Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 17.12.2019 року на підставі ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 03.09.2019 року за правилами територіальної юрисдикції ( підсудності ) надійшла вказана позовна заява. Ознайомившись з якою суддею було встановлено, що вона не відповідає вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України про що 23.12.2019 року постановлено ухвалу, якою позивачу надано строк для усунення недоліків перелічених в ухвалі суду. 23.01.2020 року на адресу суду надійшла уточнена позовна заява [PERSON] , в якій він зазначає, що зареєстрований в Голосіївській районній м. Києва державній адміністрації як фізична особа-підприємець з 22.05.2002 року і до цього часу. Відповідач був зареєстрований ФОПом в період з 2008 року по 2017 рік, окрім того в подальшому з 01.07.2019 року по 29.11.2019 року. 08.12.2014 року між ним та відповідачем було укладено договір про спільну діяльність строком на один рік з метою одержання прибутку . Він та відповідач при укладенні даного договору виступають як фізичні особи. За умовами договору позивач зобов`язується передати відповідачу кошти на здійснення діяльності та допомогу, а відповідач в свою чергу здійснює оперативну діяльність для досягнення результату. Частка прибутку від спільної діяльності позивача встановлюється у вигляді 45% від вкладеної суми коштів. Згідно умов п.1.1 договору спільна діяльність здійснюється на базі ставкового господарства за договором оренди. Згідно п.1.3 договору позивач передав відповідачу кошти в сумі 202000 грн на здійснення діяльності. В умовах збільшення неочікуваних витрат, сторони уклали додаток до договору та домовились про збільшення суми вкладених коштів для виконання умов договору на 35 000 грн. Позивач виконав свої зобов`язання та передав відповідачу 237 000 грн на здійснення спільної діяльності. Згідно умов договору відповідач зобов`язаний виплатити позивачу прибуток у розмірі 45% від наданих коштів на розвиток господарства в загальному 106650 грн. В досудовому порядку позивач 19.04.2017 року звертався до відповідача з претензією про виплату заборгованості. Але відповідач добровільно не виконує умови договору про спільну діяльність та не проводить відповідні виплати. Таким чином , станом на час звернення до суду , борг складає 317 650,00 грн . Позивач, посилаючись на викладені вище обставини та на ст. ст, 11, 509, 525, 526, 599, 611, 612, 1130 ЦК України, п.64.6 ст. 64 Податкового Кодексу України, ст. ст. 1, 2, 4, 28, 175 ЦПК України , просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість в розмірі 317650 гривень та судові витрати. 27.01.2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 18.02.2020 року на 11:00 годину. 18.02.2020 року в підготовче судове засідання сторони не з`явились, до суду не повернулись поштові повідомлення про вручення їм судових повісток, у зв`язку з чим підготовче судове засідання було відкладено на 05.03.2020 року. 05.03.2020 року в підготовче судове засідання позивач не з`явився, на адресу суду повернувся поштовий конверт з позначкою «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язок щодо пересилання поштового відправлення» ( а.с.100). Відповідач в підготовче судове засідання не з`явився, на адресу суду повернувся поштовий конверт з відміткою листоноші « за закінченням терміну зберігання» ( а.с. 90, 99). Подібна відмітка не дала суду обґрунтованих процесуальних підстав для визначення факту належного повідомлення сторони у судовій справі, зокрема не було визначено чи адресат відмовився від отримання судового повідомлення, чи адресат відсутній, чи особу, якій адресовано судове рішення, не виявлено за місцем проживання. Сторони повідомлялись про виклик до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України ( а.с. 98), яке розміщене 18.02.2020 року. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Судом відкладено підготовче судове засідання на 20.03.2020 року на 12 годину. 17.03.2020 року на адресу суду надійшла заява позивача , якою він повідомляє суд, що ніяких додаткових документів та інших доказів він не має. У нього відсутні запитання до відповідача щодо обставини справи. Вказав, що витрати, які він поніс у зв`язку з розглядом даного питання становлення 12 200 грн та зазначив, що він має оригінали всіх письмових та електронних доказів копії яких додано до позовної заяви. Одночасно просив суд у відповідності до ст. 211, 223 ЦПК України у випадку його неявки в судове засідання розглядати позов за його відсутності на підставі наявних матеріалів справи ( а.с.105). 20.03.2020 року сторони повторно до суду не з`явились. Позивач про час та місце проведення підготовчого судового засідання належним чином був повідомлений за адресою вказаною ним у позові та інших листах. Відповідач про час та місце проведення підготовчого судового засідання, - не повідомлений, на адресу суду повернувся поштовий конверт з позовною заявою, ухвалою про відкриття провадження з відміткою за закінченням терміну зберігання ( а.с.103). Суд, 20.03.2020 року, ознайомившись із позовною заявою, взявши до уваги заяву позивача та дослідивши матеріали справи закрив підготовчого провадження та призначив справу до судового розгляду по суті, з обов`язковим викликом сторін на 21.04.2020 року на 15 год. 00 хв. Одночасно суд визнав явку в судове засідання позивача [PERSON] обов`язковою та витребував від позивача оригінали письмових та електронних доказів на які він посилається у позовній заяві, як на доказ зазначеного ним правочину. Позивачу роз`яснено наслідки невиконання зазначених вище зобов`язань, зокрема, п. 9 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. 21.04.2020 року на електронну адресу суду від позивача надійшло клопотання про відкладення судового засідання, у зв`язку епідемічною небезпекою спричиненою коронавірусом (COVID-19). Розглянувши клопотання суд відклав судовий розгляд на 18.05.2020 року на 11:00 годину. 18.05.2020 року позивач подав до суду оригінали письмових доказів, на які він посилається у своїй позовній заяві. Суд відклав судовий розгляд справи на 16.06.2020 року у зв`язку із запровадженням карантину та відсутністю міжміського сполучення, суд визнав це поважною причиною неприбуття у судове засідання позивача. 16.06.2020 року в судове засідання позивач не з`явився , до суду надійшла заява, якою він просить розгляд справи провести без його участі , позовні вимоги підтримує. Проти заочного розгляду справи не заперечує ( а.с. 131 ). Відповідач належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи ( а.с. 98, 129) , однак у судові засідання жодного разу не з`явився, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, клопотань про відкладення справи, відзиву. Враховуючи , що позивач не заперечує заочного вирішення справи, а відповідач не скористався своїм правом про надання відзиву на позовну заяву суд вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення у порядку загального позовного провадження, відповідно до ст. 280 ЦПК України. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, ознайомившись із позовною заявою, взявши до уваги позицію позивача, дослідивши матеріали справи вважає, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступних міркувань. Судом встановлено, що 08.12.2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір про спільну діяльність без створення юридичної особи для досягнення певної мети строком на один рік ( а.с. 62 - 63) . За умовами договору сторони з метою одержання прибутку, здійснюють спільну діяльність на основі ставкового господарства в с. Тарган Володарського району Київської області. Спільна діяльність визначена у таких напрямках, як : організація любительсько-спортивного вилову риби; вирощування сільськогосподарської птиці та худоби; вирощування промислових видів риби та раків. Для здійснення спільної діяльності відповідач забезпечував наявність 3 ( трьох) водойм з частково розвиненою інфраструктурою, особистий набутий досвід, теоритичні і практичні навички. Позивач зобов`язувався передати відповідачу кошти на здійснення діяльності та допомогу, а відповідач в свою чергу здійснює оперативну діяльність для досягнення результату. Згідно умов п.1.1 договору спільна діяльність здійснюється на базі ставкового господарства за договором оренди. За п.1.3 договору позивач передавав відповідачу кошти в сумі 202000 грн на здійснення діяльності. П. 1.7.1 зазначає, що сторона 2 , тобто [PERSON] отримує частку від прибутку у виді 45 % від вкладеної суми коштів , а саме 90900 грн. Строк дії договору визначено п. 4.1 з моменту його підписання сторонами та на протязі одного року, якщо раніше не буде прийнято рішення про його припинення. Строк дії договору може бути пролонговано на подальший термін про що складається додатковий протокол. В умовах збільшення неочікуваних витрат, сторони уклали додаток до договору та домовились про збільшення суми вкладених коштів для виконання умов договору на 35 000 грн та відповідно збільшується сума прибутку на 15 750 грн ( а.с.68). Для досягнення цілей, визначених указаним договором, позивач передав [PERSON] кошти в розмірі визначеному договором - 237000 гривень, а саме: - 18.12.2014 року - 18 тисяч гривень; - 29.12.2014 року - 12 тисяч гривень; - 13.01.2015 року - 29 тисяч гривень; - 26.01.2015 року - 10 тисяч гривень; - 29.01.2015 року - 17 тисяч гривень; - 06.02.2015 року - 25000 гривень; - 18.02.2015 року - 25000 гривень; - 09.03.2020 року - 8000 гривень; - 19.03.2015 року - 25 000 гривень; - 27.03.2015 року - 33000 гривень ; - 15.04.2015 року - 5000 гривень; - 17.04.2015 року - 13000 гривень; - 23.04.2015 року - 4000 гривень; - 25.04.2015 року - 13000 гривень ( а.с. 68-75). Відповідач на виконання умов договору уклав договір оренди водного об`єкту та земельної ділянки водного фонду строком на один рік з 20.10.2014 по 20.10.2015 року ( а.с.66-67). На ствердження вказаних обставин позивач надав суду фінансовий звіт за період з 18.12.14 по 11.01.15 року на суму витрат 30 705 гривень за підписом [PERSON] та фінансовий звіт за період з 11.01.15 по 25.01.15 року на витрати у розмірі 29 840 гривень за підписом [PERSON] ( а.с. 76 та зворотній бік ). В досудовому порядку позивач 19.04.2017 року звертався до відповідача з претензією про виконання пунктів 1.7.1 та 1.7.2 договору про спільну діяльність ( а.с.78). Відповідач в рахунок погашення боргу передав позивачу - 26 000 гривень, про що складено акт 26.12.2016 року ( а.с.77). 19.04.2017 року позивачем було проведено акт звірки взаєморозрахунків між сторонами, але відповідач відмовився його отримати, про що позивачем було складено відповідний акт ( а.с. 78 зворотній бік , 79). Частково задовольняючи позовні вимоги, суд виходить із наступних міркувань. Так, відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частинами 1, 3, 5 ст.626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору. Відносини сторін за такими видом договору про спільну діяльність регулюються гл.77 ЦК України та загальними положеннями про зобов`язання, закріпленими у книзі п`ятій ЦК України (гл.47-53). Відповідно до ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників. Згідно зі статтями 1132, 1133 ЦК України за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов`язання об`єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети. Вкладом-учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв`язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками. Згідно зі ст. 1134 ЦК України внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Для майнових вкладів учасників договору, а також майна, яке буде створено (придбано) внаслідок їх спільної діяльності, встановлюється правовий режим спільної часткової власності. Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставлять; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Оскільки умовами договору наслідки його припинення сторонами не визначалися, застосовуються наслідки визначені ч. 2 ст.1141 ЦК України, згідно якої у разі припинення договору простого товариства речі, якими у відповідності до ст.192 ЦК України є і грошові кошти, передані у спільне володіння та користування учасників, повертаються учасникам, які їх надали без винагороди, якщо інше не передбачено домовленістю сторін. Вирішуючи спір по суті, суд виходить з того, що позивач як учасник простого товариства, у зв`язку з припиненням договору має право на повернення вкладених коштів саме з [PERSON] , як особи, яка фактично одноособово розпоряджалась спірними коштами. Виходячи зі змісту наданого суду договору відповідач визначений як оператор спільної діяльності. Позивач обґрунтовуючи правомірність заявленої позовної вимоги щодо стягнення грошової суми у розмірі 317650 грн посилається на договір про спільну діяльність , дія якого припинилась . Судом встановлено, що між сторонами було укладено договір про спільну діяльність за умовами якого сторони позивач інвестував кошти в спільну діяльність з метою отримання прибутку. Досліджений судом оригінал договору від 18.12.2014 року вказує , що внесок [PERSON] за договором про співробітництво становить 202 000 грн, сума внеску позивача була збільшена та вона становила 237 000 грн. Указаним договором визначено, що у випадку припинення дії договору позивачу повертаються грошові кошти внесенні ним для здійснення спільної діяльності. Стаття 1141 ч. 2 ЦК України визначає, що у разі припинення договору простого товариства речі, передані у спільне володіння та (або) користування учасників, повертаються учасникам, які їх надали, без винагороди, якщо інше не передбачено домовленістю сторін. Згідно умов договору його дія припинилась 18.12.2015 року п.4.1 договору. Жодної винагороди в умовах договору не передбачено. Обставина внесення грошових коштів в сумі 237 000 грн підтверджується самим змістом договору, що був підписаний сторонами (а.с. 62-63) та розпискою про збільшення суми вкладення [PERSON] ( а.с.68). Таким чином, суд виходить з договору наявного в матеріалах справи, підписаного всіма сторонами, який станом на сьогодні є припиненим та в судовому порядку не оскаржувався. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги знайшли підтвердження в суді та підлягають задоволенню. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню 237000 - 26000 = 211000 гривень ( з розрахунку добровільного повернення частини коштів відповідачем). Стосовно вимог про стягнення отриманого прибутку суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. Отже особа, яка фактично одноособово володіє вкладами учасників, вирішує питання про їх спрямування та діяльність товариства, розподіляє прибуток, одержаний від спільного інвестування, зобов`язаний у разі припинення договору про співпрацю повернути іншим учасникам їхні вклади. Судом встановлено та підтверджується наявними матеріалами справи факт отримання [PERSON] суми спільного інвестування від [PERSON] , який здійснював управління наданими коштами під час здійснення спільної діяльності. Жодними доказами не спростовано такі висновки, зокрема відповідач не надав суду заперечень, які б могли вплинути на інше тлумачення змісту договору, у тому числі стосовно прав та обов`язків його сторін. У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, яка передбачає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, поки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, обов`язки підлягають виконанню. Слід зазначити, що мета - це ознака, що відрізняє договір про спільну діяльність від інших видів договірних відносин. Договір про спільну діяльність (навіть якщо в ньому один учасник бере участь, умовно кажучи, грошима, а інший - виконанням робіт) спрямовано на отримання результату та спільне його використання для загальної мети. Тому мету має бути чітко виражено в договорі: на що конкретно спрямована спільна діяльність, який матеріальний об`єкт має бути її результатом і для чого він використовуватиметься або які спільні дії має бути вчинено і до чого привести. Часто такою загальною метою є отримання прибутку. Оператор спільної діяльності зобов`язаний складати окремий баланс, звіт про фінансові результати, а також форми, необхідні учасникам спільної діяльності без створення юридичної особи для складання власної фінансової звітності з урахуванням результатів спільної діяльності, своєї частки в активах і зобов`язаннях. Для відображення операцій зі спільної діяльності у бухобліку та розкриття відповідної інформації у фінансовій звітності особи, які провадять таку діяльність, використовують Методичні рекомендації з бухгалтерського обліку спільної діяльності без створення юридичної особи, затверджені наказом Мінфіну від 30.12.2011 р. № 1873. Позивачем не доведено, та у матеріалах справи відсутні докази виконання мети спільного договору, а саме отримання прибутку, сам лише факт надання коштів не свідчить про виконання мети договору. За умовами укладеного договору одержання прибутку передбачається в результаті здійснення сторонами саме спільної діяльності, а отже доведення факту виконання договірних зобов`язань є необхідним під час розгляду та вирішення питання розподілу прибутку. Таким чином, підставою виникнення суб`єктивного права на розподіл прибутку, одержаного учасниками договору простого товариства, є не сам факт укладення одним із учасників такого договору, а виключно участь такого учасника у спільній діяльності, спільне ведення якої й призвело до отримання такого прибутку. Прибуток, який підлягає розподілу між учасниками договору простого товариства, має бути результатом виключно спільної діяльності цих учасників договору, а не результатом дій окремої сторони договору (ВС/КЦС № 761/16629/15-ц від 05.09.2018). Згідно із статтею 1132 ЦК України за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов`язання об`єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети. Відповідно до частини першої статті 1133 ЦК України вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв`язки. За правилом статті 1139 ЦК України прибуток, одержаний учасниками договору простого товариства в результаті їх спільної діяльності, розподіляється пропорційно вартості вкладів учасників у спільне майно, якщо інше не встановлено договором простого товариства або іншою домовленістю учасників. Враховуючи наведені норми права та положення укладеного сторонами договору, суд встановив наявність підстав для висновку, що прибуток, який підлягає розподілу між учасниками договору простого товариства, має бути результатом саме та виключно спільної діяльності цих учасників договору, а не результатом дій окремої сторони договору. Враховуючи положення умов договору, за умовами якого [PERSON] взяв на себе обов`язок по інвестуванню договору про спільну діяльність на базі ставкового господарства за договором оренди, то набуття ним права на отримання прибутку за договором є можливим лише у разі доведення отримання прибутку у результаті спільної діяльності. Таким чином, підставою виникнення суб`єктивного права на розподіл прибутку, одержаного учасниками договору простого товариства, є не сам факт укладення одним із учасників такого договору, а виключно участь такого учасника у спільній діяльності, спільне ведення якої й призвело до отримання такого прибутку. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Застосовуючи положення статті 12 ЦПК України до спірних правовідносин, суд дійшов переконання, що саме позивач, звернувшись до суду з відповідним позовом до іншого учасника за договором про спільну діяльність, мав довести правові та фактичні підстави власних позовних вимог. Враховуючи зазначене, доводи про те, що належне виконання заявником його обов`язків за договором підтверджується самим фактом досягнення спільної мети, а саме: здійснення діяльності на базі ставкового господарства не є належними та обґрунтованими, оскільки доводять лише факт досягнення спільної мети, а не той факт, що досягнуто мету у результаті спільної діяльності за участю заявника (позивача) яка полягає саме в отриманні прибутку п. 1.1 договору про спільну діяльність. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст.79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У розумінні статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Таким чином, з аналізу самого договору та наданих позивачем фактично прибуток, на який розраховував позивач, за договором про спільну діяльність [PERSON] і [PERSON] не отримувався отже порядок розподілу, який передбачений договором, не здійснювався тому сума передбачена до виплати не підлягає наразі стягненню. Отже, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував факт існування прибутку від спільної діяльності позивачем суду не було надано, отже позов в цій частині не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору у розмірі 2109,83 гривень ( виходячи з розрахунку: проведена виплата на суму 3176,50 гривень поверненню підлягає 66,42 % , тобто 2109,83 грн ).

Outcome: partial