Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

В травні 2016 р. позивач звернувся до суду з зазначеним позовом , в якому просить визнати право власності територіальної громади м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради на гуртожиток по вул. Потьомкінській , 131-в\\6 в м. Миколаєві; зняти арешт нерухомого майна та оголошення на заборону його відчуження, а саме 1\\3 частину гуртожитку по вул. Потьомкінській, 131\\в-6, яка належить до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва в особі миколаївської міської ради, накладений відділом примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Постановою серія ВП № 24505962 від 24.01.2012 року, реєстраційний номер обтяження 12090211. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що з рішенням господарського суду 2008 року встановлено, що гуртожиток по вул.Потьомкінська, 131-в\\6 в м.Миколаєві належить до комунальної власності територіальної громади м.Миколаєва в особі Миколаївської міської ради ( далі ММР). Протягом 2008-2012 років позивач неодноразово звертався до суду з позовами про визнання незаконними договорів про відчуження даного гуртожитку , договорів іпотеки цього майна. Після остаточного начебто підтвердження судовими рішеннями належності даного гуртожитку до комунальної власності, з'ясувалося, що 24.01.2012 року постановою державного виконавця накладено арешт на майно [PERSON] в межах виконавчого провадження в тому числі на спірний гуртожиток. Крім того, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, по теперішній час право власності на цей гуртожиток зареєстровано за [PERSON] Посилаючись на вказані обставини та на те, що іншим чином спір вирішити неможливо, просила суд задовольнити позов . У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримали в повному обсязі. Представник відповідача ДВС в судовому засіданні просив прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлявся судом неодноразово належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи вважав позов таким, що підлягає задоволенню. Вивчивши і оцінивши в сукупності матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню із таких підстав. Рішенням господарського суду Миколаївської області від 30 жовтня 2008 року , яке набуло законної сили 24.02.2009 року, у справі за позовом Миколаївської міської ради визнано недійсним договір купівлі-продажу гуртожитку за адресою м.Миколаїв , вул.Потьомкінська, 131-в\\6, укладений 13.10.2006 року між АТ МВТФ Евіс та ТОВ Лінія стилю. Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 14 червня 2010 року , яке набуло законної сили , у справі за позовом Миколаївської міської ради визнано недійсним договір купівлі-продажу гуртожитку за адресою м.Миколаїв , вул.Потьомкінська, 131-в\\6, укладений 27.09.2007 року між ТОВ Лінія стилю та [PERSON] Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 14 лютого 2012 року , яке набуло законної сили , у справі за позовом Миколаївської міської ради визнано недійсним договори іпотеки гуртожитку за адресою м.Миколаїв, вул.Потьомкінська, 131-в\\6, укладені 24.10.2007 року та 24.04.2008 року між [PERSON] та ВАТ [PERSON] Аваль. З тексту усіх наведених рішень суду вбачається, що вказаний гуртожиток належить до комунальної власності територіальної громади м.Миколаєва, що і стало підставою для визнання відчуження цього майна незаконними. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній , господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За рішенням № 30\\32 ММР від 29.05.2001 року надано згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади м.Миколаєва зазначеного гуртожитку. 25.01.2006 року міським головою затверджено Акт приймання-передачі до комунальної власності цього гуртожитку та інженерно-технічних мереж станом на 01.10.2004 року. Як вбачається з Інформаційної довідки від 15.09.2016 року , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на теперішній час право власності на цей гуртожиток зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу , укладеного 27.09.2007 року . Натомість у Державному реєстрі іпотек записи про іпотеку зазначеного обєкту нерухомості вилучені в квітні 2015 року . Також у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна міститься запис № 12090211 від 24.01.2012 року про арешт нерухомого майна за Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 24505962 від 24.01.2012 року державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС на 1\\3 частину будинку по вул. Потьомкінська, 131-в\\6 в м. Миколаєві, що належить боржнику [PERSON] Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження № 2555018 по виконанню виконавчого листа Заводського районного суду м.Миколаєва від 14.03.2011 № 2-1073\\2010 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ [PERSON] Аваль 5 457606,45 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 43166392,46 грн., вищевказана Постанова про арешт майна [PERSON], в тому числі на спірний гуртожиток , дійсно є чинною на час розгляду справи. Як пояснив державний виконавець в судовому засіданні, арешт накладений на все майно боржника, а відомості щодо належності останньому вказаного гуртожитка були надані на запит ВДВС - КП ММБТІ . За такого, не має передбачених ЗУ Про виконавче провадження підстав, скасувати вказану Постанову про арешт майна боржника в цій частині, оскільки на теперішній час, хоча і судові рішення набрали законної сили і визнане незаконним набуття права власності [PERSON] на вказане нерухоме майно та подальші іпотеки цього майна, проте державна реєстрація права власності позивача не проведена. З урахуванням положень\~частини першої статті 15\~та\~статті 392 ЦК\~власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Оскільки позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 ЦК, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Згідно ст. 385 ЦПК України, особи, які вважають, що описане майно належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом до стягувача і боржника про визнання права на описане майно і про виключення цього майна з опису. Оскільки згідно зі статтею 126 ЦПК позивач вправі обєднати в одній позовній заяві кілька однорідних позовних вимог, повязаних між собою, в одному провадженні можуть розглядатись вимоги про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна. При цьому якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна. У разі якщо позивач одночасно доводить своє право власності, яке виникло, наприклад, із договору про спільну власність або таке його право не визнається чи оспорюється співвласником, то відповідно до заявлених вимог суд вирішує вимогу про зняття арешту з майна та про визнання права власності на це майно. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати, сплачені при подачі позову, слід стягнути на користь позивача з відповідача [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved