Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-01 00:00:00

В червні 2015р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», в якому просила суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість: за строковим договором банківського вкладу №300937/34385/7-14 від 10 червня 2014р. у загальному розмірі 2657,16 дол. США, що складається з: суми неповернутого банківського вкладу у розмірі 2312,73 дол. США; суми несплачених відсотків у розмірі 276,0 дол. США; трьох відсотків від простроченої суми після закінчення строку договору у розмірі 68,43 дол. США., а також за строковим договором банківського вкладу №300937/34386/7-14 від 10 червня 2014р. у загальному розмірі 1577,49 євро, що складається з: суми неповернутого банківського вкладу у розмірі 1373,0 євро; суми несплачених відсотків у розмірі 163,86 євро; трьох відсотків від простроченої суми після закінчення строку договору у розмірі 40,63 євро. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 10 червня 2014р. між сторонами було укладено договір-заяву №300937/34385/7-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 7 місяців в іноземній валюті (далі по тексту - договір 1), відповідно до якого, позивачка на строк з 10 червня 2014р. по 10 січня 2015р. внесла 2254,73 дол. США. з процентною ставкою 12,10 % річних. При цьому, відповідно до умов договору 1 позивачка поповнювала сій вклад: 08 вересня 2014р. - на суму 58,0 дол. США, 12 вересня 2014р. - на суму 50,0 дол. США. Водночас, 23 лютого 2015р. позивачка зняла зі свого рахунку грошові кошти в сумі 80,0 дол. США. Крім того, 10 червня 2014р. між сторонами було укладено ще один договір-заяву №300937/34386/7-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 7 місяців в іноземній валюті (далі по тексту - договір 2), відповідно до якого, позивачка на строк з 10 червня 2014р. по 10 січня 2015р. внесла 1043,00 євро з процентною ставкою 12,10 % річних. При цьому, відповідно до умов договору 2 позивачка поповнювала сій вклад: 22 липня 2014р.- на суму 250,0 євро, 08 вересня 2014р. - на суму 30,0 євро; 12 вересня 2015р. - на суму 50,0 євро. Позивачка неодноразово зверталася до відповідача з заявами про повернення коштів з депозитних рахунків, проте відповідач не повернув останній кошти, які обліковуються на її рахунках, а тому позивачка вимушена була звернутись до суду за захистом свого порушеного права. До судового засідання, стороною позивача було подано на адресу суду заяву, в якій сторона просила розглядати справу у її відсутність, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач, про час та місце розгляду справи оповіщався у встановленому законом порядку, свого представника до суду не направив, поважності причин неявки суду повідомлено не було, як і клопотань про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, заперечення на позов не подавались. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 10 червня 2014р. між сторонами було укладено договір 1, за умовами якого на строк з 10 червня 2014р. по 10 січня 2015р. позивачка внесла 2254,73 дол. США з процентною ставкою 12,10 % річних, що підтверджується меморіальним ордером №13635043 від 10 червня 2014р. (а.с.7). Крім того, 10 червня 2014р. між сторонами було укладено договір 2, за умовами якого на строк з 10 червня 2014р. по 10 січня 2015р. позивачка внесла 1043,00 євро з процентною ставкою 12,10 % річних, що підтверджується меморіальним ордером №13635046 від 10 червня 2014р. (а.с.13). Відповідно до п.п. 6 договорів 1, 2 після закінчення строку, визначеного п. 1 цього договору-заяви, вклад повертається вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями п. 5.2 Основних умов. Судом встановлено, що після закінчення терміну на який було розміщено вклад позивачка зверталася до відповідача з вимогами про повернення депозитних вкладів, проте її вимоги були залишені відповідачем без задоволення. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. У відповідності з ст. 8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких дана Верховною Радою України, суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 1, 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Відповідно до положень ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором. Крім того, ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 529 ЦК України кредитор має право не приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Отже, за змістом наведених норм права зобов'язання банку полягає у виплаті володільцеві рахунку грошових коштів на умовах та в порядку, встановлених договором. Положеннями ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною відповідача не надано до суду жодних доказів, з яких би вбачалося, що фінансові операції щодо видачі належних позивачу коштів обмежені за рішенням суду або зупинені в порядку, визначеному ст. 17 Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму», як такі, що можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Згідно матеріалів справи, а саме виписки по особовим рахункам за договором 1 та договором 2 за період з 10 червня 2014р. по 17 серпня 2015р., на особовому рахунку позивачки за договором 1 обліковується сума вкладу та нарахованих відсотків у розмірі 2316,02 дол. США., за договором 2 - у розмірі 1363,95 євро. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сума банківського вкладу з нарахованими відсотками за договором 1 у розмірі 2316,02 дол. США, а також сума банківського вкладу з нарахованими відсотками за договором 2 у розмірі 1363,95 євро. При цьому, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог сторони позивача щодо стягнення з відповідача процентів за весь час фактичного користування депозитними коштами позивачки, зокрема, по день подачі позову - 05 червня 2015р., оскільки, згідно наявних в матеріалах справи виписок із особових рахунків позивачки, 12 січня 2015р. стороною позивача було перерахована суму депозитного вкладу та нарахованих процентів за договорами 1 та 2 на особовий рахунок позивачки у зв'язку із закінченням строку дії депозиту, а відтак договір 1 та 2 вважаються такими, що закінчили свою дію, а користування стороною відповідача належними позивачці грошовими коштами з моменту закінчення строку дії договору та до моменту фактичного розрахунку підпадає під регулювання положень закону щодо договору про банківський вклад, що узгоджується із правовими позиціями, викладеними у Постанові Верховного суду України від 10 червня 2015р. по справі №6-36цс-15. Стосовно вимог позивачки про стягнення на свою користь з відповідача, в порядку ст. 625 ЦК України, 3,0 % річних, то в цій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки стороною позивача невірно здійснено розрахунок 3,0 % річних. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3654,0 грн.

Outcome: partial