Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 20.12.2017 р. надійшла позовна заява КС «Українська провідна» до [PERSON] про стягнення боргу, в якій Позивач просить суд стягнути з Відповідача на його користь: основну суму заборгованості за кредитом у розмірі 3 418,97 грн.; заборгованість за відсотками 1 935,23 грн.; штраф 2 677,10 грн.; загальна сума заборгованості 8 031,30 грн. На обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач у позовній заяві зазначив, що за укладеним сторонами договором від 26.12.2016 р. № 138 КВ [PERSON] отримала кредит у розмірі 4 500 грн. зі сплатою 0,16 % за кожний день користування кредитом. За умовами зазначеного кредитного договору Відповідач зобовязувалася сплачувати кредит та відсотки за користування ним щомісячно за графіком розрахунків 13 числа кожного місяця, починаючи з 26.01.2017 р. по 502,80 грн. Позивач свої зобовязання перед Відповідачем виконав, надавши їй кредит на 12 місяців. Проте Відповідач не виконує умови договору, не платить кредит та відсотки за його користування, вона провела лише три оплати з початку дії договору. Тому сума заборгованості Відповідача перед Позивачем становить 8 031,30 грн., що складається із наведених вище сум основного боргу та заборгованості за відсотками і штрафом. Ухвалою Володарського районного суду Київської області від 27.12.2017 р. відкрито провадження у справі за зазначеним позовом та призначено справу до підготовчого судового засідання на 08.02.2018 р., відкладене через неявку Відповідача на 28.02.2018 р. Ухвалою суду від 28.02.2018 р. справу призначено до судового розгляду на 27.03.2018 р. У судовому засіданні 27.03.2018 р. представник Позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідач у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі, про що подала письмову заяву (а.с. 39). Заслухавши думки представника Позивача та Відповідача, розглянувши заяву Відповідача про визнання позову, матеріали позовної заяви і додані до неї документи, суд, вирішуючи справу, виходить з такого. За частинами першою, четвертою статті 206 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві; у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За розясненнями Верховного Суду України, викладеними у пункті 24 Постанови Пленуму від 12.06.2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пункті 11 Постанови Пленуму від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом; визнання відповідачем позову має бути безумовним, не суперечити закону й не порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), у такому разі суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для прийняття визнання Відповідачем позову та задоволення позову, суд виходить з такого. Судом встановлено, що 26.12.2016 р. Відповідач з метою отримання кредитних послуг звернулася до КС «Українська провідна» (Позивач) та підписала відповідний кредитний договір від 26.12.2016 р. № 138 КВ (а.с. 4-5), отримавши кредитні кошти в розмірі 4 500 грн., факт отримання яких підтверджується видатковим касовим ордером від 26.12.2016 р. (а.с. 7). Згідно з пунктом 1.1 зазначеного кредитного договору Позивач зобовязався надати грошові кошти у кредит Відповідачеві у сумі 4 500 грн. на умовах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, а Відповідач зобовязувався повернути кредит та сплатити проценти у розмірі 0,16 % за кожний день користування кредитом; тип процентної ставки фіксована. Відповідно до пункту 1.4 цього договору строк його 12 місяців з 26.12.2016 р. до 26.12.2017 р. Графік розрахунків додано до договору (а.с. 6). Як встановлено судом з наявних матеріалів справи, Позивач на виконання умов укладеного з Відповідачем договору свої зобовязання виконав в повному обсязі і належним чином, надавши Відповідачеві кредитні кошти в розмірі 4 500,00 грн. Відповідач не виконує взятих на себе зобовязань щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами в строки і порядку, визначених договором. Так, на погашення своєї заборгованості Відповідач сплатила Позивачеві лише три платежі 02.02.2017 р., 14.02.2017 р. та 13.03.2017 р. (а.с. 8). Тому Відповідач має перед Позивачем заборгованість на загальну суму 8 031 грн. 30 коп., що складається із: 3 418,97 грн. основної суми заборгованості за кредитом; 1 935,23 грн. за відсотками; 2 677,10 грн. штрафу. Встановлені судом обставини не заперечуються Відповідачем, про що свідчить її заява про визнання позовних вимог у повному обсязі (а.с. 39), та підтверджуються матеріалами справи, а саме: копією згаданого кредитного договору (а.с. 4-5); видатковим касовим ордером від 26.12.2016 р. (а.с. 7); графіками розрахунків (а.с. 6, 8). Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина перша статті 82 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 509, частини першої статті 525 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку; одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За визначенням частини першої статті 626, частини першої статті 634 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків; договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, при цьому друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно з вимогами статті 526, частини першої статті 527, частини першої статті 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України). Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобовязання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобовязання (частина друга статті 615 ЦК України). Зважаючи на усе викладене та встановлені судом обставини, суд вважає, що визнання Відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, Відповідач порушила умови кредитного договору від 26.12.2016 р. № 138 КВ та не виконала взяті на себе зобовязання, а тому вбачає можливим прийняти визнання позову Відповідачем, відтак позовна заява є обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню. Крім того, на підставі імперативних приписів частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України з Відповідача слід стягнути на користь Позивача судові витрати за судовий збір, що був сплачений Позивачем під час звернення до суду (1 600,00 грн.). Проте, зважаючи на визнання Відповідачем даного позову, суд застосовує частину першу статті 142 ЦПК України, за якою у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма закріплена частиною третьою статті 7 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до статей 15, 526, 549, 610, 624, 626, 629, 1050, 1054 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved