Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

В січні 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів посилаючись на те, що з жовтня 2008 року уклала шлюб з відповідачем. Від шлюбу мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Спільне життя не склалось, рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26.05.2016 року шлюб розірвано. Відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, просить суд стягнути з [PERSON] . аліменти на її користь у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Надала суду письмову заяву в якій просить суд розглядати справу без її участі на підставі наявних у справі доказів, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач, [PERSON], надав суду письмову заяву в якій зазначив, що надавав позиваці кошти на утримання дитини кожний місяць приблизно 1000,00 грн. В силу своїх можливостей покупав дитині одяг, взуття, оплачував шкільні потреби дитини. Коли позивачка стала обмежувати його спілкування з дитиною, став перераховувати кошти банківським переводом. Не згоден сплачувати аліменти з дати подачі позову до суду, вважає що повинен сплачувати аліменти з дати винесення рішення. При винесенні рішення просить урахувати сплачені ним аліменти в розмірі 1000,00 грн. Судовим розглядом встановлено, що 18 жовтня 2008 року сторони по справі уклали шлюб, який був розірваний рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 травня 2016 року (а.с.7-8). Відповідач є батьком малолітньої [PERSON],[INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.9). Згідно статті 180 СК України батьки зобов'язанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, в статті № 51 Конституції України від 28 червня 1996 року, а саме: Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Аналогічне твердження закріплене і в ст.180 Сімейного Кодексу України. В принципі № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, записано: «Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення». В ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, що діє на Україні з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави-учасники зобов'язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов'язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402 зазначено, що «Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних доля всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею №11 цього ж Закону вказано, що «Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини». Згідно статті №12 цього закону вказано, що «Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці».

Outcome: approved