Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

В червні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог в судовому засіданні, просив зобовязати редакцію газети „Ічнянська панорама в місячний строк з дня набрання рішенням законної сили надрукувати текст спростування під назвою „Як „Ічнянська панорама докотилась до вигадок одіозної людини, про яку складають анекдоти, стягнути з редакції газети „Ічнянська панорама і [PERSON] моральну шкоду в розмірі 40 000 грн. та сплачену суму судового збору. Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що у №1 (17)газети „Ічнянська панорама від 31 січня 2015 року за підписом [PERSON] (редактора газети) було опубліковану статтю „[PERSON]: [PERSON] агент олігархо-фашистів, яка, на думу позивача, є повністю неправдивою, містить інформацію, яка завдає шкоди його діловій репутації, проте редакція газети не опубліковує спростування і не надає обгрунтованої відповіді щодо такої відмови. Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 04 листопада 2015 року в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. [PERSON] наполягає на тому, що опублікована стаття є наскрізь брехливою та провокаційною, проте на його вимогу спростувати її відповіді від відповідача не отримав. Вказує, що стаття 37 Закону України „Про друковані засоби масової інформації передбачає випадки, в яких особі може бути відмовлено в опублікуванні наданого тексту спростування недостовірної інформації, проте таких заборон щодо його тексту не встановлено. Позивач звертає увагу, що попередніми судовими рішеннями редакцію газети вже зобовязували опублікувати спростування інформації, викладеної на її сторінках. Позивач стверджує, що суд безпідставно відмовив йому у праві на компенсацію завданої моральної шкоди. Зазначає, що він надав суду понад 70 документів, які підтверджують недостовірність публікації, що є предметом спору, а також надав медичні картки амбулаторного хворого на підтвердження критичного стану його здоровя у період спірної публікації. Позивач наполягає на тому, що він оскаржує статтю автора [PERSON] і що не подавав позову до [PERSON], бо ця людина, на його думку, психічно неповноцінна, докази чого є в справі. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Розглядаючи справу та ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, проте позивач зазначав, що не бажає ставити питання про визнання недостовірною інформації, викладеної у статті, наполягаючи на тому, що вся стаття є недостовірною, а тому суд не може визначити характер поширеної інформації і зясувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночними судженнями, у звязку з чим в задоволенні позовних вимог належить відмовити. Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 31 січня 2015 року в газеті „Ічнянська панорама за №1(17) була опублікована стаття автора [PERSON] під назвою „[PERSON]: „[PERSON] агент олігархо-фашистів. Вимога [PERSON] про опублікування тексту спростування цієї статті залишилась без задоволення, що змусило його звернутися до суду із даним позовом. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] зазначив відповідачами газету „Ічнянська панорама та її редактора [PERSON] Ухвалою Ічнянського районного суду від 19 серпня 2015 року до участі в справі в якості співвідповідача було залучено [PERSON] В мотивувальній частині рішення суд не дав будь-якої оцінки запереченням відповідача [PERSON] про те, що редакція газети „Ічнянська панорама та він як її редактор є неналежними відповідачами, оскільки матеріал під назвою „[PERSON]: [PERSON] агент олігархо-фашистів є дослівним відтворенням статті [PERSON] „[PERSON] у Фастові, опублікованої у жовтні 2014 року в газеті „За правопорядок-справедливість та публічного виступу [PERSON] на прес-конференції 16 серпня 2007 року, відповіді якого опубліковані на сайті „Обозреватель. Отже, судом не враховано, що, виходячи із підстав і предмета спору, положень статей 277, 302 ЦК України, Закону України «Про інформацію» зясуванню судом підлягав не лише факт поширення інформації про особу, її достовірність, а й кола осіб, на яких може бути покладено відповідальність за поширення недостовірної інформації; джерело поширення інформації та чи не є воно засобом масової інформації; наявність чи відсутність складу правопорушення та підстав для звільнення від відповідальності. Необхідність зясування зазначених обставин випливає і з розяснень. викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи». Відповідно до п. 9 вказаної Постанови відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична особа або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. З ксерокопії газети „За правопорядок-справедливість №45/10 жовтень 2014 року встановлено, що в ній була опублікована стаття „[PERSON] у Фастові та що за достовірність фатів, викладених в статті відповідає громадянин України [PERSON] (а.с.19). 16 серпня 2007 року на сайті „Обозреватель відбулась веб-конференція міського голови Фастова [PERSON], відповіді якого на поставлені запитання були розміщені на цьому ж сайті (а.с.183-200). Дані цих двох матеріалів і були відтворені в статті [PERSON] „„[PERSON]: [PERSON] агент олігархо-фашистів. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 42 Закону України „Про друковані засоби масової інформації редакція, журналіст не несуть відповідальності за публікацію відомостей, які не відповідають дійсності, принижують честь і гідність громадян і організацій, порушують права і законні інтереси громадян або являють собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації і права журналіста, якщо вони є дослівним відтворенням публічних виступів або повідомлень субєктів власних повноважень, фізичних та юридичних осіб. Жодних позовних вимог до [PERSON] позивач [PERSON] не заявляв. В апеляційній скарзі [PERSON] також наполягав на тому, що позову до [PERSON] він не подавав, і останнього було залучено до участі в справі поза його волею. Стверджує, що він оскаржує статтю [PERSON], опубліковану саме в газеті „Ічнянська панорама. Питання щодо залучення до участі в справі власника сайту „Обозреватель, на якій було розміщено інформаційний матеріал, судом першої інстанції не вирішено. Таким чином, визначені [PERSON] відповідачі редакція газети „Ічняянська панорама та [PERSON] не несуть відповідальності за надрукований матеріал, є неналежними відповідачами. Матеріали, які були використані в спірній статті [PERSON] не оскаржувались, такими, що не відповідають дійсності не визнавались. Позовних вимог до [PERSON] та власника сайту „Обозреватель заявлено також не було. Отже, з врахуванням викладеного позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню саме з наведених вище мотивів. Підсумовуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову, залишивши його без змін в іншій частині.

Outcome: partial