої статті 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положеньактів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Обов'язковість для сторін положень актів законодавства, що випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами, означає, що у такому разі йдеться про імперативні норми, передбачені законодавством. Як відомо, імперативна норма встановлює правила, які не можуть бути змінені сторонами в договорі. Між тим, особливістю житлових відносин, що виникли між сторонами, є те, що договір найму житлового приміщення в державному і комунальному житловому фонді укладається на основі Типового договору найму жилого приміщення, який затверджений Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини». Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню, оскільки є обґрунтованим і доведеним. Отже, враховуючи вище викладене, суд вважає, що встановлені в судовому засіданні факти дають підстави вважати, що позивач правомірно набула право користування квартирою та набула всі права та обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення, тому у відповідності до ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави для захисту прав позивача, шляхом визнання за [PERSON] права користування житловим приміщеннями - квартирою [ADDRESS], та зобов'язання відповідача надати дозвіл житлово-експлуатаційній організації на укладення з позивачем договору найму вказаної квартири. Відповідно до положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 243, 60 гривень. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved