Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

В травні 2016 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] року помер її батько [PERSON] та після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. Зазначає, що є спадкоємицею першої черги після смерті [PERSON], однак звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини з пропуском шестимісячного строку, встановленого ст. 1270 ЦК України. На момент її звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька спадкова справа заведена не була. Вказує, що батько протягом усього життя не мав до неї батьківських почуттів, однак платив аліменти. ЇЇ з дитинства виховувала мати та бабуся з дідусем в м. Сокаль, Львівської обл. З батьком вона зустрічалась лише одного разу у 18 років. Посилається на те, що після зустрічі в м. Києві батько не забажав ввести її в свій дім та підтримувати відношення з нею, боячись фінансових витрат. Вказує, що після свого одруження та народження дитини стала фінансово самостійною та забажала зробити спробу зв'язатися з батьком. Номер його телефону зберігався в блокноті. Декілька разів набирала номер, але ніхто до телефону не підходив. Звернувшись до телефонної довідки, дізналась, що телефон давно відключений. Звернувшись до відділу реєстрації смерті в м. Києві, дізналася, що батько помер. Посилаючись на те, що про смерть батька стало відомо лише в квітні 2016 року, що може бути підтверджено її співробітниками, на очах яких вона дзвонила в відділ реєстрації смерті в м. Києві і дізналася про смерть батька, а тому вважає, що з поважних причин пропустила шестимісячний строк на подачу заяви про прийняття спадщини і тому вимушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просила визнати причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними та визначити для неї додатковий строк для подання заяви нотаріусу про прийняття спадщини за законом після смерті батька. В судовому засіданні позивачка позов підтримала з вищевикладених підстав, обґрунтувавши поясненнями, просила його задовольнити. Представник Київської міської ради в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, направив до суду письмову заяву, в якій просив справу розглядати за відсутності представника відповідача та ухвалити рішення згідно вимог чинного законодавства. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі, надано до суду копії матеріалів спадкової справи після смерті [PERSON] Суд вважає можливим слухати справу у відсутності вищезазначених осіб, відповідно до вимог ст.ст.158,169 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню . виходячи з наступних підстав.. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є дочкою [PERSON], що підтверджується копією Свідоцтва про народження від 03.10.1978 та копією Свідоцтва про одруження від 25.05.2001 Як вбачається з копії Свідоцтва про смерть [PERSON], він помер [INFO] року. Після його смерті відкрилася спадщина на належну йому квартиру [ADDRESS], право власності на яку підтверджувалося Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 22.04.2008. 16 травня 2016 року із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька до Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори звернулася [PERSON] та на підставі її заяви було заведено спадкову справу № 359/2016 щодо майна померлого [INFO] року [PERSON] Таким, що фактично прийняв спадщину після смерті [PERSON], є його син - [PERSON], який 03.06.2016 року також подав заяву про прийняття спадщини за законом, що не спростовано останньою. 16 травня 2016 року позивачці листом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька у зв'язку з пропуском нею шестимісячного строку на подачу заяви про прийняття спадщини. Посилаючись на те, що вона пропустила строк з поважних причин звернулася до суду з даним позовом, однак суд не може прийняти їх до уваги, виходячи з наступних підстав. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Статтею 1272 ЦК України визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Згідно змісту ст. 1272 ЦК України позов про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини подається: 1) у разі відсутності письмової згоди всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, на подання спадкоємцем, який пропустив шестимісячний строк, заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори; 2) у разі пропуску шестимісячного строку подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори та відсутності інших спадкоємців, які прийняли спадщину та могли б дати письмову згоду на подання цієї заяви. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. При вирішенні справ про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід також враховувати, що додатковий строк визначається у разі, якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними. У зазначеній категорії справ є обов'язковим обґрунтування в мотивувальній частині судового рішення поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Разом з тим, позивачкою не надано суду доказів на підтвердження поважності причин пропуску нею строку на подачу заяви про прийняття спадщини, а ті на які вона посилається не можуть бути прийняті до уваги. Незнання про факт смерті батька має суб'єктивний характер та в розумінні ст. 1272 ЦК України не свідчить про наявність якихось об'єктивних, непереборних, істотних труднощів для [PERSON] дізнатися про смерть батька значно раніше, ніж через 4 роки після його смерті, та подати заяву про прийняття спадщини вчасно. Відповідно до ст.ст. 212 та 213 ЦПК України, рішення ґрунтується на досліджених наявних в справі доказах. За таких обставин, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог позивача, а відтак і про відсутність підстав для їх задоволення . Позивачкою в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано до суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували зворотнє, а ті які надані, не можуть бути взяті до уваги судом, оскільки об'єктивно спростовуються в сукупності матеріалами справи та встановленими в судовому засіданні обставинами. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відсутність порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів позивача у правовідносинах, які склалися та їх недоведеності в суді. Стаття 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статті 15-16 ЦК України визначають, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки не знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного, ст.ст. 15, 16, 1268,1269, 1270, 1272 ЦК України, Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», Узагальнення судової практики Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування, Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»,

Outcome: dismissed