Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-23 00:00:00

В січні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до Новосанжарського районного суду Полтавської області з позовом про стягнення боргу. В позовній заяві зазначав, що 20 жовтня 2003 року відповідачка [PERSON] позичила в нього кошти в сумі 50000 грн., про що надала йому розписку. Згідно розписки [PERSON] зобов»язалася повернути йому грошові кошти у строк не пізніше 20 жовтні 2005 року. Однак, відповідачка своє зобов»язання не виконала, тому позивач прохав стягнути з неї на його користь суму боргу за договором позики 50000 грн. 19 лютого 2014 оку до спільного розгляду була прийнята позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання розписки недійсною у зв»язку з тим, що коштів за договором позики вона не отримувала. Рішенням Новосанжарського районного суду від 16.05.2014 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 50000 грн.В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання розписки недійсною відмовлено.Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 17.06.2014 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено. Рішення Новосанжарського районного суду від 16.05.2014 року залишено без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.11.2014 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 16 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 7 червня 2014 року скасоване в частині вирішення первісного позову [PERSON] та направлено справу у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. 09.02.2015 року справа надійшла до Кобеляцького районного суду Полтавської області з Новосансанжарського районного суду в зв»язку з неможливістю утворити новий склад суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав свої вимоги і пояснив суду, що надав відповідачці за договором позики 50000 грн., про що була складена розписка від 20.10.2003 року. Відповідачка зобов»язувалась віддати борг до 20 жовтня 2005 року. В разі неповернення він отримає від неї земельну частку (пай). Однак відповідачка не повернула кошти . Строк позовної давності для звернення до суду вважає не пропущеним, оскільки відповідачка склала заповіт на його ім»я на земельну ділянку, а потім у 2013 році заповіт скасувала, тому, на його думку, з цієї дати порушується його право. Відповідачка [PERSON] позов не визнала і пояснила суду, що грошові кошти від [PERSON] не отримувала. Розписка була складена , оскільки вона здала в оренду [PERSON]земельну ділянку. Надала суду заяву про застосування строку позовної давності. Суд, заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що 20 жовтня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 50000 грн. строком до 20.10.2005 року.( а.с.4). На час укладення договору позики у період виконання зобов»язання за цим договором , спірні правовідносини сторін були врегульовані відповідними положеннями ЦК УРСР в редакції 1963 року. Згідно з положеннями статті 374 ЦК УРСР за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність гроші або ресі , визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним в момент передачі грошей або речей. Відповідно до статті 71 ЦК УРСР , що діяла на час укладання договору позики, загальний строк для захисту права за захистом особи, право якої порушено ( позовна давність) , був встановлений тривалістю в три роки, пербіг якого в силу ст..76 ЦК УРСР починається з дня виникнення права на позов. В силу вимог вказаної статті Закону право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатись про порушення свого права. За змістом умов договору позики ( розписик) від 20.10.2003 року вбачається, що строк виконання зобов»язання з повернення суми боргу закінчився 20.10.2005 року. Таким чином, право на позов внаслідок невиконання відповідачкою [PERSON] зобов»язання з повернення суми позики виникло у позикодавця [PERSON] з 21.10.2005 року. 01січня 2004 року набрав чинності Цивільний Кодекс України. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов»язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки строк повернення суми боргу відповідачкою за договором позики від 20.10.2003 року спливав 20.10.2005 року , тобто після набрання чинності ЦК України, до спірних правовідносин сторін підлягають застосуванню положення ЦК України в редакції Закону 2003 року. Згідно з ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна мторона ( позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі , визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей пбо інших речей , визначених родовими ознаками. Положеннями статті 1947 ЦК України передбачено, що договір позики укладається в письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України , позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти в такій самій сумі або речі виначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлено договором. Як встановлено судом, відповідачка [PERSON] 20.10.2003 року отримала в борг від позивача 50000 грн., на підтвердження якого видала розписку , в якій зазначила, що взяла в борг від [PERSON] гроші в сумі 50000 грн. і зобов»язувалась повернути суму боргу до 20.10.2005 року. На забезпечення повернення боргу відповідачка [PERSON] 21.10.2003 року склала заповіт , яким заповіла [PERSON] належну їй на праві власності земельну ділянку. В липні 2013 року [PERSON] скасувала цкй заповіт. 13.02.2014 року відповідачка [PERSON] звернулась до суду з заявою про застосування строку позовної давності. В судовому засіданні відповідачка теж прохала застосувати строки позовної давності і відмовити позивачеві в позові в зв»язку із закінченням строків позовної давності. Позивач [PERSON]. вважав, що строки давності не закінчились і починаються з дати скасування заповіту. Згідно ст..256 ЦК України позовна давність- це строк , у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст..257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст..267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі , є підставою для відмови в позові. Отже, право на позов у [PERSON] виникло 21.10.2005 року , однак до суду з даними вимогами він звернувся лише в січні 2014 року , тобто поза межами передбаченого законом строку позовної давності. Скасування заповіту [PERSON] в липні 2013 року суд не вважає поважною причиною пропуску строку позовної давності при звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості за договором позики, або обставиною, яка впливає на обрахування строку позовної давності. Враховуючи вищезазначене, чуд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в зв»язу з пропуском позивачем строку позовної давності.. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed