Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

В червні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до Канівського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування 1/2 (одну другу) частини приміщення розташованого за адресою вул. Леніна, 196-Ж в м.Каневі, Черкаської області, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 08 вересня 2008 року, реєстровий №3880, приватним нотаріусом [PERSON] В обґрунтування позовних вимог Позивачка вказала, що 05 травня 2008 року Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області у справі № 2-507 за її позовом до виконавчого комітету Канівської міської ради про визнання права власності, позов задоволено повністю. Визнано за [PERSON], право власності на тамбур площею 7.2 м.кв.,(в плані позначено під цифрою - І), основний торговий зал площею 52,2 м.кв., (в плані позначено під цифрою - 1), санвузол площею 2,1 м.кв.,(в плані позначено під цифрою - 2), допоміжне приміщення площею 10,4 м.кв.,(в плані позначено під цифрою - 3), що знаходяться за адресою: вул..Леніна, 196-Ж в м.Каневі Черкаської області. 15 травня 2008 року дане рішення суду набрало чинності. 29 червня 2008 року за [PERSON], на підставі вказаного рішення суду, в Канівському ВП Черкаського ООБТІ в книзі № 51/1, номер запису118, було зареєстроване право власності на самочинне будівництво, нежитлові приміщення, розміщені за адресоювул.Леніна 196-Ж, в м.Каневі Черкаської області, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 19353638. 08 вересня 2008 року позивачка подарувала 1/2 (одну другу) частини приміщення розташованого за адресоювул.Леніна, 196-Ж в м.Каневі, Черкаської області відповідачці [PERSON], що було оформлено договором дарування та посвідчено приватним нотаріусом [PERSON], реєстровий №3880. Реєстрація Договору дарування в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно була здійснена 07 жовтня 2008р., що підтверджується відповідним штампом на Договорі та витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно № 20494523. 27 листопада 2009 року Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області було задоволено заяву виконавчого комітету Канівської міської ради про перегляд рішення Канівського міськрайонного суду по цивільній справі за позовом [PERSON] до виконавчого комітету Канівської міської ради про визнання права власності. 22 грудня 2009 року Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області цивільну справу за позовом [PERSON] до виконавчого комітету Канівської міської ради про визнання права власності було залишено без розгляду. 25 березня 2010 року Рішенням виконавчого комітету Канівської міської ради № 116 було затверджено [PERSON] приймальної технічної комісії, щодо прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом магазину по вул. Леніна 196-Ж. [PERSON] приймальної технічної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта від 10 квітня 2009 року, будівельно-монтажні роботи по спірному обєкту були проведені в терміни: початок робіт - вересень 2007 р.; закінчення робіт квітень 2008р. Позивачка не визнає, що право власності на збудоване приміщення вона набула на підставі Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05 травня 2008 року, яке вступило в законну силу та яким було визнано за нею право власності на даний обєкт нерухомості. В подальшому вказане рішення суду, як підстава виникнення права власності було зареєстроване в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. [PERSON], вважає, що право власності вона набула на підставі Рішення виконавчого комітету Канівської міської ради № 116 від 25 березня 2010 року яким було затверджено [PERSON] приймальної технічної комісії, щодо прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом магазину. Позивачка стверджує, що на момент укладення договору дарування вона не являлася власником дарунку і тому не могла укласти такий договір, незважаючи на те що вона особисто підписувала цей договір дарування. В той же час у п.4.2 оспорюваного Договору Дарування, який підписаний Дарувальником [PERSON], зазначено: «Сторони стверджують, що: однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; їх волевиявлення відповідає їх внутрішній волі; договір не носить характеру удаваного чи фіктивного правочину» У п. 4.3 оспорюваного Договору Дарування зазначено «Сторони також стверджують, що не обмежені в праві укладати правочини, мають повну правоздатність, усвідомлюють суть цього договору» 29 березня 2016 року Позивачка звернулася до державного реєстратора прав на нерухоме майно для проведення державної реєстрації прав власності на спірний обєкт нерухомості, що розташований в Черкаській області, м. Канів, вул. Леніна 196-Ж та подала документи, які не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, відсутній правовстановлюючий документ на обєкт нерухомого майна. В наслідок чого, державний реєстратор прав на нерухоме майно відмовив у державній реєстрації прав власності на спірний обєкт нерухомості. Враховуючи зазначене, вважаючи що її право порушене Позивачка звернулася до суду з вимогою визнати недійсним Договір Дарування від 08.09.2008р., за яким нею було подаровано 1/2 (одну другу) частини спірного обєкта нерухомості розташованого за адресою вул..Леніна, 196-Ж в м. Каневі, Черкаської області. До суду, до початку розгляду справи по суті, надійшла Заява від приватного нотаріуса Канівського міського нотаріального округу [PERSON] про залучення її до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Сторони спору не заперечували проти задоволення заяви нотаріуса та залучення її в якості третьої особи. Суд задовольнив заяву [PERSON], так як рішення по справі може безпосередньо вплинути на її права та обовязки по відношенню до однієї із сторін даного спірного договору. В судовому засіданні: Позивач [PERSON], та її представник адвокат [PERSON], підтримали свої позовні вимоги в повному обсязі та пояснили, що [PERSON], та батько [PERSON] разом приймали участь у будівництві спірного обєкта. [PERSON], особисто зверталася до суду з позовом про визнання права власності на цей обєкт, особисто забирала рішення суду про визнання за нею права власності на цей обєкт, особисто реєструвала право власності в Канівському ВП Черкаського ООБТІ. Після чого вона добровільно звернулася до нотаріуса з бажанням подарувати ? частину цього обєкту відповідачці [PERSON], батько якої приймав участь у будівництві цього обєкту. Після укладення договору дарування [PERSON] знову особисто звернулася до Канівського ВП Черкаського ООБТІ та зареєструвала за собою право власності на 1/2 (одну другу) частину, яка в неї залишилася. В подальшому за її ініціативою на підставі Рішення виконавчого комітету Канівської міської ради було затверджено [PERSON] приймальної технічної комісії, щодо прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом магазину спірного обєкту. Саме цей [PERSON] [PERSON] вважає документом, який підтверджує її право власності на весь спірний обєкт. [PERSON], з метою вирішення спору мирним шляхом запропонувала викупити у [PERSON] її частину спірного обєкту. [PERSON] від цієї пропозиції відмовилася. Представник [PERSON], адвокат [PERSON], стверджувала, що Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області, яким було визнано право власності за [PERSON], скасовується Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 27 листопада 2009 року про перегляд судового рішення. З цих підстав Позивач просить суд визнати недійсним оспорюваний договір дарування. В той же час [PERSON], заявила, що з метою вирішення спору миром, вона готова викупити частину спірного обєкту який належить [PERSON]. Відповідач [PERSON], та її представник адвокат [PERSON], позов не визнали та пояснили, що вона являється добросовісним набувачем по Договору Дарування, на момент вчинення правочину всі вимоги закону щодо укладення договору дарування а саме вимоги ст. 203 ЦК України, в момент вчинення правочину, були повністю додержані сторонами. Тому, немає підстав для визнання недійсності правочину передбачених ст. ст. 215, 727 ЦК України. Укладаючи Договір Дарування [PERSON], мала належним чином оформлені документи на право власності на спірний обєкт, та мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, щодо вчинення цього правочину. Посилання [PERSON], на те що вона не була власником на момент вчинення договору дарування нічим не доведені. [PERSON], вважає, що позивачем не надано жодного документа, який би скасовував Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області у справі № 2-507 від 05 травня 2008 року за позовом [PERSON], до виконавчого комітету Канівської міської ради про визнання права власності. Також, в ході судового розгляду, [PERSON], подала заяву про застосування позовної давності в якій зазначила, що позивачем було пропущено як спеціальний так і загальний строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, та просить суд застосувати позовну давність та відмовити позивачу у позові повністю. Третя сторона - приватний нотаріус Канівського міського нотаріального округу [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що між [PERSON] та батьком [PERSON] на етапі будівництва спірного обєкту було укладено договір про створення сумісної власності, тому укладаючи договір дарування частини спірного обєкту на дочку свого партнера по створенню сумісної власності, [PERSON] вчинила все правильно щодо поділу спільно побудованого обєкта. Приватний нотаріус [PERSON] стверджувала, що на момент вчинення правочину [PERSON], мала належним чином оформлені документи на право власності на спірний обєкт нерухомості та мала всі права щодо відчуження частини цього обєкта. [PERSON] зазначила, що в тексті Ухвали Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 27 листопада 2009 року про перегляд судового рішення, відсутні будь які посилання про скасування раніше прийнятого Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області, яким було визнано право власності на спірний обєкт за [PERSON] Приватний нотаріус [PERSON] просила відмовити в задоволенні позову за безпідставністю. Суд встановив, що [PERSON] набула права власності на нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: вул. Леніна, 196-Ж в м.Каневі Черкаської області. Підставою набуття права власності являється Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області у справі № 2-507 від 05 травня 2008 року, яким було задоволено її позовом до виконавчого комітету Канівської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво. Дане рішення набрало чинності 15 травня 2008 року. 29 червня 2008 року за [PERSON], на підставі вказаного рішення суду, в Канівському ВП Черкаського ООБТІ в книзі № 51/1, номер запису118, було зареєстроване право власності на самочинне будівництво, нежитлові приміщення, розміщені за адресоювул.Леніна 196-Ж, в м.Каневі Черкаської області, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 19353638. Будучи повноправним власником спірного нерухомого майна 08 вересня 2008 року [PERSON], подарувала 1/2 (одну другу) частини приміщення розташованого за адресоювул.Леніна, 196-Ж в м.Каневі, Черкаської області відповідачці - [PERSON], що було оформлено договором дарування та посвідчено приватним нотаріусом [PERSON], реєстровий №3880. 27 листопада 2009 року Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області було задоволено заяву виконавчого комітету Канівської міської ради про перегляд рішення Канівського міськрайонного суду по цивільній справі за позовом [PERSON] до виконавчого комітету Канівської міської ради про визнання права власності. 22 грудня 2009 року Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області цивільну справу за позовом [PERSON] до виконавчого комітету Канівської міської ради про визнання права власності було залишено без розгляду. Позивачка безпідставно вважає, що Ухвалою від 27.11.2009р., суд скасував своє рішення від 05 травня 2008 року, яким визнавалося право власності на спірну будівлю, в той час як ні в мотивувальній, ні в резолютивній частинах обох зазначених Ухвал суду відсутні будь-які посилання про скасування раніше затвердженого Рішення суду про визнання права власності. Позивачка, маючи на руках документи і достовірно знаючи, що за нею зареєстровано право власності на спірний обєкт на підставі Рішення суду від 05.05.2008 р., та достовірно знаючи що вона подарувала ? частину цього спірного обєкту [PERSON], - [PERSON], недобросовісно намагалася повторно зареєструвати право власності на спірний обєкт повністю на себе, на що отримала відмову від державного реєстратора. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню за слідуючими підставами: [PERSON] з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. [PERSON] з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до статті 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Тобто, за загальним правилом право власності на нерухоме майно може виникати лише з моменту його державної реєстрації. Одним із правовстановлюючих документів, на підставі якого проводиться державна реєстрація прав власності на об'єкти нерухомого майна, є також рішення суду про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна (пункт 10 додатка 1 до пункту 2.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 7 лютого 2002 року N 7/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 18 лютого 2002 року за N 157/6445) Відповідно до останнього абзацу, [PERSON] України № 19-39-827 від 29.10.2007р., Щодо надання розяснень деяких питань законодавства, повязаних з державною реєстрацією прав власності на нерухоме майно, «…у разі визнання (у визначених випадках) права власності на це майно судом, єдиним можливим документом, що підтверджує виникнення права власності на новостворене нерухоме майно, є рішення суду. Саме таке рішення суду подається для державної реєстрації прав на нерухоме майно. При цьому документи, що підтверджують прийняття нерухомого майна до експлуатації, не вимагаються». Судом із достовірністю встановлено, що [PERSON] набула права власності на спірні нежитлові приміщення, на підставі Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області у справі № 2-507 від 05 травня 2008 року, яким було задоволено її позовом до виконавчого комітету Канівської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво. Дане рішення набрало чинності 15 травня 2008 року. 29 червня 2008 року за [PERSON], на підставі вказаного Рішення суду, в Канівському ВП Черкаського ООБТІ в книзі № 51/1, номер запису118, було зареєстроване право власності на самочинне будівництво, нежитлові приміщення, розміщені за адресою вул.Леніна 196-Ж, в м. Каневі Черкаської області, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 19353638, що дало підстави в подальшому 08.09.2008 року укласти Договір Дарування 1/2 (одну другу) частини спірного обєкта на користь Відповідача. Суд критично оцінює твердження [PERSON], про те, що право власності вона набула на підставі Рішення виконавчого комітету Канівської міської ради № 116 від 25 березня 2010 року, яким було затверджено [PERSON] приймальної технічної комісії, щодо прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом магазину. Механізм та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів на момент здачі в експлуатацію закінченого будівництвом спірного обєкта, встановлювався «Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів» затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 923 від 08.10.2008р. [PERSON] п.9 вказаного Порядку, Результати роботи приймальної комісії оформляються актом готовності обєкта до експлуатації, форма якого затверджується в установленому порядку Мінрегіонбудом. [PERSON] п.14 Порядку, На підставі акта готовності об'єкта до експлуатації інспекція державного архітектурно-будівельного контролю протягом двох робочих днів від дати його підписання видає замовнику або уповноваженій ним особі свідоцтво про відповідність збудованого об'єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил (далі - свідоцтво) за формою, затвердженою в установленому законодавством порядку Мінрегіонбудом. [PERSON] п.15 Порядку, Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта є дата видачі зареєстрованого інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю свідоцтва. [PERSON] п.18 Порядку, Свідоцтво є підставою для укладення договорів про постачання на об'єкти будівництва необхідних для їх функціонування ресурсів (води, газу, тепла, електроенергії), включення даних про такі об'єкти будівництва до державної статистичної звітності та оформлення права власності на них. Таким чином, оформлення обєкта в експлуатацію на підставі Рішення виконавчого комітету Канівської міської ради № 116 від 25 березня 2010 року, яким було затверджено [PERSON] приймальної технічної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта від 10 квітня 2009 року, (обєкт магазин по вул. Леніна 196 ж в м.Каневі, Черкаської області) не має юридичної сили, не може бути підставою для скасування раніше зареєстрованого за [PERSON], права власності на дане нерухоме майно та не дає права повторного оформлення права власності на весь спірний обєкт, так як цей [PERSON] не відповідає вимогам Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, який діяв на той час. [PERSON] вказаного Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів - належним документом, який може бути підставою для оформлення права власності є лише Свідоцтво про відповідність збудованого обєкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил. Свідоцтво видається на підставі акта готовності обєкта до експлуатації. [PERSON], не надала суду, Свідоцтво про відповідність збудованого обєкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, не надала [PERSON] готовності обєкта до експлуатації. Відсутність у [PERSON], вказаного Свідоцтва та Акта вказує про відсутність у неї правових підстав для реєстрації за нею права власності на весь спірний обєкт. Відповідно до ст. 215 ЦК України, Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 638 ЦК України, Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 640 ЦК України, Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 719 ЦК України, Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Враховуючи зазначене, судом з достовірністю встановлено, що станом на 08 вересня 2008 року, будучи повноправним власником спірного нерухомого майна позивачка подарувала ? частини приміщення розташованого за адресою вул.Леніна, 196-Ж в м.Каневі, Черкаської області відповідачці [PERSON], що було оформлено договором дарування та посвідчено приватним нотаріусом [PERSON], реєстровий №3880 на законних правових підставах. Реєстрація Договору дарування в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно була здійснена 07 жовтня 2008р., що підтверджується відповідним штампом на Договорі та витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно № 20494523. Суд вважає, що на момент вчинення правочину договору дарування були відсутні підстави для визнання його недійсним передбачені ст.ст.215, 203 ЦК України. Дарувальник мав належним чином оформлені документи на право власності на майно, ? частину якого він подарував Обдаровуваній. Сторони договору однаково розуміли значення і умови цього договору та його правові наслідки; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; їх волевиявлення відповідало їх внутрішній волі; договір не носив характеру удаваного чи фіктивного правочину. Сторони договору не були обмежені в праві укладати правочини, мали повну правоздатність, та усвідомлювали суть цього договору. Сторони договору особисто підписували його що свідчило про досягнення згоди з усіх істотних умов договору. У аспекті викладеного вище, суд критично оцінює доводи [PERSON] про те, що спірний договір дарування вона не могла укладати, так як не була власником майна яке дарувалося, оскільки його сторони, скріпивши договір підписами, засвідчили про наявність згоди щодо істотних умов договору дарування та, фактично, його уклали. Судом встановлено, що [PERSON] мала належним чином зареєстроване за нею право власності на майно яке дарувалося, це підтверджується Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області у справі № 2-507 від 05 травня 2008 року, яким задоволено її позовом до виконавчого комітету Канівської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво. На підставі вказаного Рішення суду, в Канівському ВП Черкаського ООБТІ в книзі № 51/1, номер запису118, було зареєстроване право власності на самочинне будівництво за [PERSON] Договір Дарування посвідчувався нотаріусом, який до посвідчення договору перевірив добровільне волевиявлення сторін, їх правоздатність та дієздатність та наявність підтверджуючих документів на право власності на майно яке дарується. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оспорюваний Договір Дарування повністю відповідає вимогам чинного законодавства, щодо порядку його укладення, нотаріального посвідчення та реєстрації. Також, суд оцінює заяву [PERSON], в судовому засіданні, з бажанням викупити половину спірного обєкту у [PERSON] як фактичне визнання нею дійсності оспорюваного Договору Дарування. Судом встановлено, що Ухвалою від 27.11.2009р., про перегляд рішення суду та Ухвалою від 22.12.2009р., про залишення цивільної справи без розгляду не скасовувалося Рішення від 05 травня 2008 року, яким визнавалося право власності на спірну будівлю, так як ні в мотивувальній, ні в резолютивній частинах обох зазначених Ухвал суду відсутні будь-які посилання про скасування раніше затвердженого Рішення суду від 05.05.2008р., про визнання права власності на самочинне будівництво. В цілому, суду не надано доказів, які б вказували на скасування Рішення суду про визнання права власності від 05.05.2008 року, по справі № 2-507/08 у порядку встановленому законом. Відповідно до ст. 256 ЦК України - Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 728 ЦК України - До вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009р., Про судове рішення у цивільній справі, «Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.» Суд вважає, що позивачем [PERSON], пропущений строк позовної давності без поважних причин, хоча у даному випадку це не є підставою для відмови у задоволенні позову, так як позовні вимоги не доведені. Тому, заява Відповідача про застосування позовної давності не підлягає до задоволення. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON], не підтверджені належними доказами, не обґрунтовані належним чином, тому не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed