Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

В січні 2021 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив зменшити розмір аліментів, які з нього стягуються, відповідно до судового наказу від 13 липня 2020 року, виданого Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська у справі № 204/4026/20 на утримання його малолітніх дітей, до 50 % прожиткового мінімуму на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування своїх позовних вказав, що позивач не отримує постійного доходу, втім отримує свого батька-інваліда. Крім цього, позивач припинив свою діяльність як фізичної особи-підприємця з 29.10.2020 року. Таким чином, позивач не має можливості сплачувати аліменти в такому великому розмірі. Відповідачкою у\~даній справі\~було надано\~відзив на\~позовну заяву,\~в якій\~вона просила\~відмовити позивачеві\~в задоволенні\~його позовних\~вимог.\~В обґрунтування\~вищевказаного вказала,\~що [PERSON] \~займається WEB-дизайном\~сайтів,\~через що\~отримує постійні\~замовлення.\~Позивач будь-яким\~чином намагається\~уникнути сплати\~аліментів на\~власних дітей,\~через що\~після ухвалення\~рішення суду,\~припинив офіційну\~підприємницьку діяльність\~29\~жовтня 2020\~року.\~Під час\~сумісного проживання\~разом із\~позивачем відповідачці\~було відомо,\~що сума\~пенсій батьків\~колишнього чоловіка\~-\~є значно\~більше середньої,\~через шкідливе\~виробництво на\~якому вони\~працювали.\~ [PERSON] \~не приймав\~участь ані\~в матеріальній\~підтримці батьків,\~ані в\~емоційній,\~тому вважає,\~що посилаючись\~на хворобу\~свого батька,\~ [PERSON] \~черговий раз\~намагається ввести\~суд в\~оману.\~З червня\~2020\~року [PERSON] \~відсторонився від\~сплати аліментів.\~Весь цей\~період маленькі\~діти були\~на її\~утриманні.\~І лише\~у лютому\~2021\~року батько\~дітей сплатив\~свій борг,\~а саме\~41\~571,\~00\~гривень. [PERSON] не знайшов час для особистого звернення до суду, але знайшов матеріальну можливість скористатися послугами адвокатського об`єднання. Тому його обґрунтування позовних вимог щодо скрутного матеріального становища - це лише спроба уникнути своїх батьківських обов`язків, які позивач не виконує з жодного боку. Діти потребують постійних витрат - на школу, дитячий садочок, лікування, сезонний одяг та харчування, тому самостійно дуже важко утримувати двох діточок. Крім того, факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідний розмір утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Представником позивача було надано відповідь на відзив, в якій він зазначив, що відповідач не надає жодних доказів, які б підтверджували, що [PERSON] на даний час працює та отримує дохід, в той час, як останнім належним чином підтверджено, що ним припинено підприємницьку діяльність, а будь-яка інша робота в останнього відсутня. Оскільки суд при видачі судового наказу не міг врахувати майновий стан позивача, останнім ініційовано судовий процес зі зменшення розміру аліментів. Так, враховуючи, що позивач не отримує постійного доходу, оскільки його діяльність як фізичної особи-підприємця була припинена 29.10.2020 року, а також з огляду на те, що останній доглядає за своїм батьком-інвалідом - вважає, що дані обставини є вагомими підставами для зменшення розміру аліментів. Щодо довідки з виконавчої служби вказує, що позивачем було сплачено заборгованість за аліментами у межах виконавчого провадження, відкритого з виконання оскаржуваного наказу. Тому можливо стверджувати, що [PERSON] належним чином сплачує аліменти навіть при відсутності стабільного грошового доходу. Однак, сума аліментів повинна бути зменшена, з огляду на вищевказане. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовну заяву та просив її задовольнити, посилаючись на обставини, які в ній викладені. Відповідачка в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки сама утримує двох дітей, а вказані позивачем обставини покликані на ухилення від сплати аліментів. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні встановлено, що 13 липня 2020 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська було видано судовий наказ, відповідно до якого стягнуто з [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , аліменти на утримання його малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дітей відповідного віку, починаючи стягнення з 25 червня 2020 року і до досягнення дітьми повноліття. Згідно з\~ч.\~2\~ст.\~150\~СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З частин 1-2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Тобто, утримання відповідачем своїх дітей є не його правом, а його обов`язком. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також положеннями ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України встановлено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Так, статтею 23 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, встановлено, що дитина має вести повноцінне і достойне життя в умовах, які забезпечують її гідність, сприяють почуттю впевненості в собі і полегшують її активну участь у житті суспільства. Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 зазначено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Ураховуючи наведене, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Зміна раніше встановленого розміру аліментів можлива за наявності доведених в судовому порядку підстав, передбачених статтею 192 СК України, зокрема зміни матеріального або сімейного стану, або стану здоров`я платника або одержувача аліментів. Вищевказане повністю узгоджується з висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 20 грудня 2019 року у справі № 288/168/19 (провадження № 61-17537св19), з якою можливо ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/86505738. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров`я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1-2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 1-2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. В своїй позовній заяві позивач просив зменшити розмір аліментів у зв`язку з тим, що він доглядає за своїм батьком-інвалідом та припинив підприємницьку діяльність. Так, дійсно, батько позивача - [PERSON] є інвалідом першої Б групи з 09.08.2017 року, відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії Серії 12 ААА № 716844 (а.с. 15). З єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що 29.10.2020 року позивачем було припинено підприємницьку діяльність. В той же час, відповідно до довідки від 22.03.2021 року № 14447/10, виданої Шевченківським відділом державної виконавчої служби у місті Дніпрі південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), у лютому 2021 року позивачем було сплачено аліменти на користь відповідачки у розмірі 41571 грн. 00 коп. Зокрема, в постанові Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 234/6207/17 (провадження № 61-7802св18) зазначено, що той факт, що він не працює та на його утриманні перебуває непрацездатна матір, не є достатньою підставою для зменшення розміру аліментів, а також не звільняє його від обов`язку утримувати до досягнення повноліття дитину, батьком якої він є (з повним текстом можливо ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/74022043). Відповідно до ч. 2 ст. 416 ЦПК України, у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так само, й згідно з ч. ч. 5-6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Таким чином, суд зобов`язаний враховувати правовий висновок, викладений Верховним Судом в постанові від 15 травня 2018 року у справі № 234/6207/17, оскільки право на відступлення від її правового висновку має лише суд касаційної інстанції, шляхом передачі такої справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду. Відповідно до ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що його майновий стан погіршився, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Таким чином, в порядку ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] на користь держави слідує стягнути судовий збір в сумі 908 грн. 00 коп. (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed