Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

В січні 2020 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Служби Безпеки України (далі - відповідача-1), Головного Управління Служби Безпеки України у м. Києві та Київській області (далі - відповідача-2), Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване в місті Києві (далі - відповідача-3) та Державної казначейської служби України (далі - відповідача-4) про відшкодування моральної шкоди завданої неправомірною /протиправною/ незаконною бездіяльністю органів державної влади. У своїй позовній заяві позивач просить: стягнути солідарно з відповідачів на користь позивачів,солідарно в рівних долях суму моральної шкоди у розмірі 270 тис. грн. за бездіяльність СБУ за невиконання судових рішень; стягнути суму матеріальних збитків у розмірі 6 тис. грн. витрат на друкування документів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.06.2019 року позивачем було подано слідчому ГСУ СБУ Стуковенкову О. три клопотання №№ 5/2, 6/2, 7/2, які не були виконані відповідачем-1. 02.07.2019 року невиконання трьох клопотань позивачем було оскаржено до Шевченківського районного суду м. Києва. Так ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15.07.2019 року зобов`язано слідчого ГСУ СБ України у кримінальному провадженні №52019000000000269, розглянути клопотання [PERSON] № 5/2, № 6/2, № 7/2 від 25.06.2019 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.08.2019 року зобов`язано уповноважених службових осіб Слідчого відділу Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області у кримінальному провадженні №52019000000000269 виконати дії, зазначені заявником № 7/2. 21.08.2019 року позивач звернувся до відповідача-1 з клопотанням № 12 та 06.09.2019 року з клопотанням № 13 про негайне виконання судового рішення від 27.08.2019 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.11.2019 року, зобов`язано уповноважених службових осіб Слідчого відділу Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області у кримінальному провадженні №52019000000000269 розглянути клопотання [PERSON] № 12 від 20.08.2019 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31.10.2019 року, зобов`язано слідчого у кримінальному провадженні №52019000000000269 розглянути клопотання [PERSON] № 12 від 20.08.2019 року та № 13 від 06.09.2019 року в порядку ст. 220 КПК України. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01.08.2019 року зобов`язано уповноваженого слідчого ГСУ СБ України, розглянути клопотання [PERSON] від 15 квітня 2019 року, передані листом детектива НАБУ від 18.04.2019 №0414-190/13421 про здійснення процесуальних дій №/1,2/1, 3/1, заявлені в рамках кримінального провадження №52019000000000269, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29 березня 2019 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 3 ст. 190, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 256, ч. 3 ст. 382 КК України, протягом 72 (сімдесяти двох) годин з моменту отримання копії ухвали слідчого судді, вчинити відповідні процесуальні дії за наслідками його розгляду або надати на нього відповідь у вигляді вмотивованої постанови. Разом з тим, вищезазначені ухвали уповноваженими особами СБ України виконані не були, тому позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 22.01.2020 року, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 15.05.2020 року на адресу суду надійшов відзив Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване в місті Києві, в якому зазначено, що ухвали у справах за №761/26008/19, №757/43967/19-к, №757/46910/19-к, №757/48809/19-к, №761/18725/19 в Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві не зареєстровані, на розгляді не перебувають, іншими державними органами не перенаправлялись. Аналізуючи зміст вказаних ухвал та позовної заяви можна дійти висновку, що її виконавцями є саме уповноважені особи службові особи ГСУ СБ України, службові особи Слідчого відділу Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області. Уповноважені особи Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві не зазначені ні в одній з ухвал, на які посилається позивач в свої позовній заяві та уточненій позовній заяві, не були зобов`язані ухвалами судів вчиняти певні дії, а тому не порушували норм чинного законодавства України, а саме відсутній факт невиконання судових рішень (ухвал). У зв`язку з цим Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві не є стороною (відповідачем 3) у цивільній справі №761/755/20, тому всі вимоги позивача є безпідставними, необґрунтованими та не підлягають розгляду. 18.05.2020 року на адресу суду надійшов відзив Головного Управління Служби Безпеки України у м. Києві та Київській області, в якому зазначено, на виконання ухвали суду від 25.06.2019 року відповідною постановою слідчого СУ ГУ СБУ у м. Києві та Київській області у даному кримінальному провадженні відмовлено у задоволенні клопотань [PERSON] за № 1/1, №2/1 та № 3/1 від 15.04.2019, про що останнього було повідомлено у встановленому законом порядку за вих. № 51/12-7390 від 14.08.2019 з направленням на його адресу зазначеної постанови. 15.08.2019 постановою прокурора міста Києва у кримінальному провадженні № 52019000000000269 визначено підслідність за територіальним управлінням ДБР, розташованим у місті Києві. В подальшому, до СУ ГУ СБУ у м. Києві та Київській області надійшли ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 01.08.2019 у справі № 761/18725/19, ухвала Печерського районного суду м. Києва від 27.08.2019 у справі № 757/43967/19-к., разом з тим Шевченківський районний суд м. Києва та [PERSON] поінформовано про неможливість виконати вищевказані ухвали суду у зв`язку з тим, що вказане кримінальне провадження скеровано до іншого органу досудового розслідування Слідчим СУ ГУ СБУ у м. Києві та Київській області були розглянуті клопотання позивача № 5/2, № 6/2 та № 7/2, а надані ним документи з клопотанням № 10 від 25.06.2019 долучені до матеріалів кримінального провадження. Про вказане [PERSON] було повідомлено за вих. № 51/12-7391 від 14.08.2019. Таким чином, слідчим СУ ГУ СБУ у м. Києві та Київській області було вчинено дії, на виконання яких його зобов`язано ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15.07.2019 у справі № 761/26008/19. Разом з тим, ухвали Печерського районного суду м. Києва у справах № 757/46910/19 від 26.11.2019 та №757/48809/19 від 31.10.2019 до СУ ГУ СБУ у м. Києві та Київській області для виконання не надходили, тому вимоги позивача є безпідставним та не підлягають задоволенню. 19.05.2020 року на адресу суду надійшли відповідь на відзив, в яких позивач зазначив, що факти невиконання судових рішень не спростовані, та їх невиконання позбавило можливості розслідування кримінального правопорушення. 09.06.2020 року від відповідача-3 на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив. 16.06.2020 року на адресу суду надійшов відзив Служби Безпеки України, в якому останні вказали, що станом на час прийняття вказаних у позові ухвал , слідчими ГСУ СБУ досудове розслідування у кримінальному провадженні №52019000000000269 н здійснювалось, про що [PERSON] було достеменно відомо. Крім того ухвала від 15.07.2019 року була виконана СУ ГУ СБУ у м. Києві та Київській області, іншими ухвалами на ГСУ СБУ не було покладено обов`язків щодо розгляду клопотань [PERSON] . Позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між фактом вбивства брата, діями співробітниками органів досудового розслідування та завданням [PERSON] моральної та матеріальної шкоди. 17.06.2020 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь-заперечення на заперечення відповідача-3. Ухвалою суду від 17.06.2020 року, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених в позовній заяві, та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача-1 та відповідача-3 у судовому засіданні проти позовних вимог заперечили та просили у позові відмовити. Представники відповідача-2 та відповідача-4 у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності належним чином повідомлених сторін. Суд, заслухавши пояснення позивача та представників відповідача-1 та відповідача-3, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що слідчим управлінням Головного управління СБ України у місті Києві і Київській області здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 52019000000000269 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. З ст. 109, ч. 2 ст. 364, ч. 2 г. 256, ч. З ст. 382 КК України. 15.08.2019 постановою прокурора міста Києва у кримінальному провадженні № 52019000000000269 визначено підслідність за територіальним управлінням ДБР, розташованим у місті Києві. Під час досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/26008/19 від 15 липня 2019 року зобов`язано слідчого ГСУ СБ України у кримінальному провадженні №52019000000000269, розглянути клопотання [PERSON] №5/2, №6/2, 7/2 від 25.06.2019 року, яке отримано уповноваженою особою ГСУ СБ України 25.06.2019 року, відповідно до вимог ст.220 КПК України. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/18725/19 від 01 серпня 2019 року зобов`язано уповноваженого слідчого ГСУ СБ України, розглянути клопотання [PERSON] від 15 квітня 2019 року, передані листом детектива НАБУ від 18.04.2019 №0414-190/13421 про здійснення процесуальних дій №/1, 2/1, 3/1, заявлені в рамках кримінального провадження №52019000000000269, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 березня 2019 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. З ст. 190, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 256, ч. З ст. 382 КК України, протягом 72 (сімдесяти двох) годин з моменту отримання копії ухвали слідчого судді, вчинити відповідні процесуальні дії за наслідками його розгляду або надати на нього відповідь у вигляді вмотивованої постанови. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/43967/19-к від 27 серпня 2019 року зобов`язано уповноважених службових осіб Слідчого відділу Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області у кримінальному провадженні №52019000000000269 виконати дії, зазначені заявником у клопотанні №7/2. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/48809/19-к від 31 жовтня 2019 року зобов`язано слідчого Головного управління СБ України у м. Києві та Київській області у кримінальному провадженні № 52019000000000269 розглянути клопотання [PERSON] №12 від 20.08.2019 року та №13 від 06.09.2019 року в порядку ст. 220 КПК України. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/46910/19-к від 26 листопада 2019 року зобов`язано уповноважених осіб Служби безпеки України у м. Києві та Київській обл., які здійснюють досудове розслідування в межах кримінального провадження № 520190000000000269 від 29.03.2019 року в порядку та строки, передбачені ст. 220 КПК України, розглянути клопотання [PERSON] № 12 від 20.08.2019 року, про що повідомити заявника. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] зазначав, що уповноваженими особами СБУ не було виконано вищевказані ухвали судів. З матеріалів справи вбачається, що ухвали судів у справі № 757/43967/19-к від 27 серпня 2019 року, № 757/48809/19-к від 31 жовтня 2019 року та № 757/46910/19-к від 26 листопада 2019 року не були виконані уповноваженими особами Служби безпеки України у м. Києві та Київській обл. у зв`язку зі зміною підслідності кримінального провадження та визначення її за територіальним управлінням ДБР, розташованим у місті Києві. Так, суд погоджується з запереченнями викладеними у відзивах відповідачів щодо неможливості виконання уповноваженими службовими особами Слідчого відділу Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області вказаних вище ухвал у зв`язку зі зміною підслідності у кримінальному провадженні. Проте, до зміни підслідності кримінального провадження, тобто до 15.08.2019 року, на виконання уповноваженого слідчого ГСУ СБ України було направлено ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/26008/19 від 15 липня 2019 року та ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/18725/19 від 01 серпня 2019 року. Так, СУ СБУ листами за вих. № 51/12-7509 від 16.08.2019 року та за вих. № 51/12-8188 від 12.06.2019 року повідомило слідчих-суддів Шевченківського районного суду м. Києва про неможливість виконати ухвали слідчих суддів від 15.07.2019 у справі № 761/26008/19 та від 01 серпня 2019 року у справі № 761/18725/19, у зв`язку зі зміною підслідності. Разом з тим, станом на момент постановлення ухвал від 01 серпня 2019 року та від 15.07.2019 підслідність у кримінальному провадженні № 520190000000000269 була визначена за слідчим управлінням Головного управління СБ України, тому відповідачем-1 неправомірно не виконано вказані ухвали від 15.07.2019 у справі № 761/26008/19 та від 01 серпня 2019 року у справі № 761/18725/19. Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено юрисдикцію загальних судів, зокрема у ній зазначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Згідно із частинами першою, шостою статті 28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Підозрюваний, обвинувачений, потерпілий, інші особи, права чи інтереси яких обмежуються під час досудового розслідування, мають право на звернення до прокурора, слідчого судді або суду з клопотанням, в якому викладаються обставини, що обумовлюють необхідність здійснення кримінального провадження (або окремих процесуальних дій) у більш короткі строки, ніж ті, що передбачені цим Кодексом. Відповідачами не було надано доказів щодо виконання ухвал від 15.07.2019 у справі № 761/26008/19 та від 01 серпня 2019 року у справі № 761/18725/19. Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування шкоди за рахунок держави, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частина 2 цієї статті визначає, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Статтею 1173 ЦК України, визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Отже, основними елементами для відшкодування моральної шкоди за ст. 1167 ЦК України є: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а за ст. 1173 ЦК України - наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 3, 4 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995р. № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 ЦК України). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Дії/бездіяльність саме посадових осіб СУ СБУ, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (ст. 11 ЦК України). Так, бездіяльність посадових осіб СУ СБУ, яка спричинила моральні страждання позивачу, були встановлені, ухвалами слідчих суддів Шевченківського районного суду м. Києва від 15.07.2019 у справі № 761/26008/19 та від 01 серпня 2019 року у справі № 761/18725/19 та листами СУ СБУ про неможливість виконати такі ухвали. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. При цьому відповідно до положень ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким органом у цій справі є ГСУ СБ України, як особа, бездіяльністю якої було завдано шкоду позивачці у справі, та Державна казначейська служба України, яка здійснює списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду. Питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, відповідно суд загальної юрисдикції самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази. Зазначене також узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 12 березня 2019р. у справі № 920/715/17, при цьому судом враховано правові позиції Верховного Суду наведені в постановах по справі № 640/3837/17 від 10 жовтня 2018р.; № 638/14260/16 від 04 липня 2018р.; в рішенні по справі № 641/2328/17 від 04 липня 2018р. Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, провадження № 12-208 гс18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. The UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням. У постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 554/2817/17 Верховний Суд вказав, що неефективність кримінального провадження, надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування. У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, провадження № 12-208 гс18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Висновок про відшкодування моральної шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування викладено у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року, справа № 585/724/19, провадження № 61-18673св19. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що судом встановлено, що внаслідок дій/бездіяльності саме посадових осіб ГСУ СБ України було спричинено позивачу моральні страждання, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме слід стягнути з Державного бюджету України, шляхом безспірного списання з єдиного рахунку Державної казначейської служби України на користь. у рахунок відшкодування моральної шкоди [PERSON] 10000,00 (десять тисяч) грн. Щодо вимоги позивача про стягнення суми матеріальних збитків у розмірі 6 тис. грн. витрат на друкування документів, то така не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не було надано доказів на понесення таких витрат. Враховуючи викладене,

Outcome: partial