Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

В січні 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання права власності. В обґрунтовування вимог позову зазначила, що починаючи з 1998 року проживала разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу з гр. [PERSON] в м. Черкаси, а з 2003 року - у м. Вінниці у власній квартирі. [INFO] [PERSON] помер внаслідок онкологічної хвороби (злоякісне новоутворювання), якою тривало хворів. Позивач єдина хто займався його доглядом та лікуванням. Після смерті позивач здійснила поховання чоловіка та організувала похорон та поминальний обід. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить: квартира [ADDRESS] , де позивач та [PERSON] проживали тривалий час та легковий автомобіль «Volkswagen Polo», 2012 року випуску. Вищезазначене майно було придбане за спільні кошти позивача та [PERSON] , а саме було укладено договір про фінансування будівництва з Концерн «Поділля», а також за спільні кошти був придбаний автомобіль. В квартирі позивач з [PERSON] постійно проживала, як подружжя до смерті останнього, і в подальшому позивач в ній продовжує проживати. Дані обставини підтверджуються відомостями про місце реєстрації та проживання. За весь час спільного проживання позивач та [PERSON] були пов`язані спільним побутом, разом вели спільне господарство, здійснювали покупки майна, відвідували знайомих, разом проводили святкування тощо. Ні один із них, за цей період, не перебував у шлюбних стосунках з іншими особами. На даний час позивач проживає одна у квартирі, утримує все належне померлому майно, сплачує всі витрати та продовжує нести тягар утримання майна. Стосовно утримання квартири, то всі комунальні послуги позивач оплачувала та оплачує вчасно; договори щодо послуг, а саме: надання електроенергії, водопостачання, сервісного технічного обслуговування опалювального обладнання укладались позивачем, хоча в договорі стоїть прізвище чоловіка, однак підписи проставлені її, так як згідно свідоцтва на квартиру чоловік вказаний як власник. Під час неофіційного шлюбу позивач та [PERSON] набули спільне майно (квартира та автомобіль) і воно є об`єктом спільної сумісної власності, а тому підлягає поділу відповідно до закону, а тому позивач має право на спільну частку у майні як подружжя, а також, є спадкоємцем. Позивач зазначає, що вона звернулась до приватного нотаріуса з питанням, щодо оформлення спадщини, однак, нотаріусом було роз`яснено, що для її оформлення необхідно звернутись до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, оскільки відсутні документи, що підтверджують перебування позивача та [PERSON] у шлюбі. За наведених вище обставин позивач звернулась до суду з даною позовною заявою. Ухвалою суду від 04 лютого 2020 року дану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків (а.с. 41). 14 лютого 2020 року представником позивача було усунуто недоліки вказані в ухвалі від 04 лютого 2020 року (а.с. 48-50). Ухвалою суду від 17 лютого 2020 року у даній цивільній справі прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 29 травня 2020 року на адресу суду надійшла спадкова справа до майна померлого [INFO] [PERSON] , яка витребовувалась судом за клопотанням позивача (а.с. 88-115). Ухвалою суду від 04 червня 2020 року за клопотанням представника позивача замінено неналежного відповідача [PERSON] на належного відповідача [PERSON] (а.с. 138). У зв`язку із заміною неналежного відповідача на належного, судом було прийнято до розгляду позовну заяву в новій редакції, в якій відповідачем зазначено належного відповідача - [PERSON] (а.с. 128, 129). Ухвалою суду від 02 вересня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по сутті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] вимоги позову підтримав в повному обсязі, доповнивши, що просить суд задовільнити вимогу про встановлення факту, встановивши факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу не з 18 квітня 2003 року, як зазначено в позовній заяві, а з 2002 року по 20 листопада 2019 року, що підтверджується зібраними по справі доказами. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення вимоги позовної заяви про встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 2002 по 20 листопада 2019 року поклався на розсуд суду, щодо задоволення вимоги позовної заяви про визнання права власності на Ѕ частки квартири та автомобіля заперечував, просив суд відмовити у її задоволенні. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду повідомив, що [PERSON] знав з 1983 року, оскільки разом навчались у вищому навчальному закладі. Позивач та [PERSON] разом працювали у м. Черкаси. У Вінницю вони разом переїхали приблизно у 2001 році. Свідок допомагав із пошуком житла для тимчасового проживання. Позивач та [PERSON] познайомились приблизно за 5 років до переїзду у Вінницю. Свідок зі своєю сім`єю часто гостювали у [PERSON] та [PERSON] в них дома, проводили дозвілля, святкували дні народження, релігійні свята. Вони завжди були разом. [PERSON] працював, а [PERSON] була в дома по господарству. Коли захворів [PERSON] за ним доглядала позивач. Разом робили ремонт у квартирі та приблизно 6-7 років тому придбали автомобіль. Щодо майна на кого воно було оформлене, свідку не відомо, також не відомо про те, чому позивач та [PERSON] не реєстрували шлюб. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] у 1998 році був хрещеним її з свідком [PERSON] сина. Вже на той час [PERSON] та [PERSON] були разом. Приблизно у 2001 році [PERSON] та [PERSON] переїхали із м. Черкас до м. Вінниці. Чоловік свідка ( [PERSON] вище допитаний свідок) допомагав у пошуку квартири у м. Вінниці. Проживали вони разом в орендованій квартирі приблизно 3 роки. Зі слів [PERSON] та [PERSON] знає, що придбали квартиру на мікрорайонні «Поділля», в подальшому робили там ремонт. Свідок зі своєю сім`єю часто гостювали у [PERSON] та [PERSON] в них дома, проводили дозвілля, святкували дні народження, релігійні свята. Вони завжди були разом. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду повідомив, що знає позивача [PERSON] , як дружину померлого [PERSON] . Про те, що вони не в офіційному шлюбі дізнався приблизно 10 років тому. Свідок працював із померлим [PERSON] (був його підлеглим) і знає останнього з 2004 року. Часто їздив із [PERSON] , по роботі, у відрядження. Зазвичай у такі відрядження він вранці заїжджав за [PERSON] додому, до будинку по [ADDRESS] , якого завжди проводжала [PERSON] . Про складнощі у сім`ї від [PERSON] не чув. Знав, що разом вибирали побутові речі. Коли [PERSON] перед смертю хворів, доглядала та відвідувала його [PERSON] . Вислухавши думку осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно до п. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України смію складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають спільні взаємні права та обов`язки. Отже, із наведеного випливає, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Судом встановлено, що згідно відомостей паспорта громадянина України позивача [PERSON] та [PERSON] місце проживання останніх зареєстровано за одною і тією ж адресою з 18 квітня 2003, а саме: [ADDRESS] (а.с. 16-18). В матеріалах справи наявний акт, затверджений ОСББ «Пирогова-115-А№» від 16 грудня 2019 року, зі змісту якого вбачається, що [PERSON] та [PERSON] проживали за вказаною вище адресою з 2003 року, про що підтверджують власники квартир № [NUMBER] , [INFO] , [NUMBER] (а.с. 27). Як вбачається з матеріалів справи, що лист з Пенсійного фонду, (а.с. 31), вітальна листівка (а.с 30), яка адресована [PERSON] , направлялись за адресою її зареєстрованого місця проживання. [PERSON] працював у Вінницькій філії ВАТ фірма «Укрбедсервіс» (м. Вінниця вул. Тарногродського), що підтверджується відомостями з його трудової книжки (а.с. 32) і за місце своєї роботи у 2012-2011 роках оформлював передплатне видання «Блиц Пресса» на ім`я [PERSON] (а.с. 32-35). В матеріалах справи містяться фотографії (а.с 178-183), оригінали яких досліджено судом під час розгляду справи по сутті, де дійсно позивач [PERSON] з [PERSON] в різні роки відпочивають з друзями, зустрічають новий рік, знаходяться на сімейних святах. Вказане також узгоджується показами свідків, які зображенні на фотографіях і зазначали про обставини спільного відпочинку, святкування релігійних свят та традицій. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував того, що на вказаних фотографіях зображенні [PERSON] з [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер (а.с. 4). Лікарське свідоцтво про смерть від 20 листопада 2019 року та свідоцтво про поховання (а.с. 6) отримувалось [PERSON] . З урахуванням зазначеного, суд вважає, що позивачем [PERSON] доведений належними і допустимими доказами факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] , оскільки встановлено факт ведення ними спільного господарства та взаємних прав і обов`язків, що свідчить про те, що між ними склались та мали місце з 2002 року усталені відносини, які притаманні подружжю і є такими, з якими закон пов`язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах. Щодо визнання права власності за позивачем на Ѕ рухомого та нерухомого майна, суд зазначає наступне. Як вже зазначалось вище, що [PERSON] помер [INFO] . 05 грудня 2019 року у зв`язку із поданням [PERSON] заяви про прийняття спадщини (а.с. 89), приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Храпенко Н.