Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про встановлення земельного сервітуту. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач та відповідач є співвласниками житлового будинку [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці, що належить на праві власності [PERSON] . У позивача відсутня можливість безпосереднього проїзду та проходу до його частини житлового будинку (використання приватного автотранспорту, завезення нових або старих меблів, побутової техніки тощо) та заїзду спеціалізованого автотранспорту (пожежних машин, машин швидкої допомоги тощо), чим порушуються його права як власника будинку на доступ до нього та можливість проводити ремонтні чи то будівельні роботи. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про встановлення на користь [PERSON] безоплатного безстрокового земельного сервітуту, який полягає у праві прокладання, експлуатації та обслуговування наявних трубопроводів; праві влаштування та обслуговування вигрібної ями; прокладення та експлуатації лінії електропередачі, зв`язку, інших лінійних комунікацій; для обслуговування надземної системи газопостачання; для встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд, для здійснення добудови ванної кімнати та санвузла, та у зв`язку із цим - проходу та проїзду на автомобілі у відповідності до висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи по частині земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] 26.12.2017 постановлено ухвалу про розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Також відповідачу було запропоновано, зокрема, надати суду відзив на позовну заяву і докази по справі. Крім того, роз`яснено наслідки ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин. 15.01.2018, у строк встановлений судом, на адресу суду відповідачем направлено відзив. Однак, до даного відзиву в порушення вимог п. 2 ч. 5 ст. 178 ЦПК України відповідачем не надано документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. При цьому судом враховано, що подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Ухвалою суду від 28.02.2018 витребувано з КП «ВМБТІ» інвентаризаційну справу на житловий будинок [ADDRESS] та з ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області інформацію на технічних носіях про площу, межі та конфігурацію земельної ділянки, що розташована по [ADDRESS] та належить [PERSON] . На виконання вищевказаного судового рішення 14.03.2018 від КП «ВМБТІ» та 07.05.2018 від ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області судом отримано витребувані докази. Ухвалою суду від 06.07.2018 у даній справі призначено судову земельно-технічну експертизу, на час проведення якої провадження у справі зупинено. 16.07.2019 на адресу суду від Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов висновок експерта № 4596/4597/18-21 від 26.06.2019. У зв`язку із закінченням терміну повноважень судді Гуменюка К.П., на виконання розпорядження керівника апарату суду № 117/19 та на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу, цивільну справу № 127/26981/17 передано на розгляд судді Вінницького міського суду Вінницької області Борисюк І.Е . Ухвалою суду від 19.07.2019 суддею Борисюк І.Е. прийнято справу до свого провадження, поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання. В підготовчому засіданні представник позивача подала заяву про зміну предмета позову враховуючи висновок експертизи і просила суд встановити на користь [PERSON] безоплатний безстроковий земельний сервітут, який полягає у праві прокладання, експлуатації та обслуговування наявних трубопроводів; праві влаштування та обслуговування вигрібної ями; прокладення та експлуатації лінії електропередачі, зв`язку, інших лінійних комунікацій; для обслуговування надземної системи газопостачання; для встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд, для здійснення добудови ванної кімнати та санвузла, та у зв`язку із цим - проходу та проїзду на автомобілі у відповідності до варіанту № 1 додатку № 2 висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 4596/4597/18-21 від 26.06.2019 по частині земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] . Ухвалою суду від 19.08.2019 прийнято до розгляду заяву позивача про зміну предмету позову, у зв`язку із чим запропоновано відповідачу надати відзив на позов з урахуванням змінених вимог та докази у строк визначений судом. Від відповідача на адресу суду вказані вище документи не надходили. Ухвалою суду від 19.08.2019 вирішено викликати в судове засідання в якості свідка [PERSON] . Ухвалою суду від 18.11.2019 підготовче провадження закрито і призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, викладені в заяві від 19.08.2019, аргументуючи мотивами, викладеними у позовній заяві і просили їх задовольнити. Відповідач та її представник заперечували щодо задоволення позовних вимог, оскільки вважають такі вимоги необґрунтованими і недоведеними належними доказами. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно із договорами купівлі-продажу земельної ділянки та частини житлового будинку від 16.04.2013, посвідченими приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курановою О.О. та зареєстрованими у реєстрі за № 1067 і № 1068, 16.04.2013 [PERSON] придбав у [PERSON] земельну ділянку площею 0, 0430 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] та 47/100 частини житлового будинку [ADDRESS] , розташованого на цій земельній ділянці. (т. 1 а.с. 7-11) Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 29.05.2014 по справі № 127/21565/13-ц, зокрема, визнано недійсним договір купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки і витребувано її із незаконного володіння [PERSON] (т. 1 а.с. 12-14) Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.07.2016 по справі № 127/27373/15-ц, яке набрало законної сили 12.09.2016 на підставі ухвали Апеляційного суду Вінницької області, [PERSON] було відмовлено у задоволенні позову до [PERSON] про припинення права власності на вищевказану земельну ділянку та у визнанні права власності на неї за [PERSON] (т. 1 а.с. 15-19) Вищевказані судові рішення були залишені без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.02.2017. (т. 1 а.с. 20-21) Власником земельної ділянки площею 0, 0927 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.12.2017. (т. 1 а.с. 24) В судовому засіданні було оглянуто і досліджено матеріали інвентаризаційної справи № 21419 на об`єкт нерухомого майна - житловий будинок [ADDRESS] . З матеріалів вищевказаної інвентаризаційної справи вбачається, що співвласниками житлового будинку [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці, що належить на праві власності [PERSON] , є: [PERSON] - 53/100 частки та [PERSON] - 47/100 частки. Позивач та його представник стверджували про відсутність можливості у позивача безпосереднього проїзду та проходу до належної йому на праві власності частини житлового будинку, використання приватного автотранспорту для завезення нових або старих меблів, побутової техніки тощо та заїзду спеціалізованого автотранспорту (пожежних машин, машин швидкої допомоги тощо), відсутність можливості проводити ремонтні чи то будівельні роботи, що й стало підставою для звернення до суду із позовом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експерті; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1, ч. 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалах від 26.12.2017 та від 19.08.2019 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, заслухавши пояснення учасників справи в судовому засіданні, дослідивши письмові пояснення, викладені у заявах по суті, покази свідка та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню. Згідно із ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. За змістом ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Згідно із ст. 100 ЗК України та ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Відповідно до ч. 1 ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Згідно ч. 1 ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Отже, обов`язковою умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задоволення потреби особи, яка вимагає встановлення сервітуту, в інший спосіб. Під час розгляду справи у спорі про встановлення земельного сервітуту суду належить з`ясовувати, з яких причин позивач не може використовувати належне йому майно. Не підлягають задоволенню позовні вимоги про встановлення земельного сервітуту, якщо судом встановлено, що неможливість використання майна зумовлена діями самого позивача. Таким чином, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що обслуговування та користування будинковолодінням є неможливим без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. Вищевказане узгоджується із правовою позицією висловленою в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2019 року по справі № 607/12777/17. В ході розгляду справи відповідачка та її представник заперечували дотримання позивачем положень ч. 3 ст. 402 ЦК України, яка передбачає судове розв`язання спору лише у випадку, коли досудове врегулювання спірної ситуації не дало належного ефекту. Позивачем на підтвердження дотримання вищевказаного положення закону було надано звернення адвоката Чернілевської Р.В. до [PERSON] щодо укладення договору про встановлення земельного сервітуту від 17.11.2017, квитанцію про його направлення, витяг з веб-сайту Укрпошти про відстеження поштового відправлення та довідку від 13.03.2018 відділення поштового зв`язку і звіт, надані на адвокатський запит від 05.03.2018. (т. 1 а.с. 22-23, 71-73) Згідно із вищевказаною довідкою від 13.03.2018 відділення поштового зв`язку, рекомендований лист на ім`я [PERSON] одержав її чоловік. Однак, відповідачка та її представник стверджували, що ні [PERSON] , ні її чоловік - [PERSON] не отримували ніякої пропозиції від [PERSON] щодо укладення земельного сервітуту, в зв`язку із чим просили допитати [PERSON] в якості свідка, клопотання про що було задоволено судом. В судовому засіданні в якості свідка було допитано [PERSON] , який повідомив, що звернення адвоката Чернілевської Р.В. щодо укладення договору про встановлення земельного сервітуту, адресоване [PERSON] і направлене їй рекомендованим листом, він не отримував. Згідно з ч. 1 ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Тому, при оцінці показань свідка судом проаналізовано процес формування, збереження і передачі відомостей свідком. Судом прийнято до уваги, що свідок надавав покази, посилаючись на інформацію, якою володіє особисто, а не з чужих слів. Покази свідка не узгоджуються з поясненнями позивача та його представника, хоча узгоджуються із поясненнями відповідачки, водночас суперечать матеріалам справи. При цьому судом враховано, що у відповідності до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлено, що сторони у справі є співвласниками одноповерхового житлового будинку, розташованого на земельній ділянці, що належить на праві власності відповідачу. В ході розгляду справи судом було досліджено висновок судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи № 4596/4597/18-21 від 26.06.2019. (т. 1 а.с. 190-206) Судом прийнято до уваги, що висновок експерта є чітким. Однак, суд звертає увагу на те, що згідно ч. 1 ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу. З вищевказаного висновку експертизи вбачається, що одноповерховий житловий будинок, співвласниками якого є [PERSON] і [PERSON] , розташований на земельній ділянці, що належить на праві власності [PERSON] , складається з двох квартир загальною площею 80,1 кв.м. Дане домоволодіння підключене до централізованих мереж електропостачання та газопостачання. Крім того, на земельній ділянці розташовано господарську будівлю - убиральню, яка не відображена у технічному паспорті (інвентаризаційній справі), а також колодязь із залізобетонних кілець. Згідно висновку експерта, то приєднання будинку до мережі автономного водопостачання від існуючого колодязя без прокладення труб по земельній ділянці не визначається можливим. Водночас, експертом встановлено підключення належної на праві власності [PERSON] частини будинку до мережі водопостачання. Щодо можливості улаштування внутрішньобудинкової каналізації з відведенням побутових стоків у вигріб, то дане питання потребує розробки додаткових проектних рішень, якими можливо було би врахувати вимоги існуючих будівельних і санітарних норм щодо подібних споруд. Крім того, в судовому засіданні учасники справи повідомили, що будинок підключений до централізованого водо- і газопостачання, а також водовідведення. Також в ході судового розгляду позивач повідомив, що з боку відповідачки не було перешкод в обслуговуванні системи газопостачання; прокладанні та/або експлуатації лінії електропередачі та інших лінійних комунікацій; його частина будинку має окремий лічильник газу і електроенергії. Крім того, в ході розгляду справи судом встановлено, що наразі позивач вже розмістив будівельні матеріали біля своєї частини будинку з метою її ремонту, і з цього приводу йому перешкоди відповідачка не чинила. Крім вищевказаного, позивач просив встановити сервітут для того, щоб мати можливість під`їхати до своєї частини будинку, підвезти і розвантажити будь-які матеріали, меблі, побутову техніку тощо. Суд прийшов до висновку, що фактично доводи позивача та його представника щодо необхідності встановлення сервітуту зводяться до забезпечення йому певного рівня комфорту в користуванні майном, а реальної необхідності, підкріпленої доказами неможливості користування майном, для встановлення сервітуту позивачем не наведено. Позивач та його представник не довели, що відсутність заїзду у двір будинковолодіння створює позивачу перешкоди у використанні і обслуговуванні належного йому майна. За необхідності здійснення певного виду ремонтно-будівельних робіт може бути встановлений тимчасовий сервітут на час їх виконання, за умови, що виконання таких робіт потребуватиме встановлення такого сервітуту. Доводи позивача та його представника, що встановлення земельного сервітуту необхідно для заїзду спеціалізованого автотранспорту (пожежних машин, машин швидкої допомоги тощо) суд оцінює критично, оскільки відстань від входу (заїзду) на подвір`я будинковолодіння і безпосередньо самим будинком становить 8, 96 м, а тому в чому полягає необхідність заїзду даного автотранспорту безпосередньо на подвір`я позивачем та його представником необґрунтовано. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відсутність сервітуту перешкоджала тій чи іншій екстреній службі виконати поставленні їй завдання. Отже, позивачем не доведено неможливість використання належного йому майна і неможливість задоволення його потреб в інший спосіб, ніж встановлення сервітуту. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що в даному випадку, відсутні підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом встановлення на користь [PERSON] безоплатного безстрокового земельного сервітуту, який полягає у праві прокладання, експлуатації та обслуговування наявних трубопроводів; праві влаштування та обслуговування вигрібної ями; прокладення та експлуатації лінії електропередачі, зв`язку, інших лінійних комунікацій; для обслуговування надземної системи газопостачання; для встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд, для здійснення добудови ванної кімнати та санвузла, та у зв`язку із цим - проходу та проїзду на автомобілі у відповідності до варіанту № 1 додатку № 2 висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 4596/4597/18-21 від 26.06.2019, по частині земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] , оскільки такі вимоги є необґрунтованими і недоведеними належними, допустимими доказами. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного. Судом встановлено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в сумі 640, 00 гривень, що підтверджується квитанцією від 04.12.2017. (т. 1 а.с. 1) Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України судовий збір слід залишити за позивачем. Згідно із п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на проведення експертизи. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Судом у відповідності до ч. 6 ст. 139 і ч. 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що позивачем за проведення земельно-технічної експертизи було сплачено 8 580, 00 гривень, що підтверджується рахунком № 16529 від 26.09.2018, актом здачі-приймання висновку судового експерта № 4596/4597/18-21 від 26.06.2019 та висновком експерта. (т. 1 а.с. 182, 191, 207) Таким чином, судом встановлено документальне підтвердження понесення позивачем витрат на проведення експертизи, які на підставі п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України слід залишити за позивачем. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано. Крім того, до закінчення судових дебатів у справі жодна із сторін не робила заяву, передбачену ч. 8 ст. 141 ЦПК України, право на що було роз`яснено судом в ході підготовчого засідання під час з`ясування розміру заявлених сторонами судових витрат. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed