Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась [PERSON] із позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП та стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 06.04.2018 було встановлено, що 06.03.2018 о 09 год. 35 хв., водій [PERSON] по вул. Тімірязєва, 48 в м. Вінниці, керуючи автомобілем марки «Volkswagen Caddy», д.н.з. [NUMBER] , перед початком обгону не переконався в тому, що водій транспортного засобу, який рухався за ним, розпочав обгін, внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем «Nissan Juke», д.н.з. [NUMBER] , що призвело до ДТП та механічних пошкоджень автомобілів. Відповідач порушив вимоги п. 14.2 ПДР та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. [PERSON] свою вину визнав. Внаслідок ДТП позивачу було завдано матеріальних збитків на суму 8 454, 84 гривень згідно ремонтної калькуляції № 19-214186 від 27.03.2019. Позивачем за ремонт автомобіля було сплачено 6 800, 00 гривень відповідно до чеку № 0000000172 від 26.04.2019. Відповідач самостійно не бажає відшкодувати позивачу завдані збитки, у зв`язку із чим остання звернулась до страхувальника відповідача - ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» із заявою про відшкодування спричинених збитків. Однак, позивачу було відмовлено страховою компанією у відшкодуванні збитків. З метою досудового врегулювання спору позивач звернулась до відповідача з листом від 13.06.2019 про добровільне відшкодування понесених нею матеріальних збитків, однак отримала відмову. Крім матеріальних збитків позивач зазначила про спричинення їй моральної шкоди. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальної шкоди в розмірі 6 800, 00 гривень та моральної шкоди в розмірі 10 000, 00 гривень. Також, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь судові витрати в сумі 2 689, 40 гривень. Ухвалою суду від 19.07.2019 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» і запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. У строк, визначений судом ухвалою суду від 19.07.2019, від відповідача надійшов відзив із запереченнями щодо задоволення позову. Відповідач вказав, що на час настання ДТП його цивільно-правова відповідальність була застрахована у ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», про що було повідомлено й позивача на час оформлення матеріалів ДТП. Відповідач зазначив, що покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Наведені позивачем обставини щодо завдання їй моральної шкоди ґрунтуються виключно на припущеннях та не підтверджені жодним доказом, а тому такі вимоги не підлягають задоволенню. Відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Як вбачається із сайту Укрпошти, вищевказаний відзив позивач отримала 08.08.2019, а третя особа - 12.08.2019. У строк, визначений судом ухвалою суду від 19.07.2019, від позивача відповідь на відзив не надходила. 19.08.2019 на адресу суду третьою особою було надано письмові пояснення. ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» було повідомлено, що 31.05.2017 між страховиком та [PERSON] було укладено поліс № АК/4457787 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно до якого транспортний засіб «Volkswagen Caddy», д.н.з. [NUMBER] , є забезпечений. Заява про страхове відшкодування не була подана впродовж одного року з моменту скоєння ДТП. Зазначений у пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про ОСЦПВ» строк є присічним і поновленню не підлягає. Тому, рішення страховика про відмову у виплаті страхового відшкодування є законним та обґрунтованим. Дані письмові пояснення третя особа просила врахувати суд. Вищевказані пояснення позивач отримала 03.09.2019, а відповідач - 26.08.2019, що підтверджується даними, розміщеними на сайті Укрпошти. У строк, визначений судом ухвалою суду від 19.07.2019, від учасників справи відповіді на письмові пояснення третьої особи не надходили. Ухвалою суду від 29.08.2019 витребувано з ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» інформацію щодо повідомлення/неповідомлення [PERSON] страхової компанії про настання 06.03.2018 страхового випадку та подання/неподання ним у визначений законодавством строк заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування). На виконання вищевказаного судового рішення від ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» 06.09.2019 судом було отримано витребувану інформацію. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від учасників справи до суду не надходили. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 06.04.2018, яка набрала законної сили 17.04.2018, було встановлено наступне. 06.03.2018 о 09 год. 35 хв., водій [PERSON] по вул. Тімірязєва, 48 в м. Вінниці, керуючи автомобілем марки «Volkswagen Caddy», д.н.з. [NUMBER] , перед початком обгону не переконався в тому, що водій транспортного засобу, який рухався за ним, розпочав обгін, внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем «Nissan Juke», д.н.з. [NUMBER] , що призвело до ДТП та механічних пошкоджень автомобілів. Тобто, своїми діями [PERSON] порушив вимоги п. 14.2 ПДР та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Вищевказаним судовим рішенням [PERSON] було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу. (а.с. 7) Згідно із ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 31.05.2017 між ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» та [PERSON] було укладено поліс № АК/4457787 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно до якого транспортний засіб «Volkswagen Caddy», д.н.з. [NUMBER] , є забезпечений і відповідальність [PERSON] застрахованою до 14.06.2018. (а.с. 35) Судом встановлено, що згідно ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» подія, яка сталася 06.03.2018, є страховим випадком. 06.03.2018 відповідач надав ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» письмові пояснення щодо події (ДТП), яка сталася 06.03.2018. (а.с. 55-57) 26.03.2019 позивачем також було надано письмові пояснення страховій компанії щодо вищевказаної події. (а.с. 58-59) Того ж дня ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» було складено акт огляду ТЗ «Nissan Juke», д.н.з. [NUMBER] . (а.с. 11) Згідно ремонтної калькуляції № 19-214186 від 27.03.2019 вартість ремонту вищевказаного ТЗ становить 8 454, 84 гривень. (а.с. 13-14) 18.04.2019 позивачем було подано заяву до ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про відшкодування матеріальних збитків. (а.с. 60) 26.04.2019 позивачем за ремонт автомобіля було сплачено 6 800, 00 гривень, що підтверджується чеком № 0000000172 від 26.04.2019. (а.с. 16) 26.04.2019 ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» позивачу було відмовлено у виплаті страхового відшкодування пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - у зв`язку із пропуском строку звернення про таку виплату до страхової компанії. (а.с. 15) Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1). Відповідно до пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. При цьому зазначений у пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строк є присічним і поновленню не підлягає. Судом встановлено, що позивачка звернулася до страховика із заявою про страхове відшкодування з пропуском річного строку (дата настання дорожньо-транспортної пригоди - 06.03.2018; дата звернення з заявою про виплату страхового відшкодування - 18.04.2019), тому ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» правомірно відмовило їй у виплаті страхового відшкодування, оскільки у цьому випадку вимога заявлена про відшкодування шкоди майну, а не здоров`ю і річний строк обчислюється з моменту настання події - дорожньо-транспортної пригоди. Зазначене вище узгоджується з позиціями Верховного Суду висловленими у справі № 641/8243/14-ц від 12.12.2018, у справі № 465/6315/16-ц від 06.03.2019. Позивач направила претензію від 13.06.2019 до відповідача із вимогою про відшкодування їй матеріального збитку. (а.с. 18-19) Однак, відповідач відмовив позивачу, пославшись на повідомлення ним останньої відомостей про страховика і вчинення ним усіх необхідних дій для виплати їй страховою компанією відшкодування. (а.с. 20) Суд не погоджується із позицією відповідача про відсутність у нього обов`язку відшкодування позивачу завданої ним шкоди в результаті ДТП через те, що його відповідальність була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, враховуючи наступне. Відповідно до положень ч. 1 та ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього кодексу. За загальним правилом, відповідальність несе особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним законом «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Згідно із ст. 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Згідно зі ст. 6 вищевказаного Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом ст.ст. 9, 22-31, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, у тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але, якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Як передбачено ст. 1194 ЦК України, у разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на вищенаведене сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов`язком боржника - відшкодувати шкоду (особи, яка завдала шкоди, відшкодувати цю шкоду). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик. Зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. При цьому потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок щодо страхового відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ч. 2 ст. 14 ЦК України). Відповідно до ст. 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, установлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно із ч. 1 та ч. 4 ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена в договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на вищенаведене право потерпілого на відшкодування за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування в деліктному зобов`язанні. Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування, або шляхом звернення до страховика, в якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст. 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди й цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, у розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі ст. 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином. Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі ст. 1194 ЦК України -відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. З урахуванням вищенаведеного, у спорах про відшкодування шкоди, завданої особі джерелом підвищено небезпеки, право потерпілої особи на відшкодування завданих збитків реалізовується нею на власний розсуд, шляхом пред`явлення позову безпосередньо до винної особи або до страхової компанії, цивільно-правову відповідальність в якій застраховано завдавачем такої шкоди. Вищевказане узгоджується із позиціями Верховного Суду висловленими у справі № 754/1114/15-ц від 14.02.2018, у справі № 910/9029/17 від 27.04.2018. Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Лише за вищевказаних обставин покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Вищевказане узгоджується із позицією Верховного Суду висловленою у справі № 755/18006/15-ц від 04.07.2018, у справі № 760/15471/15-ц від 03.10.2018. У даній справі судом встановлено, що у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування на підставі ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідачем добровільно не було відшкодовано позивачу шкоду. Позивач звернулася до суду після спливу строку на отримання страхового відшкодування від страховика, визначеного Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Враховуючи висновок, викладений у рішенні Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002, особа може реалізувати своє порушене право безпосередньо шляхом подання відповідного позову до суду. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами в залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту. Тому, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про правомірність вимог позивача до відповідача про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України) Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Судом встановлено, що [PERSON] є власником автомобіля марки «Volkswagen Caddy», д.н.з. [NUMBER] , і на відповідній правовій підставі володів даним транспортним засобом на час скоєння 06.03.2018 ДТП. Внаслідок ДТП транспортний засіб марки «Nissan Juke», д.н.з. [NUMBER] , який належав на праві власності [PERSON] , і яким вона на відповідній правовій підставі володіла на час ДТП, був пошкоджений. Відповідачем не доведено суду, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України). Враховуючи вищевикладене, суд вважає вину відповідача у скоєнні ДТП доведеною, а розмір заподіяної шкоди позивачу становить 6 800, 00 гривень, що є сумою витрат, які позивач зробила для відновлення її порушеного права, яка в свою чергу, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 10 000, 00 гривень, то суд приходить до наступного висновку. Згідно із ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із пошкодженням її майна. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв`язку з порушенням цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідальність за завдану моральну шкоду відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України відшкодовується особою, яка її завдала. Судом встановлено наявність спричинення відповідачем моральної шкоди позивачу, в тому числі наявний причинний зв`язок між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Позивачем зазначено в чому саме полягає ця шкода і зазначено з яких міркувань вона виходила визначаючи її розмір. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загально\-людських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Встановлені судом обставини справи на переконання суду призвели до спричинення позивачу моральної шкоди, яка виразилася в душевних стражданнях, яких вона зазнала в зв`язку із заподіянням шкоди винними діями відповідача. Судом прийнято до уваги, що пошкодження ТЗ позивача створило для неї необхідність здійснення ремонтних робіт. Тому, враховуючи вищезазначене, беручи до уваги ступінь вини відповідача, характер моральних страждань, які перенесла позивач, враховуючи певні її турботи і хвилювання, пов`язані з наслідками неправомірних дій відповідача, необхідність звернення до суду щодо захисту своїх прав, відношення відповідача до даних правовідносин, а також виходячи із принципів розумності та справедливості при даних обставинах, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди з відповідача на її користь підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 500, 00 гривень. В частині стягнення з відповідача на користь позивача 9 500, 00 гривень моральної шкоди слід відмовити, оскільки вимоги в цій частині є необґрунтованими і недоведеними, враховуючи вищезазначене. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч.ч. 1-3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом і відповідачем - разом із відзивом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі суду від 19.07.2019 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Однак, жодна із сторін по справі не скористалась своїми процесуальними правами. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 і п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті, в даному випадку - пояснення, викладені в позовній заяві, у відзиві, у письмових поясненнях і докази, надані разом із ними, а також витребувані судом. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені учасниками справи в заявах по суті, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача, шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, в розмірі 6 800, 00 гривень та моральної шкоди в розмірі 500, 00 гривень. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 9 500, 00 гривень слід відмовити, враховуючи їх необґрунтованість та недоведеність належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, які б були достатніми, в розумінні ст. 80 ЦПК України, для задоволення позову в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в сумі 2 169, 40 гривень, що підтверджується квитанціями № 3_13 та № 1_12 від 12.07.2019. (а.с. 1-2) Однак, у відповідності до положень Закону України «Про судовий збір», позивач при зверненні до суду повинна була сплатити судовий збір в сумі 768, 40 гривень, враховуючи ціну позову, яка становила 16 800, 00 гривень. Таким чином, судом встановлено сплату позивачем судового збору в більшому розмірі, ніж це встановлено Законом України «Про судовий збір» на 1 921, 00 гривень. Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 333, 87 гривень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (43, 45 %). Решту судового збору в сумі 434, 53 гривень слід залишити за позивачем. Судовий збір в сумі 1 921, 00 гривень може бути повернутий позивачу за її клопотанням за ухвалою суду на підставі п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 7 цього Закону. Доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: partial