Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-05 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 04.07.2017 р. надійшла позовна заява Національної академії внутрішніх справ (далі - НАВС) до [PERSON] про відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі, в якій Позивач просить суд: стягнути з Відповідача на користь НАВС вартість витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі, у сумі 33 088 грн. 79 коп. На обґрунтування заявлених вимог Позивач у позовній заяві зазначив, що наказом ректора Київського національного університету внутрішніх справ (далі - КНУВС) від 26.07.2008 р. № 714 [PERSON] з 01.09.2008 р. зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання КНУВС, який розпорядженням Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 р. № 1709-р «Про реорганізацію деяких вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ» було реорганізованого в НАВС, відтак остання є правонаступником КНУВС. Між сторонами 09.09.2008 р. було укладено Договір № Ко-76 (далі - Договір) про підготовку фахівця КНУВС, за умовами якого Відповідач навчався за рахунок коштів державного бюджету і зобов'язувався після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років за місцем розподілу, а у разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання, або звільнення з органів внутрішніх справ - відшкодувати витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі. З 01.09.2008 р. до 28.06.2012 р. відповідно до Договору Відповідач у період навчання перебував на державному забезпеченні харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням та житлом із наданням комунальних послуг, 28.06.2012 р. наказом НАВС № 376 Відповідачу присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство», видано диплом спеціаліста та направлено для подальшого проходження служби. Отже, навчальним закладом умови Договору виконано у повному обсязі. Проте наказом ГУМВС України у Київській області від 05.12.2014 р. № 1137 о/с Відповідача звільнено з органів внутрішніх справ за пунктом 64 « ж» Положення про проходження служби рядовим і навчальницьким складом органів внутрішніх справ - за власним бажанням на підставі власноручно написаного рапорту до спливу встановленого 3-річного терміну перебування на службі по закінченню навчання. Відповідач навчався в НАВС з 01.09.2008 р. до 28.06.2012 р., вартість витрат, пов'язаних з утриманням його у навчальному закладі становить 33 088 грн. 79 коп. (тридцять три тисячі вісімдесят вісім гривень сімдесят дев'ять копійок). Із сумою витрат, пов'язаних з утриманням його у навчальному закладі, Відповідача ознайомлено та проінформовано про необхідність відшкодування зазначеної суми, але грошові кошти від Відповідача до НАВС не надходили. Ухвалою Володарського районного суду Київської області від 12.07.2017 р. відкрито провадження у справі та призначено справу до слухання у попередньому судовому засіданні на 01.08.2017 р. Ухвалою суду від 01.08.2017 р. було призначено справу до судового розгляду на 17.08.2017 р., відкладене яке за клопотанням Відповідача на 21.09.2017 р., оголошено перерву до 03.10.2017 р. У судові засідання представник Позивача не з'явився, до матеріалів справи додано заяву від 03.07.2017 р. з проханням про розгляд справи без його участі на підставі наявних у справі доказів, позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с. 6). Крім того, до Володарського районного суду Київської області 19.09.2017 р. засобами електронної пошти та 26.09.2017 р. поштою від представника Позивача надійшли пояснення щодо заперечень Відповідача на позов НАВС з додатками, в яких додатково пояснено, що Відповідача було звільнено з органів внутрішніх справ на підставі поданого ним рапорту за власним бажанням, тобто на порушення умов Договору до спливу встановленого трирічного терміну перебування на службі після закінчення навчання; також вказано на незастосування до даної справи постанови Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 р. № 216; зауважено, що Договором не передбачено інформування Відповідача про розмір витрат на утримання у навчальному закладі у письмовому вигляді, із сумою таких витрат курсантів ознайомлювали на загальних зборах курсу, в усній формі та в разі звернення курсанта за письмовою довідкою, що видається відділом бухгалтерського обліку НАВС; щодо укладення Договору з Відповідачем до досягнення ним повноліття, то Позивач зауважує, що досягнувши повноліття через місяць після підписання Договору та набувши повної цивільної дієздатності, [PERSON] не виявив бажання розірвати договір або визнати його положення такими, що порушують його законні права й інтереси, не оскаржували Договору і його батьки; також вказано на те, що 04.09.2014 р. Відповідач звільнився з органі внутрішніх справ у зв'язку із тим, що планував в листопаді 2014 року переїхати за межі України на постійне місце проживання та у зв'язку із низькою заробітною платою, а не через події під час «Революції гідності»; у разі незгоди Відповідача із сумою витрат на навчання, то, на думку представника Позивача, він повинен надати суду належні та допустимі докази для обґрунтування своїх заперечень (а.с. 65-83, 95-119). Відповідач у судових засіданнях 21.09.2017 р. та 03.10.2017 р. проти задоволення позову заперечував, просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі з підстав, викладених у його письмових запереченнях, наданих суду 01.08.2017 р. (а.с. 51-58). В усних поясненнях, наданих суду, вказав на нікчемність Договору, оскільки підписав його, будучи неповнолітнім, а в порушення вимог пункту 7.7 цього Договору до нього не додано дозвіл батьків, а також на скасування змінами до Закону України «Про освіту» обов'язкового трирічного відпрацювання по закінченні навчального закладу. Стосовно обставин свого звільнення Відповідач зазначив, що в нього були поважні причини для звільнення, насамперед через наміри змінити місце свого проживання та виїхати за межі України для працевлаштування, оскільки рівень заробітної плати не забезпечував мінімально необхідних потреб його життя, надавши суду на підтвердження докази запрошення на роботу в Польщу і оформлення ним в цей період часу закордонного паспорту (а.с. 93, 94). Також вказав на те, що вступив на навчання у 2008 році, закінчивши його у 2012 році. В цей же рік у Відповідача померла мати від раку а Відповідач у 2012 році та у 2013 році перехворів язвою. Тому вперше він намагався звільнитися в 2013 році за станом здоров'я, але його не звільнили, перевівши на посаду чергового для більш повільного графіку роботи. У 2014 році відбулися загальновідомі події «Революції гідності», надалі він планував їхати в Ізюм (Харківська обл.) на захист держави, власним коштом приготував усе необхідне для служби, але відрядження скасували. Згодом йому знайомі запропонували їхати до Польщі на роботу, оскільки через низькі заробітки він не міг себе забезпечувати самим необхідним, для цього оформим усі необхідні документи та подав рапорт на звільнення. Закордоном робота не склалася з причин, що не залежали від нього, повернувся в Україну, згодом одружився, 07.05.2017 р. народилася дочка, зараз офіційно не працевлаштований, знов планує їхати на заробіток за межі України для того, або утримувати свою сім'ю. Суд, заслухавши пояснення Відповідача, надані у судових засіданнях, розглянувши позовну заяву і додані до неї документами, заперечення проти позову та посянення щодо цих заперечень представника Позивача, оцінивши наявні в справі письмові докази, зокрема надані в судовому засіданні Відповідачем, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 610 названого Кодексу порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Судом встановлено, що наказом ректора КНУВС від 26.07.2008 р. № 714 [PERSON] зараховано на навчання на 1 курс з 01.09.2008 р. (а.с. 14). КНУВС та Відповідач 09.09.2008 р. підписали Договір № Ко-76 про підготовку фахівця у Київському національному університеті внутрішніх справ (а.с 11-12), а 22.05.2012 р. - додатковий договір № 1 (а.с. 13), за умовами яких Відповідач повинен був після закінчення навчання прибути до місця призначення, приступити до виконання службових обов'язків за призначеною посадою та відпрацювати не менше трьох років (підпункт 2.3.5 пункту 2.3 Договору), у разі відрахування з начального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченні навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими пунктом 3 Договору, Відповідач зобов'язувався відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком (підпункт 2.3.6 пункту 2.3 Договору). Як підстави відшкодування фактичних витрат на підготовку пунктом 3 Договору визначено: дострокове розірвання Договору у зв'язку з відрахуванням особи з КНУВС та звільненням з органів внутрішніх справ за власним бажанням без поважних причин, через неуспішність, за порушення дисципліни; відмова від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання; звільнення особи начальницького складу органів внутрішніх справ із служби протягом трьох років після закінчення навчального закладу за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни. Пунктом 7.7 Договору передбачено, що його невід'ємною частиною є дозвіл батьків (усиновлювачів) або піклувальників на укладення Договору неповнолітньою особою, якою на час підписання Договору (09.09.2008 р.) був Відповідач ([INFO]). При цьому в матеріалах справи відсутній зазначений дозвіл батьків Відповідача, який на час підписання Договору був неповнолітньою особою. Водночас суд не бере до уваги заперечення Відповідача про нікчемність укладеного ним Договору, оскільки за визначенням частини другої статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом, у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Проте частиною другою статті 222 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. Такого позову ані Відповідачем, ані його батьком не подавалося; Відповідач надав суду лише підтвердження звернення його батька до Позивача з відповідною претензією 27.07.2017 р. З матеріалів справи встановлено, що Відповідач закінчив навчання в НАВС, отримавши кваліфікацію юриста та спеціальність «Правознавство» згідно із наказом НАВС від 28.06.2012 р. № 376 (а.с. 15), а з органів внутрішніх справ був звільнений до закінчення зазначеного в Договорі трирічного строку наказом ГУ МВС України в Київській області від 05.12.2014 р. № 1137 о/с (а.с. 16) у запас (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 «ж» (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 р. № 114 (з подальшими змінами, далі - Положення про проходження служби). Причинами звільнення Відповідача з органів внутрішніх справ, які він вважає поважними, стали, насамперед, намір виїхати за межі України на постійне місце проживання та низька заробітна плата. Наявність цих причин не заперечується представником Позивача згідно з викладеними письмово поясненнями (а.с. 81, 98) та підтверджується матеріалами справи, зокрема: письмовими поясненнями, наданими Відповідачем 04.09.2014 р. під час звільнення (а.с. 74, 91, 103, 118); висновком щодо звільнення молодого фахівця - інспектора-чергового чергової частини Білоцерківського МВ (з обслуговування міста Біла Церква та Білоцерківського району) ГУ МВС України в Київській області старшого лейтенанта міліції [PERSON] з органів внутрішніх справ від 14.11.2014 р. (а.с. 75-77, 104-106, 113-115); копією закордонного паспорту [NUMBER] та польської візи [NUMBER] (а.с. 93-94). За загальним правилом статті 39 Кодексу законів про працю України строковий трудовий договір підлягає розірванню достроково на вимогу працівника, зокрема, у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу. Частиною першою статті 38 названого Кодексу визначено, що у разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Підпунктом «ж» пункту 64 Положення про проходження служби, на підставі якого Відповідача 05.12.2014 р. було звільнено з органів внутрішніх справ (а.с. 16), встановлено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків. Отже, правова норма, зазначена в наказі ГУ МВС України в Київській області від 05.12.2014 р. № 1137 о/с (а.с. 16) як підстава звільнення Відповідача, передбачає звільнення особи за наявності поважних причин, що не відповідає згаданим вище підставам відшкодування фактичних витрат на підготовку, передбаченим пунктом 3 Договору. З огляду на наведене суд вбачає наявність у Відповідача поважних причин для його звільнення з органів внутрішніх справ у 2014 році, тобто до закінчення зазначеного в Договорі трирічного строку (зокрема, намір виїхати за межі України на постійне місце проживання). Ця обставина має істотне значення для вирішення питання щодо повернення витрат, пов'язаних з утриманням Відповідача у навчальному закладі. Такий висновок суду ґрунтується серед іншого на правовій позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляді цивільних і кримінальних справ, викладеній в ухвалі від 04.11.2015 р. у цивільній справі № 6-28615св15 (№ 576/2885/14) за позовом НАВС до [PERSON], третя особа - Управління внутрішніх справ України у Сумській області, про відшкодування витрат на утримання у навчальному закладі за касаційною скаргою [PERSON] на рішення апеляційного суду Сумської області від 19.08.2015 р. Крім того, як зазначає НАВС у своїй позовній заяві та встановлено судом з матеріалів справи, Відповідач навчався за рахунок коштів державного бюджету України, вартість витрат на його навчання згідно з доданими до позову НАВС розрахунками і доказами становить 33 088,79 грн. Кошти на утримання курсантів, зокрема Відповідача, НАВС (на той час КНУВС) надходили і надходять з Державного бюджету України. Ці кошти (зокрема, в сумі 33 088,79 грн) Позивач отримав, але просить стягнути ці кошти з Відповідача не на користь Державного бюджету України, на його користь (НАВС). Разом з тим, Порядком відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.2007 р. № 313 (далі - Порядок № 313), на який посилається Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог (а.с. 3), на навчальні заклади системи МВС не покладено ведення претензійно-позовної роботи по виконанню зазначеного Порядку. Проведення претензійно-позовної діяльності покладено на вищий навчальний заклад, в якому навчалася особа, Порядком відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, що затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2017 р. № 261 (далі - Порядок № 261). Пунктом 7 застосованого Позивачем Порядку № 313, що втратив чинність, передбачено, що сума відшкодованих витрат зараховується до спеціального фонду державного бюджету і використовується у порядку, визначеному законодавством. Так само пункт 7 чинного Порядку № 261 передбачає, що сума відшкодованих витрат зараховується до спеціального фонду державного бюджету і використовується відповідно до кошторису МВС. На порушення наведених вимог Позивач просить стягнути з Відповідача кошти не на користь Державного бюджету України до відповідного спеціального фонду для подальшого використання їх за кошторисом МВС, а на свою (НАВС) користь. При цьому НАВС у своєму позову жодним чином не доводить наявність саме свого порушеного права (правовий висновок Верховного Суду України від 21.09.2016 р. у справі № 6-1512цс16). Враховуючи усе викладене та встановлені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для стягнення з Відповідача на користь Позивача вартість витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі, відтак позов НАВС не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed