Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулось Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Позов мотивований тим, що 26.11.2008 року до Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації звернулась [PERSON] за призначенням тимчасової допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, оскільки вона не отримувала аліментів від [PERSON]. На підставі поданих документів було призначено тимчасову допомогу. За період з 01.12.2008 року по 30.06.2013 року [PERSON] оримала вище зазначену допомогу в сумі 20 257, 20 гривень. 05.11.2013 року на адресу [PERSON] позивачем було направлено повідомлення про повернення коштів у місячний термін з дня отримання повідомлення. У вересні 2013 року [PERSON] знову звернулась до управління і на період з 01.09.2013 року по 28.02.2014 року їй було призначено тимчасову допомогу. 04.12.2013 року [PERSON] надала управлінню заяву про припинення виплати тимчасової допомоги в зв'язку з отримання аліментів від [PERSON] За період з 01.09.2013 року по 31.12.2013 року [PERSON] було виплачено 1 474, 80 гривень. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про стягнення з [PERSON] коштів в сумі 21 732, 00 гривень, як таких, що виплачені з Державного бюджету України у вигляді тимчасової державної допомоги на користь Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві, і просила позов задовольнити. Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали і просили суд відмовити в їх задоволенні. По справі встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 23.12.2005 року Староміським районним судом м. Вінниці було видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнійх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], аліментів в сумі 400, 00 гривень (по 200, 00 гривень на кожну дитину) щомісячно, починаючи з 08.11.2005 року і до досягнення дітьми повноліття. (а.с. 76) Рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 08.04.2009 року, яке набрало законної сили 01.06.2009 року, було змінено розмір аліментів призначених рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 22.12.2005 року; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнійх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], аліментів в сумі 800, 00 гривень (по 400, 00 гривень на кожну дитину) щомісячно, починаючи з 04.02.2009 року і до досягнення повноліття. (а.с. 160) Відповідно до заяв [PERSON] про призначення соціальної допомоги від 26.11.2008 року, 11.08.2009 року, 04.06.2010 року, 13.01.2011 року, 11.05.2012 року, 29.01.2013 року, 27.09.2013 року та на підставі довідок Староміського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції від 17.11.2008 року, 10.08.2009 року, 01.06.2010 року, 10.01.2011 року, 03.05.2012 року, 28.01.2013 року, 17.09.2013 року управлінням праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації [PERSON] було призначено тимчасову соціальну допомогу. (а.с. 5-21, 24-25). З довідки від 09.01.2014 року вбачається, що сума виплачених [PERSON] коштів у вигляді тимчасової соціальної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів за період з грудня 2008 року по грудень 2013 року (включно) складає 21 732, 00 гривень. (а.с. 27-29). Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, даний обов`язок є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, при чому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Частинами 8 та 9 статті 181 СК України встановлено, що якщо місце проживання чи перебування батьків невідоме, або вони ухиляються від сплати аліментів, або не мають можливості утримувати дитину, дитині призначається тимчасова державна допомога, яка не може бути меншою ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Виплата тимчасової державної допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Порядок призначення та виплати тимчасової державної допомоги визначається Кабінетом Міністрів України. Суми наданої дитині тимчасової державної допомоги підлягають стягненню з платника аліментів до Державного бюджету України у судовому порядку. Відповідно до п. 7 Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 189 від 22.02.2006 року тимчасова допомога призначається кожні шість місяців, починаючи з місяця, в якому подані усі необхідні документи. Відповідно до п. 12 Порядку, якщо виникла можливість стягнення аліментів з одного з батьків, виявлено, що один з батьків може утримувати дитину або місце проживання (перебування) одного з батьків встановлено, у зв'язку з чим можливе стягнення з нього коштів на утримання дитини, орган праці та соціального захисту населення звертається до суду із заявою про стягнення суми сплаченої тимчасової допомоги. Стягнуті кошти зараховуються до державного бюджету. Однак, судом враховано, що обставини можливості стягнення аліментів з відповідача, можливості утримання ним дітей були предметом розгляду в суді при вирішенні справи № 2-375-09 за позовом [PERSON] до [PERSON] про збільшення розміру аліментів і такі правовідносини регулюються ст. 192 СК України. Так, вище вказаним судовим рішенням від 08.04.2009 року, було встановлено покрашення матеріального стану [PERSON] і можливість сплати аліментів в більшому розмірі ніж визначеному судовим рішенням від 22.12.2005 року, а саме по 400, 00 гривень на кожну дитину. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] за період з 01 травня 2008 року по 31 жовтня 2008 року не сплачував аліменти на утримання дітей на виконання судового рішення від 22.12.2005 року (по 200, 00 гривень на кожну дитину), а фактично стягувач отримала їх за рахунок коштів держави на загальну суму 2 523, 60 гривень. При чому, судом встановлено, що відповідач знав про свій обов'язок і мав можливість сплачувати аліменти на утримання дітей по 200, 00 гривень на кожну дитину на виконання судового рішення від 22.12.2005 року. Судом було досліджено матеріали виконавчого провадження ВП № 12362550 про стягнення аліментів з [PERSON], отримані судом від Староміського ВДВС ВМУЮ на запит суду. (а.с. 83-158) З даних матеріалів вбачається, що відповідач в розшуку не перебував, доказів того, що його місце проживання не було встановлено не має. Навпаки, державному виконавцю було відоме місце проживання боржника, наявність у нього зареєстрованого за ним права власності на нерухоме та рухоме майно. Державним виконавцем було накладено арешт на рухоме й нерухоме майно боржника. [PERSON] 12.12.2011 року звернулась до державного виконавця із заявою про зняття арешту з рухомого майна [PERSON] і зазначила, що ним сплачені аліменти по 12.12.2011 року в повному обсязі. Постановою державного виконавця від 13.12.2011 року було знято арешт з рухомого майна боржника. Жодних інших дій направлених на виконання судового рішення, визначених Законом України «Про виконавче провадження», державним виконавцем здійснено не було. На вимогу суду, державним виконавцем було надано довідку-розрахунок заборгованості по виплаті аліментів відповідачем. (а.с. 158) З даної довідки (станом на 29.04.2014 року) вбачається, що відповідачем неналежно виконувалось рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання дітей, однак сплата аліментів все ж таки мала місце. В той же час, судом встановлена невідповідність довідок, виданих державним виконавцем Долгополовій О. Б. про неотримання нею аліментів від відповідача. Так, зокрема, згідно довідки від 10.01.2011 року, виданої державним виконавцем, [PERSON] за період з 01.07.2010 року по 31.12.2010 року аліменти не сплачував, однак з розрахунку заборгованості і квитанцій про сплату аліментів, які містяться в матеріалах справи, вбачається, що в серпні місяці 2010 року відповідачем було сплачено 800, 00 гривень. Згідно довідки від 03.05.2012 року відповідач за період з 01.11.2011 року по 30.04.2012 року аліменти не сплачував, однак згідно довідки-розрахунку і квитанцій вбачається, що відповідачем в грудні місяці 2011 року було сплачено 19 000, 00 гривень. Також, судом прийнято до уваги, що в матеріалах виконавчого провадження міститься заява [PERSON] від 12.12.2011 року про сплату [PERSON] аліментів по 12.12.2011 року. Однак, всупереч даним обставинам державним виконавцем була видана довідка про відсутність сплати відповідачем за цей період аліментів. Також, згідно довідки державного виконавця від 28.01.2013 року за період з 01.07.2012 року по 31.12.2012 року [PERSON] аліменти не отримувала. Однак, в серпні 2012 року відповідачем було сплачено 1 001, 00 гривень, в листопаді 2012 року - 1 000, 00 гривень, що також підтверджується довідкою-розрахунком, наданою на запит суду і квитанціями, що містяться в матеріалах справи. Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 7 Закону України «Про державну виконавчу службу» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Судом прийнято до уваги, що з погляду на значення словосполучення «ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням», означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов'язків. Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне. В матеріалах справи відсутні докази, які б давали підстави вважати, що боржник саме ухилявся від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням. Суд вважає, що нездійснення посадовою особою (державним виконавцем) своїх обов'язків, покладених на неї законом, не повинно будь-яким чином призводити до порушення чи обмеження прав, в даному випадку відповідача. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Клопотання відповідача та його представника про застосування строків позовної давності до даних правовідносин не підлягає задоволенню, оскільки в даному випадку у позивача виникає право вимагати повернення виплачених коштів з моменту виявлення можливості стягнення аліментів з одного з батьків. Припинення виплат [PERSON] відбулось з січня 2014 року на підставі її заяви від 04.12.2013 року. Тобто, спірні правовідносини мають триваючий характер, тому підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності немає. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи вище викладене, принципи розумності та справедливості, суд прийшов до висновку про стягнення з [PERSON] коштів в сумі 2 523, 60 гривень, як таких, що виплачені з Державного бюджету України у вигляді тимчасової державної допомоги за період з грудня 2008 року по травень 2009 року (включно) на користь Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації, оскільки вимоги в цій частині є обґрунтованими і доведеними. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача коштів в сумі 19 208, 40 гривень слід відмовити, враховуючи вище викладене. Оскільки позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору згідно Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 243, 60 гривень враховуючи положення ч. 3 ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial