Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-27 00:00:00

В червні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Чистоводівської сільської ради Ізюмського району Харківської області, треті особи - Ізюмська районна державна адміністрація Харківської області, управління Держгеокадастру в Ізюмському районі Харківської області про визнання права власності на земельну частку (пай). В обґрунтування позову посилається на те, що включений до списку громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства, який додається до державного акту на право колективної власності на землю, який видано колективному сільськогосподарському підприємству «Чистоводівський», від 08 лютого 1996 року серії ХР 14-00-000526 під порядковим номером 52. Оскільки паювання земель здійснювалося державою, яка і повинна нести відповідальність за допущені при цьому порушення, неотримання сертифікату на право на земельну частку ( пай). Просить суд задовольнити його вимоги і визнати право власності на земельну частку (пай) розміром 7,14 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки (паю), в натурі (на місцевості) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель колективної власності реформованого КСП «Чистоводівський» на території Чистоводівської сільської ради Ізюмського району Харківської області, згідно державного акта на право колективної власності на землю, який видано колективному сільськогосподарському підприємству «Чисотоводівський» серія ХР 14-00-000526. Представник позивача надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, на підставі наявних у справі доказів, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач, Чистоводівська сільська рада Ізюмського району Харківської області, надала суду письмову заяву про розгляд справи без їх представника. Третя особа, Ізюмська районна державна адміністрація Харківської області, в судове засідання не зявилась, хоча і була повідомлена належним чином про час і місце розгляду справи, заперечень проти позову суду не надсилала. Третя особа, управління Держгеокадастру в Ізюмському районі Харківської області надало суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності на підставі наявних у справі доказів. Суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. Судовим розглядом встановлено, що відповідно до довідки управління Держгеокадастру в Ізюмському районі Харківської області від 26 травня 2016 року № 97-20.02-0.3-274/14-16 вбачається згідно додатку до Державного акту на право колективної власності на землю від 08 лютого 1996 року серії ХР № 14-00-000526 списку громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства «Чистоводівський» за № 52 значиться [PERSON]. Сертифікат на імя [PERSON] на право на земельну частку (пай) свого часу не було виготовлено. ( а.с.9-11). Згідно розпорядження Ізюмської РДА № 236 від 04 травня 2000 року площа земельної частки (паю) по КСП «Чистоводівський» складає 7,14 умовних кадастрових гектар без визначення меж цієї частки (паю) в натурі ( на місцевості). Вартість земельної частки (паю) станом на 01.01.2016 року становить 202\~491,76 гривень ( а.с.37). Управління Держгеокадастру в Ізюмському районі Харківської області не володіє інформацією, щодо причин неотримання сертифікату на право на земельну частку (пай) позивачем ( а.с.7). Частиною 2 ст. 373 ЦК України, ч. 2 ст. 14 Конституції України, ч. 2 і 3 ст. 1 ЗК України підкреслюють гарантованість права власності на землю. Ці гарантії мають конституційний рівень закріплення і стосуються усіх форм власності на землю. З урахуванням положень ч. 1 ст. 15, ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведених норм права потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі виділення в натурі ( на місцевості) належної їм земельної частки ( паю) ( пункт ґ ч. 1 ст. 81 ЗК України). Згідно ст. 1 Закону України « Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних часток (паїв) право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських колективів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Право особи на земельну частку ( пай) може бути встановлено в судовому порядку. Пунктом 2 Указу Презедента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємства і організаціям» від 08 серпня 1995 року № 720/95 право на земельну частку пай мають члени колеквтиного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Абзацом 2 пункту 1 Перехідних положень Земельного Кодексу України від 25 жовтня 2001 року, рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. При таких даних позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Крім цього, суд вважає за необхідне зазначити слідуюче, що невидача сертифікату та інші форми заперечення його права за своєю природою є триваючими порушеннями, проти якого позовна давність не застосовується, такі строки звернення до суду не є процесуальними і у відповідності до ст. 268 ЦК України , у цім позовна давність на них не застосовується.

Outcome: approved