В. було заведено спадкову справу до майна померлого [PERSON] . В матеріалах спадкової справи наявна заява про відмову в прийнятті спадщини матері [PERSON] [PERSON] на користь брата померлого [PERSON] (а.с. 104), в свою чергу останній звернувся із заявою про прийняття спадщини (а.с. 105), а в подальшому відмовився від її прийняття на користь [PERSON] (а.с. 111). Крім того, із заявою про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті [PERSON] , звернувся його син [PERSON] (а.с. 114). Таким чином, особами, які бажають прийняти спадщину, яка залишилась після смерті [PERSON] , являються позивач [PERSON] та відповідач син померлого - [PERSON] . Судом встановлено факт, що позивач [PERSON] проживала однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу разом з [PERSON] , який помер [INFO] в період з 2002 року по [INFO] . Серед майна, на яке позивач просить визнати право власності на Ѕ його частки являється квартира [ADDRESS] . Вказана квартира згідно свідоцтва про право власності на квартиру в багатоквартирному будинку № 174 від 26 березня 2003 року, зареєстрована в КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» за [PERSON] 04 квітня 2003 року (а.с. 8). Враховуючи дату, з якої судом було встановлено факт (2002 рік) та дата набуття права власності на квартиру (04 квітня 2003 року), суд звертає увагу на наступне. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 стаття 17, стаття 18, пункт 2 стаття 17 Закону України «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання майна спільним сумісним майном подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини 1 статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим. Вказаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року № 6-1026цс15. Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України. За змістом наведеної вище норми, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. До такого висновку дійшов Верховний Суд у Постанові від 06 червня 2019 року по справі № 757/41827/15-ц В обгартування вимоги позовної заяви про визнання права власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] та на Ѕ частку автомобіля Volkswagen polo, 2012 року випуску, позивач посилається на те, що вказане майно було придбано [PERSON] у період проживання з нею, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. На підтвердження набуття [PERSON] у власність даної квартири, позивачем надано угоду від 19 лютого 2003 року про зміну порядку виконання інвестиційного контракту № 105 від 01 березня 2002 року та додаткової угоди № 1 від 04 березня 2002 року до інвестиційного контракту про інвестування у житлове будівництво (а.с. 196). За умовами вказаної угоди, сторонами якої є ТОВ «БМУ-3» та [PERSON] , компанія зобов`язується передати до 28 березня 2003 року [PERSON] за актом прийому-передачі збудовану квартиру, а [PERSON] зобов`язався після підписання акту прийому-передачі квартири з компанією за власний рахунок оформити свідоцтво про право власності на збудовану квартиру. Як вбачається із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , власником автомобіля Volkswagen polo, 2012 року випуску, булого кольору, д.н.з. « [NUMBER] », номер шасі: [NUMBER] , являється [PERSON] (а.с. 11). Вказаний автомобіль було придбано [PERSON] за кредитні кошти на підставі кредитного договору від 17 вересня 2012 року укладеного між останнім та ТОВ «ПОРШЕ Мобіліті». Ціна автомобіля відповідно до договору з дилером в еквіваленті становить 16\~955 дол. США, перший внесок за власні кошти в оплату автомобіля здійснено в еквіваленті 8\~477 дол. США. Відповідно до довідки ТОВ «ПОРШЕ Мобіліті» від 16 вересня 2014 року всі умови договору дотримані, сума кредиту та нараховані відсотки сплачені в повному обсязі (а.с. 205). Отже, як встановлено судом, що спірне майно дійсно придбавалось [PERSON] під час проживання з [PERSON] , як жінка та чоловік однією сім`єю, проте судом не встановлено, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, оскільки докази на підтвердження цієї обставини матеріали справи не містять. Таким чином, відсутні і правові підстави для визнання такого майна спільним сумісним. З огляду на вище викладене, суд дійшов висновку про задоволенням вимоги позовної заяви про встановлення факту, що [PERSON] проживала однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу разом з [PERSON] в період з 2002 року по 20 листопада 2019 року, а у задоволенні вимоги про визнання права власності на Ѕ частку квартири та автомобіля за позивачем, слід відмовити. У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. за вимогу немайнового характеру. На підставі викладеного,

Outcome: partial