Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та усунення перешкод в користуванні власністю. Позов мотивований тим, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії АВК № 294726 від 19.04.2000 року належить 39/100 частин жилого будинку з відповідною часткою господарських будівель в [ADDRESS]. Власником 61/100 частин жилого будинку з відповідною часткою господарських будівель в [ADDRESS] є мати позивача - [PERSON], що підтверджується рішенням нарсуду Замостянського району м. Вінниці від 06.08.1986 року. 11.10.1989 року позивач уклав шлюб із [PERSON] За час шлюбу у них народились: донька - [PERSON], 1988 р.н., та син - [PERSON], 1990 р.н. Уся їх родина проживала у вищевказаному будинку [ADDRESS], разом із матір'ю позивача - [PERSON] та братом позивача - [PERSON] У 2001 році [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці 05.12.2011 року. Впродовж 2-х років, починаючи з грудня 2011 року, [PERSON] не проживає у будинку [ADDRESS], не приймає участі в його утриманні, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей відповідача в даному будинку немає. Будь-яких перешкод у користуванні жилим приміщенням - буд. [ADDRESS], ані позивач, ані інші члени його сім'ї відповідачеві не чинили. Оскільки припинились сімейні стосунки між [PERSON] та [PERSON], остання добровільно залишила будинок та визначила собі інше місце проживання, де проживає і на теперішній час. Будь-якої домовленості про збереження за відповідачкою житлової площі не існує. Зважаючи на викладе, [PERSON] втратила право користування будинком, за вищевказаною адресою. Разом з тим, [PERSON] не бажає добровільно знятись з місця реєстрації за адресою: [ADDRESS]. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про визнання [PERSON], 1967 р.н., такою, що втратила право користування житловим будинком з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] та усунення перешкод в користуванні належним [PERSON] на праві власності будинком [ADDRESS], шляхом зняття з місця реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду від 06.08.2014 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору було залучено [PERSON] та Замостянський міський відділ ДМС України у Вінницькій області. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили задовольнити позовні вимоги, аргументуючи їх мотивами викладеними в позовній заяві. Відповідач в судове засідання повторно не з'явилася, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялась завчасно та належним чином. Від відповідача не надійшло заяви про розгляд справи у її відсутність, не повідомлено причини неявки. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] не заперечувала щодо задоволення позову. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Замостянського міського відділу ДМС України у Вінницькій області в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Представником третьої особи суду надано заяву про розгляд справи у його відсутність. Суд, враховуючи думку позивача та його представника, ухвалив провести заочний розгляд справи. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.04.2000 року, посвідченого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Цин Н.В. та рішення Народного суду Замостянського району м. Вінниці від 06.08.1986 року, яке набрало законної сили 17.08.1986 року, будинок [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] (39/100) та [PERSON] (61/100). (а.с. 11, 13, 76) Рішенням Замостянського районого суду м. Вінниці від 05.12.2011 року, яке набрало законної сили 16.12.2011 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с.5) Відповідно до акту від 16.07.2014 року, складеного мешканцями будинків [ADDRESS] та будинку [ADDRESS], посвідченого виконуючим обов'язки голови квартального комітету Заєць Н.О., [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з грудня 2011 року. (а.с. 7 ) Згідно довідки № 294 від 28.07.2014 року, виданої КК «Тяжилів», [PERSON], 1971 р.н., проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Склад його сім'ї становить: син - [PERSON], 1990 р.н., донька - [PERSON], 1988 р.н., колишня дружина - [PERSON], 1967 р.н. (без проживання), мати - [PERSON], 1945 р.н., брат - [PERSON], 1976 р.н. (а.с. 75) З довідки № 280 від 17.07.2014 року, виданої КК «Тяжилів», вбачається, що за адресою [ADDRESS] [PERSON], 1967 р.н., не проживає з грудня 2011 року. (а.с. 6) Згідно отриманої судом довідки з адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України у Вінницькій області від 22.11.2014 року [PERSON], [INFO], зареєстрована в будинку [ADDRESS]. (а.с. 60) Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а у відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні, відповідно до ст. 321 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю ? це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла(в тому числі колишній) втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 3 СК України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Судом встановлено, що позивач і відповідач не пов'язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов'язків, не є членами однієї сім'ї, відповідач не проживає в спірному житловому будинку близько трьох років без поважних причин. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоч і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно ст. 391 ЦК України. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи принцип диспозитивності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Суд прийшов до висновку, що відповідач створює перешкоди позивачу в користуванні, володінні та розпорядженні його майном на власний розсуд, тобто повно і незаперечно здійснювати свої права користування і розпорядження майном, що є неприпустимим, згідно чинного законодавства України. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом усунення [PERSON] перешкод в користуванні його власністю - будинком [ADDRESS], шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування даним житловим приміщенням. В задоволенні позовних вимог в частині зняття з місця реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] слід відмовити, оскільки вимоги в цій частині є необґрунтованими і передчасними. Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла. Відповідно до ст. 7 вище зазначеного Закону, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили. Таким чином, наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, що набрало законної сили, є підставою для його виконання шляхом зняття з реєстрації особи та не потребує додаткового судового врегулювання. Крім того, відповідно до Конституції України та ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відмова в знятті з реєстраційного обліку осіб, які визнані за рішенням суду такими, що втратили право на користування житловим приміщенням може бути оскаржена до суду відповідно до чинного законодавства. На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 243, 60 гривень. Враховуючи наведене,

Outcome: partial