Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-07 00:00:00

До Біляївського районного суду Одеської області звернулась з позовом [PERSON] з зазначеним позовом, згодом уточнений та який просить задовольнити посилаючись на те, що з 1990 року знаходилась у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем, а з 1995 р. в зареєстрованому шлюбі. На теперішній час, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.10.2012 року шлюб розірвано. В 1989 р. позивачеві за місцем роботи була виділена земельна ділянка 0,064 га., в садівничому товаристві створеному на землях НВО «Еліта» для ведення садівництва. На час розгляду справи садівниче товариство має назву СГТ «Меліоратор», адрес ділянки: [ADDRESS]. Протягом сумісного життя позивачка з відповідачем побудували садовий будинок який вона вважає об'єктом сумісної власності. Будинок не приймався в експлуатацію, право власності на нього не оформлювалось. Позивач та її представник в судове засідання з'явились на позові наполягали з підстав викладених в позові та уточненні до нього та наведених у судовому засіданні. В судове засідання з'явився представник відповідача, заперечував проти задоволення позову з підстав наведених в судовому засіданні. Заслухав сторони, представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивачка стверджує що проживала з відповідачем з 1990 року, та в зв'язку з цим просить суд визнати садовий будинок розташований на території Маяківської сільської ради СОТ «Меліоратор» по [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до технічного паспорту(а.с.101-106) садовий будинок побудовано в 1990 р. При розгляді справи встановлено, що в 1990 році [PERSON], знаходився в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], шлюб між ними офіційно було розірвано 13 листопада 1990 року про що складено відповідний актовий запис № 737 від 13.11.1990року, що вказує на те, що спірний садовий будинок був побудований в шлюбі з [PERSON] Отже, виходячи з вищенаведеного [PERSON] - позивач по справі, не знаходилась на момент будівництва садового будинку в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Суд критично ставиться до показань свідків [PERSON], [PERSON] оскільки з них не можливо впевнено встановити, що садовий будинок збудовано саме в період шлюбу між позивачем та відповідачем. Також суд не приймає до уваги наданий позивачкою наряд 6/2832 від 25.12.1991р. (а.с.159) з змісту якого не можливо встановити що саме з цієї цегли було побудовано спірний будинок. Таким чином суд вважає що спірний будинок не може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та як слід суд не задовольняє вимоги про визнання права власності на частину матеріалів та обладнання, які були використанні для будівництва. Позивачка стверджує, що їй була виділена земельна ділянка площею 0,064 га в садівничому товаристві, створеному на землях НВО «Еліта» для ведення садівництва, на цей час це СГТ «Меліоратор», а земельна ділянка розташована на [ADDRESS]. На підтвердження виділення спірної земельної ділянки саме позивачці, вона посилається на рішення виконавчого комітету Біляївської ради народних депутатів від 07.07.1989 року № 259, протокол загальних зборів садоводів від 21.06.1988 року, витяг з протоколу № 3 засідання профкому від 09.03.1989 року, список членів СОТ. Однак судом встановлено, що рішенням виконкому Біляївської районної ради від 07.07.1989 року № 259 було зареєстровано статути садівничих товариств - · СТ «Дельта» з земель радгоспу «Черноморський»; · СТ «Чайка» з земель радгоспу «Черноморський»; · СТ «Мікрон-2» з змель колгоспу ім.. Чапаєва; · СТ «Меліоратор»ДУОС» з земель радгоспу «Красний Маяк» · СТ «ПМК-17» з земель радгоспу «Красний Маяк» · СТ «Наука» 11,2 га з земель радгоспу «Красний Маяк». Згідно витягу з протоколу від 09.03.1989 року № 3, яким було затверджено список СОТ «Наука» в кількості 119 осіб, [PERSON], отримала земельну ділянку під порядковим номером 87. Щодо площі наданій їй земельній ділянці, яка дорівнює 0,064га як пояснює у своїй позовній заяві позивачка, у вище вказаних документах взагалі не йдеться. Стосовно членства позивачки - [PERSON], в СГТ «Меліоратор», в матеріалах справи є довідка СГТ «Меліоратор» від 05.08.2012р., № 27,(а.с.13) де вказано, що громадянка [PERSON], не є членом СГТ «Меліоратор», земельні ділянки за нею не числяться, членські внески не платила. Земельна ділянка [ADDRESS] належить члену СОТ «Меліоратор» [PERSON], на підставі рішення Маяківської сільської ради від 04.09.1997року «Про передачу земельної ділянки громадянам у власність, земельна ділянка приватизована, державний акт про право приватної власності на землю видано [PERSON], Маяківською сільською радою 15.10.1998року. Вище вказана земельна ділянка на будь-кого іншого не оформлялася. Згідно відповіді Маяківської сільської ради від 19.11.2012 року № 635-02-16(а.с.36), яка є в матеріалах справи, вбачається, що власником земельної ділянки по [ADDRESS], СГТ «Меліоратор» Біляївського району Одеської області є [PERSON], відповідно до державного акту про право власності на землю, який він одержав на підставі рішення Маяківської сільради від 04.09.1997 року «Про передачу земельної ділянки громадянам у власність(а.с.14). Земельна ділянка, право власності на яку набуто шляхом приватизації, є особистою приватною власністю того із подружжя, кому вона безоплатно передана у власність, та не є спільною сумісною власністю подружжя. Зокрема, статті 116, 118, 121 Земельного кодексу України визначають порядок отримання земельної ділянки громадянином в порядку безоплатної приватизації. Саме в такому порядку, який зазначений вище, особа набуває права власності на спірну земельну ділянку. Доказами, що можуть надаватися до суду, які підтверджують дотримання процедури приватизації є Державний акт на право власності на земельну ділянку; Згідно ч.1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно п. в ч.3 ст. 116 ЗК України, підставою набуття права на землю із земель державної та комунальної власності є безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян, яка провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Право на приватизацію земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації є особистим майновим правом особи, гарантованим земельним законодавством України. Це право тісно пов'язане з особою і реалізується нею особисто. Не допускається приватизація земельної ділянки на користь інших осіб чи відступлення права на приватизацію земельної ділянки. Відсутність зв'язку з сімейними відносинами вбачається в наступному: Законодавство України гарантує кожному громадянину України право на безоплатне одержання земельної ділянки в межах встановлених норм безоплатної приватизації. Таке право мають кожен із членів подружжя та можуть реалізувати його незалежно один від одного. Реалізація одним із членів подружжя права на приватизацію в межах норм безоплатної приватизації не позбавляє права іншого з членів подружжя скористатись своїм правом на безоплатну приватизацію. Тобто, безоплатна приватизація здійснюється кожним з членів подружжя особисто, незалежно один від одного й поза будь-яким зв'язком із сімейними відносинами. Державний акт на право власності на земельну ділянку, яка приватизована одним із членів подружжя, не містить ніякого списку співвласників. Єдиним власником є особа, яка її приватизувала. Остання обставина ще раз підтверджує незаконність претензій другого із членів подружжя на спірну земельну ділянку та виключне право власності на неї у особи, яка її приватизувала. Порядок набуття права власності на земельні ділянки, які приватизовані в порядку безоплатної передачі та реалізація такого права визначаються саме Земельним Кодексом України. В Земельному кодексі України чітко встановленні випадки, коли виникає право спільної сумісної власності на земельні ділянки, та правовстановлюючі документи, які таке право підтверджують. Порядок та процедура безоплатної приватизації земельних ділянок не регулюється актами цивільного законодавства і не може розглядатися як класичний спосіб набуття майна в розумінні Сімейного та Цивільного кодексів України. Дане судження підтверджується розмежуванням в статті 81 ЗК України, підстав набуття права власності на землю за цивільно-правовими угодами та, окремо, приватизацією і безоплатною передачею. Зважаючи на обставини справи, якщо в судовому розгляді буде доведено ту обставину справи, що земельна ділянка була приватизована в порядку реалізації особою свого права на безоплатну приватизацію, то однозначно можна стверджувати, що вимога щодо поділу такої земельної ділянки ґрунтується на хибному розумінні порядку її отримання і в задоволенні такої вимоги судом повинно бути відмовлено. Здебільшого, судова практика виходить із того, що майно, яке отримане в порядку приватизації, є особистою приватною власністю одного із членів подружжя і не підлягає поділу, підтвердженням цього є думка Верховного Суду України в листі від 29.10.2008 року №19-3767/0/8-08, де в ч. 10 цього листа роз'яснено, що земельна ділянка, право власності на яку набуто шляхом приватизації є особистою приватною власністю того з подружжя, кому вона безоплатно передана у власність, та не є спільною сумісною власністю подружжя. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON], до [PERSON], в повному обсязі.

Outcome: dismissed