Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-03 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про встановлення порядку користування жилим приміщенням, встановлення порядку розрахунку. Позов мотивований тим, що з 1998 року по 2014 рік позивач із відповідачем проживали у шлюбі, від якого мають сина - [PERSON], [INFO] та доньку - [PERSON], [INFO] Відповідач проходить військову службу. На підставі рішення виконкому ВМР № 1160 від 22.05.2008 року на сім'ю у складі чотирьох осіб 29.05.2008 року було видано ордер на зайняття службової двокімнатної квартири [ADDRESS]. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS], виділивши у користування [PERSON], дітям [PERSON] та [PERSON] кімнату площею 20, 9 кв. м.; [PERSON] - кімнату площею 12, 5 кв. м., а приміщення кухні, туалету, ванної кімнати, коридору залишити в спільному користуванні. Також, позивач просила суд встановити порядок розрахунку за комунальні послуги квартири [ADDRESS] шляхом відкриття окремих рахунків на ім'я [PERSON] на кімнату площею 20, 9 кв.м. та на ім'я [PERSON] - на кімнату площею 12, 5 кв.м. Ухвалами суду від 09.04.2014 року та від 22.05.2014 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору було залучено Службу у справах дітей Вінницької міської ради, ПП «Бокуд», Вінницьку міську раду та КЕВ м. Вінниці. В ході розгляду справи представником позивача було збільшено позовні вимоги. Зокрема, представник позивача просив суд виділити [PERSON] та дітям [PERSON] та [PERSON] в користування балкон, який примикає до кухні 4, а [PERSON] - балкон, який примикає до кімнати 6. Пізніше, представник позивача зменшив позовні вимоги і просив суд не встановлювати порядок користування квартирою щодо [PERSON], який є повнолітньою особою, у спірній квартирі не проживає, житла не потребує, оскільки між сторонами щодо його житла питання вирішено іншим шляхом. В судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги, аргументуючи їх мотивами, викладеним в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, і просив задовольнити. Відповідач позов не визнав і просив відмовити в його задоволенні. [PERSON] зазначив, що не заперечує проти проживання дітей в спірній квартирі. Зазначив, що донька проживає в квартирі, а син ні. Питання про виселення не стоїть. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору КЕВ м. Вінниці заперечував щодо задоволення позову. В судовому засіданні зазначив, що спірна квартира є службовою, однак питання про проживання чи виселення позивача наразі не стоїть. Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей Вінницької міської ради, ПП «Бокуд» та Вінницької міської ради в судове засідання повторно не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи. Представником Служби у справах дітей Вінницької міської ради суду подано заяву про розгляд справи у її відсутність. Решта осіб причини неявки суду не повідомили. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторонами по справі в судовому засіданні було визнано той факт, що позивач і відповідач перебували у зареєстровано шлюбі з 1998 року по 2014 рік. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 07.09.1995 року, батьками [PERSON], [INFO] записані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10) Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 02.03.1999 року, батьками [PERSON], [INFO], записані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11) В судовому засіданні оглянуто і досліджено матеріали інвентаризаційної справи № 101462 на об'єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS]. Судом встановлено, що спірна квартира є службовою, що підтверджується ордером на службове приміщення № 0194, виданим на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради № 1160 від 22.05.2008 року, довідками ПП «Бокуд» № 384 від 24.03.2014 року та № 107/1 від 13.05.2014 року, довідкою КЕВ м. Вінниці № 1882 від 12.05.2014 року, рішенням виконкому Вінницької міської ради № 968 від 24.04.2008 року, актом прийому-передачі житла від 10.01.2008 року та списком розподілу житлової площі від 14.05.2008 року. (а.с. 5, 7, 44, 45, 71-80) Згідно ордеру на службове приміщення № 0194, виданого на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради № 1160 від 22.05.2008 року він був виданий [PERSON] з сім'єю з чотирьох осіб ([PERSON], [PERSON] (дружина), [PERSON] (донька), [PERSON] (син)) на право зайняття службового приміщення жилою площею 31, 93 кв.м., яке складається з двох кімнат в квартирі [ADDRESS]. (а.с. 5) Відповідно до довідки № 384 від 24.03.2014 року, виданої ПП «Бокуд», у вище зазначені квартирі з 06.08.2008 року проживають і зареєстровані: [PERSON] (квартиронаймач), [PERSON] (дружина), [PERSON] (син) та [PERSON] (дочка). (а.с. 7) З матеріалів інвентаризаційної справи вбачається, що спірна квартира є двокімнатною, загальною площею 62, 5 кв.м., з яких: 33, 4 кв.м. - житлова площа. Квартира складається з двох жилих кімнат, одна з яких - 20, 9 кв.м., друга - 12, 5 кв.м. Окрім іншого в квартирі є: ванна кімната - 3, 7 кв.м.; туалет - 2, 2 кв.м.; коридор - 12, 2 кв.м., кухня - 11, 0 кв.м., лоджія - 1, 5 кв.м.; балкон - 1, 1 кв.м. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] правомірно вселились у надане службове жиле приміщення - квартиру [ADDRESS]. Згідно ст. 123 ЖК України порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу. Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За положеннями ч. 2 ст. 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Виходячи зі змісту норм ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності. Обставин, які дають можливість стверджувати про наявність угоди про порядок користування спірним жилим приміщенням під час розгляду справи не встановлено. За таких обставин суд приходить до висновку, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вселилися у спірне жиле приміщення як члени сім'ї наймача, за його згодою, проживають у цій квартирі, виконуючи обов'язки наймачів, ведуть спільне господарство, у зв'язку з чим відповідно до ст. 64 ЖК України набули рівних з наймачем прав і обов'язків за договором найму. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи вище викладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку про необхідність встановлення наступного порядку користування квартирою [ADDRESS]: виділити в користування [PERSON] та [PERSON] кімнату площею 20, 9 кв. м.; виділити в користування [PERSON] кімнату площею 12, 5 кв. м. та балкон, що до неї примикає площею 1, 1 кв.м.; приміщення кухні, туалету, ванної кімнати, коридору та балкону (лоджії), що примикає до кухні - залишити в спільному користуванні. Встановлюючи саме такий порядок користування спірною квартирою, судом прийнято до уваги, що даний порядок не порушує прав жодної сторони по справі. Виділення позивачу та неповнолітній [PERSON] в користування жилої кімнати площею 20, 9 кв.м. є справедливим, оскільки нею будуть користуватись двоє осіб, кімнатою ж площею 12, 5 кв.м. - один відповідач. Також, суд вважає за можливе виділити в користування відповідачу балкон площею 1,1 кв.м., який примикає до кімнати, що йому виділена та іншого проходу до нього не має. Однак, враховуючи вище викладене суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо виділення [PERSON] та [PERSON] балкону, що примикає до кухні, оскільки суд вважає, що дане приміщення має перебувати у спільному користування, зважаючи на його розташування. Даний порядок користування є оптимальним та найбільш прийнятним. Не встановлення порядку користування спірною квартирою буде сприяти постійним конфліктам сторін по справі. Також, не підлягають до задоволення вимоги про встановлення порядку розрахунку за комунальні послуги по квартирі [ADDRESS] шляхом відкриття окремих рахунків на ім'я [PERSON] на кімнату площею 20, 9 кв.м. та на ім'я [PERSON] - на кімнату площею 12, 5 кв.м., оскільки такі вимоги є необґрунтованими. Посилання представника позивача в обґрунтування позовних вимог на положення ст. 104 ЖК України є безпідставним, оскільки дана норма не може бути застосована до правовідносин, що виникли щодо користування службовою квартирою у відповідності до ст. 123 цього Кодексу. Також, суд звертає увагу, що Житловий Кодекс України регламентує можливість укладення договору найму жилого приміщення. Щодо встановлення порядку розрахунку за комунальні послуги шляхом відкриття окремих особових рахунків, то визначений позивачем спосіб захисту цивільних прав та інтересів не передбачений статтею 16 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 244, 00 гривень. (а.с. 1) Однак, у відповідності до Закону України «Про судовий збір», позивач повинна була сплатити судовий збір в сумі 243, 60 гривень за вимоги немайнового характеру. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики, згідно ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Отже, враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 121, 80 гривень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а судовий збір в сумі 121, 80 гривень слід залишити за позивачем. Судовий збір в сумі 0, 40 гривень підлягає поверненню позивачу в порядку, визначеному ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до наведеного вище та

Outcome: partial