Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-15 00:00:00

В січні 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] і [PERSON] про усунення перешкод в доступі до квартири № 7, що розташована у будинку № 13 по вул. Старопортофранківській в м. Одеса, та в користуванні кімнатою у цій квартирі, а також про стягнення моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн. В квітні 2015 року [PERSON] подала адресовану суду свою уточнену позовну заяву, згідно з якою остаточно вимагає зобов'язати відповідачів [PERSON] і [PERSON] усунути їй перешкоди у здійсненні права власності на 245/1000 ч. у квартирі [ADDRESS], вселити її в належну їй на праві власності в цій квартирі кімнату 2, площею 14,3 кв.м., та стягнути з відповідачів матеріальну шкоду в сумі 10000,00 грн. і моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. Мотивуючи свої позовні вимоги [PERSON] зазначає, що на підставі заповіту від 07.03.2008 року за р.№ 183 від імені [PERSON], яка померла 10.07.2011 року, набула право власності на 245/1000 ч. квартири [ADDRESS], але відповідачі самовільно зайняли успадковану нею частку у цій квартирі та не впускають її в цю квартиру, чим завдають їй душевні страждання. Обгрунтовуючи свої вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди, позивач вказує, що, по-перше, у вищевказаній жилій кімнаті залишились її особисті речі загальною вартістю 3200,00 грн., в тому числі нові босоніжки, нові брюки, гроші в сумі 1000,00 грн. і квитки на міжміський автобус вартістю 180 грн., й до теперішнього часу вона не має можливості їх отримати; по-друге, з липня 2011 року вона як спадкоємиця, а згодом і власниця 245/1000 ч. квартири № 7 по вул. Старопортофранковській в м. Одесі несе витрати по утриманню цього майна й за період з липня 2011 року по березень 2015 року сплатила комунальні платежі у загальному розмірі 3904,97 грн.; і, по-третє, через протиправні дії відповідачів вона не могла користуватися успадкованим нею житлом, тому змушена була багаторазово приїжджати до м. Одеси для оформлення спадщини, а згодом в судові засідання, в звязка з чим мусила витратити гроші у загальному розмірі 2820,00 грн., повязані з оплатою проїзду з смт Ново-Архангельського Кіровоградської області до м. Одеси та в зворотному напрямку. Під час судового розгляду даної справи відповідачі [PERSON] і [PERSON] подали адресовану суду свою зустрічну позовну заяву до [PERSON], та згідно з уточненою позовною заявою в остаточній редакції від 05.06.2015 року вимагають визнати недійсними заповіт від 07.03.2008 року за р. № 183 від імені [PERSON], яка померла 10.07.2011 року, та видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] на імя [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06.06.2013 року за р. № 608. Обгрунтовуючи свої зустрічні позовні вимоги [PERSON] і [PERSON] посилаються на невідповідність підпису померлої 10.07.2011 року [PERSON] в заповіті від її імені від 07.03.2008 року за р. № 183 її підпису, який вона ставила у відомостях про отримання пенсії. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали первісний позов і не визнали зустрічний позов, а відповідачі [PERSON] і [PERSON] та їх представник адвокат [PERSON] підтримали зустрічний позов і не визнали первісний позов [PERSON] Приватний нотаріус [PERSON] подала адресовані суду свої письмові заперечення на зустрічний позов та заяву про розгляд справи без її участі, які приєднані судом до матеріалів справи. Одеська міська рада не повідомила суду причину неявки свого представника, хоча останній про дату і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить розписка про одержання ним судової повістки. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, їх представників і приватного нотаріуса [PERSON], й допитавши свідків [PERSON] та [PERSON], суд доходить висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню частково, а зустрічний позов [PERSON] та [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що [PERSON], яка померла 10.07.2011 року, залишила заповіт на користь [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 07.03.2008 року за р. № 183, яким охоплюється усе спадкове майно. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з 245/1000 ч. квартири № 7 по вул. Старопортофранківській в м. Одесі, що належали померлій на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міськради 16.06.2000 р. за р. № 7-16780, зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості 1807.2000 р. (в книзі : 351 пр., на стор.112, під р. № 539). Як вбачається з вказаного свідоцтва про право власності на житло та технічного паспорту на квартиру, що знаходиться у власності гр. [PERSON], належні останній 245/1000 ч. квартири [ADDRESS] складають 19,35 кв.м. загальної площі квартири (т.1, а.с. 23, 24), та відповідно до згаданого технічного паспорту в цілому складаються з : жилої кімнати 2 площею 14,3 кв.м., 245/1000 ч. кухні 3 площею 9,0 кв.м., 245/1000 ч. ванної кімнати - 5 площею 2,7 кв.м., 245/1000 ч. вбиральні 6 площею 1,3 кв.м. та 245/1000 ч. коридорів 1, 4 площею 4,1 кв.м. і 3,6 кв.м.( т.1, а.с.28). На підставі заяви [PERSON] від 15.07.2011 року про прийняття спадщини після смерті [PERSON], яка померла 10.07.2011 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] була заведена спадкова справа № 04/2011 до майна померлої [PERSON], й 06.06.2013 р. приватний нотаріус [PERSON] видала [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом за р. № 608, згідно з яким спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з 245/1000 ч. в праві власності на квартиру [ADDRESS], яка належала померлій [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.06.2000 р. за р. № 7-16780, зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості 18.07.2000 р. На підставі згаданого свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.06.2013 р. за р. № 608, за [PERSON] зареєстровано право власності на 245/1000 ч. квартири [ADDRESS], що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 4490491 від 06.06.2013 р. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1299 ЦК України, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобовязаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу), Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. У відповідності до ч. 1 ст. 316, ч.1 ст. 317, 1, 2, 3 ст. 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За приписами ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Проте, починаючи з часу відкриття спадщини після смерті [PERSON] і до теперішнього часу, позивач [PERSON] позбавлена можливості користуватися належним їй на праві власності майном, а саме успадкованими 245/1000 ч. квартири [ADDRESS], оскільки відповідачів [PERSON] і [PERSON], які є співвласниками 755/1000 ч. вказаної квартири, чинять позивачу перешкоди та не допускають її в цю квартиру. Суд критично оцінює доводи відповідачів стосовно того, що вони нібито не чинили та не чинять перешкоди позивачу в користуванні нею 245/1000 ч. згаданої квартири, оскільки ці доводи спростовуються матеріалами даної справи, в тому числі самим фактом звернення позивача до суду з даним позовом, й фактом звернення позивача з відповідними заявами до прокуратури Приморського району м. Одеси та Портофранківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області у 2011 році, а так само отриманим позивачем листом Портофранківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 06.09.2011 р., з якого вбачається, що факти, зазначені позивачем у своїй заяві, знайшли своє частково підтвердження, але в звязку з тим, що меж позивачем і [PERSON] склались цивільно-правові відносини, які не належать до компетенції ОВС, тому для вирішення спірного питання позивач може звернутися до суду. Крім того, не заслуговують на увагу суду доводи відповідача [PERSON] відносно того, що нібито на протязі тривалого часу вона вже не проживає в [INFO], оскільки, по-перше, вона не надала суду доказів на підтвердження цих своїх доводів, як цього вимагає ст. 60 ЦПК України, а, по-друге, насправді вона є співвласником 755/1000 ч. цієї квартири. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині зобовязання відповідачів не перешкоджати їй у здійсненні права власності на 245/1000 ч. квартири [ADDRESS] підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом установлено і матеріалами справи підтверджено, що починаючи з липня 2011 року [PERSON] виконує свій обовязок по утриманню належного їй нерухомого майна за адресою : [ADDRESS], сплачуючи комунальні платежі, та за період з липня 2011 року по березень 2015 року вона сплатила комунальні платежі у загальному розмірі 3904,97 грн., незважаючи на те, що на протязі усього цього часу була позбавлена можливості користуватися цим нерухомим майном з вини відповідачів. Крім того, суд погоджується з доводами [PERSON] стосовно того, що протиправними діями відповідачів їй завдана й моральна шкода, яка полягає у її душевних стражданнях, повязаних з довготривалим порушенням її права власності, в звязку з чим вона постійно нервує, що в свою чергу порушує звичайний хід її життя та негативно впливає на стан її здоровя. У відповідності до ч. 3 ст. 386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За приписами ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення матеріальної шкоди в сумі 3904,97 грн. та моральної шкоди підлягають задоволенню. При цьому, враховуючи тяжкість і тривалість моральних страждань, які зазнала позивач, ступінь вини відповідачів у спричиненні позивачу моральної шкоди, на думку суду, відшкодування моральної шкоди позивачу у розмірі 10\~000,00 грн. буде цілком відповідати засадам розумності, виваженості й справедливості та вимогам ч. 3 ст. 23 ЦК України. Разом з тим, [PERSON] на надала суду доказів на підтвердження своїх доводів стосовно того, що після смерті [PERSON], в жилій кімнаті, яка належить до успадкованих нею 245/1000 ч. квартири № 7 по вул. Старопортофранківській в м. Одесі, залишились її особисті речі і гроші на загальну суму 3200,00 грн., в тому числі не надала суду доказів на підтвердження факту придбання нею босоніжок, брюк і квитків на міжміський автобус, а так само доказів щодо їх вартості, тому її позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 85 ЦПК України, витрати, повязані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Відтак, позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідачів матеріальної шкоди в сумі 2820,00 грн., які вона витратила на оплату переїзду з смт Ново-Архангельського Кіровоградської області до м. Одеси та в зворотному напрямку, не підлягають задоволенню. Вирішуючи зустрічні позовні вимоги [PERSON] і [PERSON], суд виходить з наступного. На підставі відповідної письмової заяви відповідачів [PERSON] і [PERSON], ухвалою суду від 24.02.2014 року у даній справі було призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої було доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз, й на вирішення експертизи були поставлені наступні питання : 1) чи виконано підпис в оспорюваному заповіті від 07.03.2008 р. за р. № 183 від імені померлої 10.07.2011 року [PERSON] нею особисто або іншою особою ? 2) чи виконано рукописний текст в оспорюваному заповіті від 07.03.2008 р. за р. № 183 від імені померлої 10.07.2011 року [PERSON] нею особисто або іншою особою ? Крім того, згаданою ухвалою суду від 24.02.2014 року були витребувані докази, без яких проведення експертизи неможливо, а саме суд зобовязав : поштамт ЦПЗ № 1 м.Одеси надати Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз оригінали платіжних відомостей про отримання пенсії за останні два роки (з 10.07.2009 року по 10.07.2011 року) померлою [PERSON]; територіальний центр соціального обслуговування Приморського району м. Одеси надати Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз оригінал облікової справи померлої [PERSON] ; та приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] надати Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз оригінали заповіту від 07.03.2008 р. за р. 183 від імені померлої [PERSON] , а також журнал реєстрації нотаріальних дій за 07.03.2008 р., який містить підпис заповідача [PERSON] Однак 03.07.2014 року Одеський науково-дослідний інститут судових експертиз повернув судові дану справу разом з повідомленням експерта № 1197/02 від 23.06.2014 р. про неможливість надання експертного висновку, в якому зазначено, що 15.04.2014 р. до інституту були надані вільні зразки підписів померлої [PERSON] в відомостях на виплату пенсії за грудень 2010 р. та січень - червень 2011 р., й 16.05.2014 р. до інституту приватним нотаріусом [PERSON] були надані оригінали досліджуваних документів та реєстру, що були відскановані та повернуті нотаріусу в той же день, але не було надано додаткового порівняльного матеріалу, а саме вільних зразків підписів та почерку померлої [PERSON] в оригіналах документів різного характеру, максимально наближених за часом виконання до досліджуваних обєктів, оскільки попереднім дослідженням наданого порівняльного матеріалу було встановлено що його врай недостатньо для вирішення питань ухвали. Згодом, враховуючи ту обставину, що представником Територіального центру соціального обслуговування Приморського району м. Одеси було надано суду оригінал облікової справи [PERSON], яка померла 10.07.2011 року, суд своєю ухвалою від 22.09.2014 року знову призначив у даній справі судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручив Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз, й на вирішення експертизи поставив ті ж самі питання, що раніше були поставлені в ухвалі суду від 24.02.2014 року. 26.02.2015 року Одеський науково-дослідний інститут судових експертиз вдруге повернув судові дану справу разом з повідомленням експерта за № 5047/02 від 24.03.2015 року про неможливість надання експертного висновку, у якому зазначено, що експерту не надано додаткового порівняльного матеріалу - вільних зразків підпису померлої [PERSON] та її почерку, достовірно виконаних нею самою у оригіналах різних документів, у тому числі максимально наближених за часом виконання до досліджуваного заповіту, а надані на експертизу зразки значно відрізняються від досліджуваного документу за часом, й відомості на виплату пенсії за грудень 2010 р. та січень червень 2011 р. з підписами від імені [PERSON] відрізняються між собою за цілим рядом ознак, що викликає сумніви в їх виконанні самою [PERSON], й тому вони не можуть бути прийняті до порівняльного дослідження. Згодом відповідачі знову подали аналогічне клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, але, враховуючи те, що в судовому засіданні сторони пояснили, що вони не можуть надати на експертизу в якості додаткового порівняльного матеріалу вільні зразки підпису померлої [PERSON] та її почерку, достовірно виконані нею самою у оригіналах різних документів, у тому числі максимально наближених за часом виконання до оспорюваного заповіту, тому суд своєю ухвалою від 16.07.2015 року відхилив це клопотання відповідачів. Більш того, окрім клопотання про забезпечення доказів, яке було задоволено ухвалою суду від 24.02.2014 р., відповідачі не подавали до суду будь-які інші клопотання про забезпечення доказів, в тому числі шляхом витребування вільних зразків підпису померлої [PERSON] та її почерку, достовірно виконаних нею самою у оригіналах різних документів, у тому числі максимально наближених за часом виконання до оспорюваного заповіту. Згідно ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що відповідачі не довели в суді свої зустрічні позовні вимоги. Крім того, суд бере до уваги, до відповідачі не належать до кола осіб, які мають або за наявності певних обставин могли б мати право на спадкування після смерті [PERSON] На підставі викладеного і

Outcome: partial