Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

в серпні 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до АТ «Ідея Банк» про захист прав споживачів та визнання договору частково недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказала, що 30.10.2018 року між нею та Акціонерним товариством «Ідея Банк» був укладений кредитний договір №Z06.00408.004482011. Відповідно до п. 1.1. Банк надає Позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 47 000.00 грн. включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а Позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою та обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього Договору. Згідно п. 1.2. банк надає кредит у день підписання даного Договору строком на 18 місяці. Відповідно до п. 1.11. За обслуговування кредиту Банком, що включає в себе: надання інформації по рахункам Позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме - зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення SМS повідомлень, що до суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку Позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти Позичальника; опрацювання запитів Позичальника, що направлені Банку Позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термін та в розмірах визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Згідно п. 3.3.2. У разі неподання Позичальником до Банку документів, передбачених п. 3.1.4. даного Договору, Банк має право стягнути з Позичальника штраф в розмірі 500.00 гри. за кожен випадок такого неподання. Пунктом 3.1.4. Договору вказано, що не рідше ніж один раз на 11 місяців з моменту укладення договору, або на першу письмову вимогу Банку - протягом десяти робочих днів з моменту отримання такої вимоги, позичальник зобов`язаний здійснювати підтвердження свого фінансового стану, надавши Банку відповідні оригінали та/або копії документів про доходи. Відповідно до п.3.3.3. Позичальник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу банку, зобов`язаний оплатити суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції, за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. В п.6.1 Договору вказана Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. У вказаній таблиці: - в графі 5 вказана щомісячна сума погашення суми кредиту, яка складає на загальну суму 47 000.00 грн.; - в графі 6 вказана щомісячна сума процентів за користування кредитом, яка складає на загальну суму 9110,32 грн.; - в графі 7.4 вказана щомісячна плата за обслуговування кредитом складає 15790,68 грн.. Позивач вважає, що п. 1.11., п.6.1 - графа 7.4 таблиці, укладеного нею договору № Z06.00408.004482011 від 30.10.2018 року з Акціонерним товариством «Ідея Банк» суперечать закону та просить визнати їх недійсними. Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27.08.2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не з`явилися, надали суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримуть, просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, направив на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, справу слухати у відсутності представника банку. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини. 30 жовтня 2018 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № Z06.00408.004482011, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 47 000,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а Позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою та обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього Договору. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1ст. 2 ЦПК України). Статтею 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання спірних договорів) кредитодавець перед укладенням договору про надання споживчого кредиту зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання спірних договорів) визначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання спірних договорів), яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є зобов`язання, які виникають із положень договору про споживчий кредит та які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому). Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до п. 1.11. укладеного між сторонами кредитного договору встановлено, що Позичальник, тобто позивач [PERSON] сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термін та в розмірах визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором за обслуговування кредиту Банком, що включає в себе: надання інформації по рахункам Позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме - зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення SМS повідомлень, що до суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку Позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти Позичальника; опрацювання запитів Позичальника, що направлені Банку Позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Пунктом 6.1 Договору визначена Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. У вказаній таблиці в графі 7.4 визначена щомісячна плата за обслуговування кредитом, яка складає 1276,76 грн. в місяць, що в загальній сумі складає 15790,68 грн., що становить більш ніж 37 % від суми наданого кредиту. У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по справі № 308/10570/15-ц (провадження № 61-31942св18) та від 27 грудня 2018 року по справі № 695/3474/17 (провадження № № 61-21827 св 18). Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Слід зазначити, що хоча і відповідачем перелічено в оспорюваному пункті 1.11 договору послуги за які саме позивачу встановлено плату за обслуговування кредитної заборгованості, однак відповідачем суду не даного жодного належного доказу, що дані послуги надавалися. На думку суду, лише формально зазначаючи перелік послуг в кредитному договорі, без зазначення сум, тарифів за надання конкретної послуги та та відповідного розрахунку, які в сукупності включають в себе плату за обслуговування кредитної заборгованості не є підставою для визначення конкретної суми за такі послуги, яка підлягає стягненню, та можуть бути нараховані по факту надання таких послуг. Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому. Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. На підставі викладеного, суд вважає, що п. 1.11 «За обслуговування кредиту Банком» та п. 6.1. «Щомісячні внески наведені в таблиці обчислення загальної вартості кредиту» в частині, що стосується розрахунку «плати за обслуговування» графа 7.4 таблиці кредитного договору № Z06.00408.004482011, укладеного 30.10.2018 між [PERSON] та Акціонерним товариством «Ідея Банк» є незаконними, не відповідають вимогам справедливості та суперечить ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно вимоги в частині визнання їх недійсними підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача про визнання недійсним п. 3.3.2. та п.3.3.3. договору №№ Z06.00408.004482011 від 30.10.2018 року слід зазначити наступне. Так, пунктом 3.3.1 кредитного договору сторони погодили, що банк має право стягнути з позичальника пеню (штрафні санкції), що нараховуються за кожен день прострочки на прострочену суму (кредиту, процентів, плати за обслуговування кредиту) в розмірі 0,15% - в період прострочення оплати від 1 до 60 днів та 0,65% - в період прострочення оплати з 61 дня по день повного погашення боргу за цим договором. Згідно п. 3.3.2. У разі неподання Позичальником до Банку документів, передбачених п. 3.1.4. даного Договору, Банк має право стягнути з Позичальника штраф в розмірі 500.00 гри. за кожен випадок такого неподання. Пунктом 3.1.4. Договору вказано що не рідше ніж один раз на 11 місяців з моменту укладення договору, або на першу письмову вимогу Банку - протягом десяти робочих днів з моменту отримання такої вимоги, позичальник зобов`язаний здійснювати підтвердження свого фінансового стану, надавши Банку відповідні оригінали та/або копії документів про доходи. Відповідно до п.3.3.3. Позичальник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу банку, зобов`язаний оплатити суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції, за весь час прострочення, а також три проценту річних від простроченої суми. Слід зазначити, що за відповідними пунктами договору визначені різні види відповідальності, а саме п. 3.3.2 передбачає додаткову відповідальність за не виконання п. 3.1.4. договору, щодо не подання позивачем документів які підтверджують фінансовий стан позивача. Дана відповідальність не пов`язана з не виконанням чи не належним виконанням позивачем грошового зобов`язання. А також, відповідно до вказаного оспорюваного пункту договору визначено саме право банку на стягнення штрафу в розмірі 500 грн. за не виконання п. 3.1.4., тобто дана вимога не є безумовною та може бути оскаржена позивачем в разі пред`явлення такої. Що стосується п. 3.3.3. договору, даний пункт передбачає відповідальність позичальника за прострочення виконання грошового зобов`язання, що передбачено ч.2 ст.625 ЦК України, а саме боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. З врахуванням вищевказаного, в задоволенні позову в частині вимог про визнання недійсним п. 3.3.2. та п. 3.3.3. кредитного договору № Z06.00408.004482011, укладеного 30.10.2018 між [PERSON] та Акціонерним товариством «Ідея Банк» слід відмовити. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, однак позивач при подачі позову до суду відповідно до частиною 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнена від сплати судового збору, тому він підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial