Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації. Позов мотивований тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS]. Відповідно до домової книги у даній квартирі проживає шість людей, а саме: позивач [PERSON], чоловік позивача [PERSON], дочка позивача [PERSON], онуки позивача [PERSON] та [PERSON] і відповідач [PERSON] Згідно довідки квартального комітету про склад сім'ї від 19.01.2015 року № 15, в квартирі [ADDRESS] проживають: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] [PERSON] за даною адресою не проживає з січня 2014 року. Однак, відповідач на даний час прописаний (зареєстрований) за вищевказаною адресою, хоча фактично, після розірвання шлюбу із донькою позивача [PERSON], за даною адресою не проживає. [PERSON] виїхав до Російської Федерації, на даний час - місце його проживання позивачу невідоме. Таким чином, відповідач, який не проживає за адресою: [ADDRESS], втратив право на користування житлом, внаслідок розірвання шлюбу та виїзду на постійне місце проживання до Російської Федерації. Оскільки, за вищевказаною адресою [PERSON] не проживає, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються на нього, чим об'єктивно порушуються права позивача, тому вона змушена звернутись до суду за їх захистом і вимагати усунення перешкод в користуванні своєю власністю. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про визнання [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] та примусового зняття [PERSON] з реєстраційного обліку в квартирі. В судовому засіданні позивач позов підтримала, просила задовольнити позовні вимоги, аргументуючи їх мотивами викладеними в позовній заяві. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином. Від відповідача не надійшло заяви про розгляд справи у його відсутність, не повідомлено причини неявки. Суд, враховуючи думку позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS]. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15.10.2014 року, яке набрало законної сили 28.10.2014 року, шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], розірвано. (а.с. 5) Згідно довідки № 262 від 11.03.2015 року, виданої КК «Пирогово», [PERSON], 1953 р.н., проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Склад її сім'ї становить: чоловік - [PERSON], 1950 р.н., донька - [PERSON], 1975 р.н., онук - [PERSON], 1996 р.н., онук - [PERSON], 1999 р.н., зять - [PERSON], 1971 р.н. [PERSON] за цією адресою з січня 2014 року не проживає. (а.с. 4) Згідно отриманої судом довідки з адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України у Вінницькій області від 26.03.2015 року [PERSON], 1971 року народження, зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 18) Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а у відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні, відповідно до ст. 321 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла (в тому числі колишній) втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 3 СК України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Судом встановлено, що позивач і відповідач не пов'язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов'язків, не є членами однієї сім'ї, відповідач не проживає в спірному житловому будинку більше одного року без поважних причин. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоч і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно ст. 391 ЦК України. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи принцип диспозитивності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Суд прийшов до висновку, що відповідач створює перешкоди позивачу в користуванні, володінні та розпорядженні її майном на власний розсуд, тобто повно і незаперечно здійснювати свої права користування і розпорядження майном, що є неприпустимим, згідно чинного законодавства України. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом усунення [PERSON] перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS], шляхом визнання [PERSON], 1971 року народження, таким, що втратила право користування даним жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS]. В задоволенні позовних вимог в частині зняття з місця реєстрації [PERSON], 1971 року народження за адресою: [ADDRESS], слід відмовити, оскільки вимоги в цій частині є необґрунтованими і передчасними. Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла. Відповідно до ст. 7 вище зазначеного Закону, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили. Таким чином, наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, що набрало законної сили, є підставою для його виконання шляхом зняття з реєстрації особи та не потребує додаткового судового врегулювання. Крім того, відповідно до Конституції України та ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відмова в знятті з реєстраційного обліку осіб, які визнані за рішенням суду такими, що втратили право на користування житловим приміщенням може бути оскаржена до суду відповідно до чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 121, 80 гривень, пропорційно до розміру задоволених вимог, а судовий збір в сумі 121, 80 гривень - слід залишити за позивачем. Враховуючи наведене,

Outcome: partial