Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

В січні 2021 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за Кредитним договором № 224102 від 17.06.2013 року у розмірі 18142,34 грн., а також стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що 17 червня 2013 року між відповідачкою та Публічним акціонерним товариством «Акта Банк» було укладено кредитний договір № 224102. 23 березня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Акта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір № 2 про відступлення прав вимоги, у відповідності до умов якого, ПАТ «Акта Банк» відступає шляхом продажу ТОВ «ФК «ЄАПБ» належні Банку, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуває у обсязі та на умовах, визначених цим Договором, право вимоги Банку, в тому числі до відповідачки. Банк виконав свої зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачці кредитні кошти. Проте, в порушення умов договору про надання споживчого кредиту, відповідач не виконує свої зобов`язання за договором, внаслідок чого, відповідач має заборгованість за кредитом у розмірі 18142,34 грн. 21 липня 2021 року відповідачкою було подано відзив на дану позовну заяву, в якому вона просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування вищевказаного зазначила, що ніякого повідомлення від ПАТ «АКТАБАНК», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та позивача про наявність фінансових претензій або відступлення прав вимоги з серпня 2014 року позивачка не отримувала і належних доказів направлення такого повідомлення суду надано не було. Крім цього вказала, що жодна із сторінок додатків до позовної заяви не містить розрахунку кредитної заборгованості, здійсненого банком при відступленні права вимоги. Так званий «Розрахунок суми заборгованості [PERSON] » містить відомості про заборгованість «за період з 25.03.2018 р. по 30.11.2020 р.», тобто за період, коли ПАТ «АКТАБАНК» вже не існувало, а як виникла сама заборгованість - «розрахунок» відомостей не містить, а виписки по кредитному договору відповідачки суду надано не було. Також, до припинення діяльності банку, тобто до серпня 2014 року, відповідачка сумлінно виконувала свої обов`язки позичальника і щомісяця сплачувала належні платежі. Представник позивача допустив фальсифікацію доказів, а саме, надав суду, у якості доказу наявності заборгованості відповідачки перед ПАТ «АКТАБАНК» Витяг з Додатку № 1 до Договору № 2 про відступлення права вимоги від 23.03.2018 року Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються та боржників за такими договорами не підписаний Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «АКТАБАНК» Куліш Віктором Миколайовичем та не посвідчений печаткою. Відсутня і дата складення документу. 05 серпня 2021 року представником позивача Незамай А.Д. було надано відповідь на відзив, в якій вона просила позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі. Також зазначила, що неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у задоволенні позову новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Звертає увагу суду на те, що до моменту відступлення права вимоги, а саме 23.03.2018 року, заборгованість по даним кредитним договорам нараховувалась ПАТ «Акта Банк». Тобто, ТОВ «ФК «ЄАПБ», після моменту переуступки права вимоги не здійснював жодних додаткових нарахувань і не застосовувало жодних штрафних санкцій до відповідача. Всі нараховані відсотки, пеня за порушення кредитних зобов`язань та інші платежі нараховувались виключно первісними кредиторами, а саме ПАТ «Акта Банк». В судове засідання представник позивача Незамай А.Д. не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше надала суду клопотання, в якому вказала, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити їх в повному обсязі. Справу просила розглянути без участі представника позивача. Відповідачка та її представник [PERSON] в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вислухавши відповідачку та її представника, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню по наступним підставам. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. У судовому засіданні було встановлено, що 17 червня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Акта Банк» та [PERSON] було укладено договір № 224102 про відкриття та обслуговування поточного рахунку для здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів та кредитного ліміту у межах кредитного ліміту 20000,00 грн. (а.с. 6-8). Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, зарахувавши на поточний рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 20000,00 грн., які (кошти) відповідач отримав та використав у власних цілях. При цьому, 23 березня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Акта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір № 2 про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «Акта Банк» відступає шляхом продажу ТОВ «ФК «ЄАПБ» належні Банку, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуває у обсязі та на умовах, визначених цим Договором, право вимоги Банку, в тому числі до відповідачки (а.с. 15-17). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що право вимоги по Кредитному договору № 224102 від 17.06.2013 року перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. На підтвердження позовних вимог, позивачем було надано заяву про надання кредиту, відкриття поточного рахунку для здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів - анкета-опитувальник фізичної особи (Заява-анкета); згода фізичної особи - суб`єкта кредитної історії; договір № 224102 про відкриття та обслуговування поточного рахунку для здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів та кредитного ліміту від 17.06.2013 року; графік платежів з детальним розписом сукупної вартості кредитного ліміту; розрахунок суми заборгованості за період 23.03.2018 року по 30.11.2020 року. Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18 (провадження № 61-17205 св 19) (з повним текстом постанови можливо ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/87517072). Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пунктом 4.2 договору № 224102 про відкриття та обслуговування поточного рахунку для здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів та кредитного ліміту від 17.06.2013 року встановлено, що даний договір діє до 25.11.2015 року. Крім цього, вищевказана дата вказана у графіку платежів останньою. Тобто саме до 25.11.2015 року відповідачка мала повернути кредитні кошти з відсотками Банку. Відповідачкою надано квитанції про сплату кредитних коштів: від 15 липня 2013 року на суму 1400,00 грн.; № 375485 від 13 серпня 2013 року на суму 1400,00 грн.; № 464027 від 13 вересня 2013 року на суму 1400,00 грн.; № 559046 від 16 жовтня 2013 року на суму 1400,00 грн.; від 13 листопада 2013 року на суму 1400,00 грн.; № 881000 від 23 грудня 2013 року на суму 1400,00 грн.; від 20 січня 2014 року на суму 1400,00 грн.; № 957900 від 25 лютого 2014 року на суму 1400,00 грн.; № 688788 від 20 березня 2014 року на суму 1400,00 грн.; № 979995 від 28 квітня 2014 року на суму 1400,00 грн.; № 537217 від 19 травня 2014 року на суму 1400,00 грн.; № 712183 від 23 червня 2014 року на суму 1400,00 грн.; № 881749 від 25 липня 2014 року на суму 1400,00 грн.; № 591617 від 20 серпня 2014 року на суму 1400,00 грн.; № 457033 від 25 вересня 2014 року на суму 1400,00 грн.; № 389639 від 28 жовтня 2014 року на суму 1400,00 грн. на загальну суму - 22400,00 грн. (а.с. 48-51). Як зазначалося вище, позивачем надано розрахунок суми заборгованості за період 23.03.2018 року по 30.11.2020 року, відповідно до якого відповідачка має заборгованість у розмірі 18142,34 грн., яка складається з наступного: заборгованість за основним боргом - 8189,45 грн., заборгованість по процентам - 2,89 грн., заборгованість за комісією - 9800,00 грн., штрафи, пеня - 150,00 грн. Крім цього, 16.01.2015 року прийнято рішення № 6 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Акта Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку» у зв`язку відкликанням банківської ліцензії у останнього. Відтак, з даного розрахунку суд не має можливості встановити дійсний розмір заборгованості за кредитом у відповідні періоди, навести відповідний розрахунок, оскільки він обмежений періодом з 23.03.2018 року по 30.11.2020 року, у який банк вже не здійснював свою банківську діяльність. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За таких обставин, з урахуванням того, що суд позбавлений самостійно здійснити розрахунок заборгованості на погоджених сторонами кредитного договору умовах у зв`язку з ненаданням позивачем вихідних даних, що є його процесуальним обов`язком, а відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed