Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-16 00:00:00

В серпні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Дніпровський РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві про стягнення суми інфляційних витрат та 3% річних за невиконання вироку суду в частині задоволення цивільного позову про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Позовні вимоги мотивує тим, що вироком Деснянського районного суду м. Києва від 26 грудня 2013 року [PERSON] визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання, з урахуванням ст.ст. 75, 76 КК України, у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. В ході розгляду вказаного кримінального провадження, потерпілим [PERSON] було заявлено цивільний позов про стягнення матеріальних та моральних збитків. Зазначеним вироком частково задоволено цивільний позов та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 5 061,99 грн. відшкодування моральних збитків та 25 000,00 грн. моральної шкоди. 30 квітня 2014 року державним виконавцем Дніпровського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 43164978 та вчинено ряд виконавчих дій. 02 лютого 2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві. В подальшому, 24 лютого 2016 року державним виконавцем винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень № 50287357 та № 50287211. За період з 01 квітня 2016 року по 05 липня 2018 року в добровільному порядку відповідачем сплачено в рахунок погашення стягнутих за вироком суду сум в розмірі 10 241,26 грн. Отже, втрати від інфляції за час невиконання вироку Деснянського районного суду м. Києва, тобто за період з 26 грудня 2013 року по 01 квітня 2016 року, прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 30 061,00 грн. становить 24 815,14 грн. Крім цього, з дня винесення вироку і до 01 квітня 2016 року 3% річних від прострочення виконання грошового зобов'язання становить 2 043,00 грн. Вказані суми позивач просить стягнути з відповідача. В січні 2019 року відповідач [PERSON] через свого представника - адвоката [PERSON] подала відзив на позовну заяву з якого вбачається, що позовні вимоги нею не визнаються, оскільки вони були заявлені позивачем після спливу строку позовної давності. Крім того, дія ч. 2 ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди. Також зазначила, що в свою чергу відповідач [PERSON] протягом 2014-2018 років вживала всіх заходів, що залежали від неї, на проведення відшкодування шкоди позивачу, її вини у неповному виконанні зобов'язання щодо відшкодування моральної шкоди немає, оскільки несплата заборгованості викликана відсутністю доходів, достатніх для повної компенсації шкоди. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, стягнути з [PERSON] на його користь інфляційні витрати в розмірі 24 815,14 грн. та 3% річних в розмірі 2 043,00 грн., за невиконання вироку суду. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнає з підстав, вказаних у відзиві, просить відмовити в їх задоволенні. Суд, вислухавши позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що вироком Деснянського районного суду м. Києва від 26 грудня 2013 року [PERSON] визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання, з урахуванням ст.ст. 75, 76 КК України, у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Цим же вироком стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] 5 061,99 грн. відшкодування матеріальних збитків та 25 000,00 грн. у відшкодування моральних збитків, а всього стягнуто 30 061,99 грн. (а.с. 8-11). Постановою державного виконавця відділу ДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві Клименко Р.В. від 30 квітня 2014 року арештовано майно боржника [PERSON] та заборонено його відчуження (а.с. 12). 29 липня 2015 року державним виконавцем відділу ДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві Торбинською О.М. винесено постанову про доручення виконавчих дій, якою доручено державному виконавцю відділу ДВС Бахмацького РУЮ проведення перевірки щодо наявності нерухомого та рухомого майна боржника, у разі виявлення майна боржника [PERSON] здійснити його опис та арешт (а.с. 13). 02 лютого 2016 року державним виконавцем відділу ДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві Торбинською О.М. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві (а.с. 14). Відповідно до довідки, виданої ТзОВ «Жасмін Лінжері» від 21 грудня 2018 року, в період з листопада 2017 року по листопад 2018 року включно здійснювалися відрахування за постановою від 22 вересня 2017 року ВП № 50287211, виданою за виконавчим документом, від 26 грудня 2013 року. Крім того, відповідач частково здійснювала погашення заборгованості за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 26 грудня 2013 року, що підтверджується копіями квитанцій, наданими нею. Предметом позову у справі є стягнення на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за невиконання грошового зобов'язання щодо відшкодування матеріальних збитків і моральної шкоди, підтверджених вироком суду, тобто судовим рішенням. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом ст.ст. 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Отже, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань. Вказане свідчить, що грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 10 квітня 2018 року (провадження № 12-14гс18) від 16 травня 2018 року (провадження № 14-16цс18). Враховуючи, що заборгованість у відповідача перед позивачем існує, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача на корить позивача інфляційної складової та 3% річних. В судовому засіданні відповідач [PERSON] було заявлено клопотання про застосування до вказаних правовідносин позовної давності, а тому суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки позивач звернувся до суду 23 серпня 2018 року, то стягнення 3% річних та інфляційних витрат за невиконання вироку суду слід проводити з 23 серпня 2015 року і по 01 квітня 2016 року. За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши письмові докази у справі, давши їм належну оцінку, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: partial