Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

До Білоцерківського міськрайонного суду Київської області звернувся [PERSON] з цивільним позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи його тим, що 04 листопада 2016 року відповідач позичив у нього 21 708, 00 грн., які зобовязався повернути до 30 листопада 2016 року, про що свідчить розписка та договір позики. Коли термін повернення зазначених грошей скінчився, [PERSON] добровільно борг не повернув. Враховуючи викладене позивач просить суд стягнути з відповідача борг з урахуванням штрафних санкцій в розмірі 22021,16 грн. В судове засідання позивач не зявився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не зявився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомив. Згідно ст.224 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Суд, оглянувши та дослідивши матеріали справи, прийшов до висновків, які мотивує наступним чином. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. В судовому засіданні встановлено, що 04 листопада 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики. Відповідно до п.1 Договору, пПозикодавець позичає, а Позичальник приймає грошові кошти в розмірі 21 708, 00 грн., з зобовязанням повернути таку ж суму до 30 листопада 2016 року включно. Підтвердженням того, що [PERSON] отримав зазначені кошти слугує розписка від тієї ж дати. Вирішуючи питання про стягнення суми боргу з відповідача суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підставі ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобовязана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію/передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. В ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання /неналежне виконання/. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Обовязок [PERSON] повернути [PERSON] грошові кошти передбачений ст.1049 ЦК України де зазначено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк, та в порядку, що встановлений договором. Позивач надав суду розхрахунок суми заборгованості з врахуванням відсотків розрахований на рівні облікової ставки НБУ, як це передбачено ст.1048 ЦК України. Суд приймає такий розрахунок позивача, так як відповідач доказів його неправильності не подав, як і не подав альтернативного розрахунку. Таким чином, позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Відповідно до ст..79,88 ЦПК України, підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача понесені витрати на сплату судового збору в розмірі640,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved