Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-23 00:00:00

В червні 2021 року до суду надійшов вищевказаний цивільний позов, у якому позивач просить суд витребувати від [PERSON] на користь [PERSON] 1/8 частку будинку [ADDRESS] , належної [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Позивач є сином [PERSON] та [PERSON] . 08.05.2002 року [PERSON] отримала у спадщину 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] та житловий будинок [ADDRESS] . Окрім цього майна, [PERSON] мала у власності [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла. Первісно дата смерті [PERSON] була зазначена помилково у свідоцтві про смерть як [INFO] . 02.07.2002 року посвідчено нотаріальний договір дарування, за яким [PERSON] дарує [ADDRESS] (Відповідач), яка вже мала у власності 1/3 вказаного будинку (додається витяг з реєстру речових прав на нерухоме майно). В подальшому спадщина після померлої [PERSON] була розподілена спадкоємцями, які фактично її прийняли відповідно до ЦК УСРС 1963 року, що діяв на той час. Позивач фактично вступив у володіння спадковим майном, отримавши в порядку спадкування за законом від матері 1/8 частину будинку [ADDRESS] . Всі правовстановлюючі документи на майно померлої [PERSON] , її свідоцтво про смерть, тощо зберігав її чоловік [PERSON] . 27.04.2021 \~ \~ \~ \~року позивач звернувся до нотаріуса із дублікатом свідоцтва про смерть [PERSON] аби отримати спадщину. Того ж дня нотаріус направив запит до БТІ. 20.05.2021року позивач від нотаріуса отримав лист з Бюро технічної інвентаризації стосовно будинку, в якому було зазначено, що частка будинку була подарована 03.07.2002 року його матір`ю Відповідачці. 08.06.2021 року позивач дізнався в єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що 5/6 будинку володіє Відповідач. З`ясувавши всі ці обставини, позивачу стало зрозуміло, що у власності його матері перебрала 1/2 частина будинку, яка мала увійти у спадщину й бути розподілена між усім: спадкоємцями. Очевидним є й те, що жодного договору дарування 1/2 будинку від 02.07.2002 року його матір здійснити не могла, адже померла [INFO] . Тобто зазначений договір не укладався та не існує. Відповідно жодних прав у відповідача після його посвідчення нотаріусом не виникло. Право власності позивача на 1/8 будинку офіційно не визнано лише через помилкову реєстрацію права власності на 1/2 будинку за Відповідачем, на підставі фактично неукладеного договору. Як відомо, позивач вступив у володіння часткою спадкового майна [PERSON] : 1/8 частина будинку [ADDRESS] . Це право позивач набув в порядку спадкування за померлою матір`ю [PERSON] на підставі рішення суду. Разом із позивачем по 1/8 частині вказаного будинку на підставі рішення суду отримали й інші спадкоємці першої черги: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Права власності позивача на його частку в усій спадщині існує з моменту відкриття спадщини, тобто з 23 червня 2002 року. Прийнявши частину спадщини (1/8 будинку [ADDRESS] ) позивач прийняв також й іншу частину спадщину, а саме: ј від 1/2 будинку [ADDRESS] , тобто 1/8 вказаного будинку та є власником цієї частини, у зв`язку з чим і звертається до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 7 липня 2021 у справі відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 07.07.2021 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. Відповідач у встановлений судом строк не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву, у зв`язку з чим, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 15 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст.16 ЦК України. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач є сином [PERSON] та [PERSON] . 08.05.2002 року [PERSON] отримала у спадщину після смерті [PERSON] 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] та житловий будинок [ADDRESS] . Окрім цього майна, [PERSON] мала у власності [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла. Первісно дата смерті [PERSON] була зазначена помилково у свідоцтві про смерть як [INFO] , що встановлено також рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 11.02.2021 року у справі 204/1238/20 (ЄДРСР № 94824651). 02.07.2002 року приватним нотаріусом ДМНО Черновою за №3733 посвідчено договір дарування, за яким [PERSON] дарує [ADDRESS] (Відповідач), яка вже мала у власності 1/3 вказаного будинку на підставі Договору купівлі-продажу від 07.07.1971 року, посвідченого Третьою ДДНК за №1-1981. Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31.05.2007 року у цивільній справі №2-1043/2007 було визнано право власності за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , за кожним право власності на 1/8 частину домоволодіння за адресою : [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . 20.05.2021 року позивач від нотаріуса отримав лист з Бюро технічної інвентаризації стосовно будинку, в якому було зазначено, що частка будинку була подарована 03.07.2002 року його матір`ю відповідачці. 08.06.2021 року позивач дізнався в єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що 5/6 будинку володіє відповідач. Обгрунтовуючи позовні вимоги щодо витребування частини спірного будинку в порядку ст. 387 ЦК України, позивач зазначив, що у власності його матері перебувала 1/2 частина будинку, яка мала увійти у спадщину й бути розподілена між усіма спадкоємцями, в свою чергу, очевидним є й те, що жодного договору дарування 1/2 будинку від 02.07.2002 року його матір здійснити не могла, адже померла [INFO] . Тобто зазначений договір не укладався та не існує. Відповідно жодних прав у відповідача після його посвідчення нотаріусом не виникло. Право власності позивача на 1/8 будинку офіційно не визнано лише через помилкову реєстрацію права власності на 1/2 будинку за Відповідачем, на підставі фактично неукладеного договору. Відповідно до частини статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Верховний Суд зауважив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06 2018 у справі № 338/180/17). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам. У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини (далі Суд) вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96). Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Отже, позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник або особа, у якої майно власника перебувало у законному володінні за відповідною правовою підставою. Іншими словами, за віндикаційним позовом може бути витребувана лише індивідуально визначена річ, оскільки призначення такого позову є повернення лише того майна, яке було у власності особи-позивача. Згідно ст. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. За змістом ст.ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Стаття 1268 ЦК України визначає особливості прийняття спадщини окремими особами. Так, відповідно до частини третьої цієї статті спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі, якщо майно спадкується особами, які вважаються такими, що прийняли спадщину, порядок спадкування і набуття ними права на спадкове майно має обов`язково враховувати особливості правового режиму відповідного майна. Якщо об`єктом спадкування виступає нерухоме майно, то відповідно до частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав (крім іпотеки) проводиться у строк, що не перевищує п`яти робочих днів з дня реєстрації відповідної заяви в Державному реєстрі прав. Зі змісту наведених норм вбачається, що спадщина у вигляді нерухомого майна, яка відкрилась на користь спадкоємця, не переходить до нього автоматично. У випадку, якщо відповідна державна реєстрація права на нерухоме майно не проведена, право власності у спадкодавця не виникає. Під час розгляду справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не здійснено державну реєстрацію права на спадщину, слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, зокрема, спадкове майно, підлягає державній реєстрації. Таким чином, набувач стає власником успадкованого майна з моменту державної реєстрації. Позивачем не враховано, що [PERSON] не є власником спірного майна та не мав права титульного володіння цим майном раніше, а тому він не може звертатись до суду із віндикаційним позовом до володільця майна. Водночас [PERSON] , звертаючись до суду з цим позовом, посилався на те, що договір дарування спірної частини домоволодіння є нікчемним, оскільки був укладений від імені спадкодавці вже після її смерті, таким чином, Позивач є заінтересованою особою та вправі звернутися до суду із позовом спрямованим на приведення сторін недійсного (оспорюваного) правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), тому що від цього залежить подальша його можливість законно реалізувати свої права на спадщину. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 373/101/18 (провадження № 61-4964св19). Таким чином, узагальнюючи викладене, суд дійшов висновку про те, що дійсно, Договір дарування частини нерухомого майна було укладено від імені спадкодавця вже після її смерті, однак у задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки позивач не наділений правом витребувати зазначене майно із незаконного володіння (віндикація), оскільки не є та не був власником спірного майна, більше того, лише приведення сторін правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину, за позовом [PERSON] , дозволить позивачу реалізувати свої спадкові права, шляхом оформлення прав на спадкове майно. За таких обставин, обраний позивачем спосіб захисту цивільного права та інтересу шляхом витребування майна із незаконного володіння не є належним способом захисту у даних правовідносинах, а тому підстав для задоволенню вказаних позовних вимог не має. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed