Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-07 00:00:00

В серпні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] сільської ради з вимогами у відповідності до норм ст.ст. 1231,1277,1282 ЦК України, та просить визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,061га розташована за адресою :Одеська область, Лиманський район, с. Крижанівка, садове товариство «Садовод», вулиця Садова, земельна ділянка 2, кадастровий номер 5122783200:02:001:0339, визнати за [PERSON] право власності на предмет застави у вигляді автомобіль Lexus LX 470, 2007 року випуску, шасі(рама) №JTJHT00W274022791, зобовязати Державну службу України з питань геодезії,картографії та кадастру в Одеській області. Зобовязати Реєстраційну службу в одеській області зареєструвати право власності на земельну ділянку. Позивач в судове засідання не зявився, про час та дату засідання був повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Лиманського району Одеської області в судове засідання не зявився, про час та дату засідання був повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив. Представник третьої особи Держгеокадастру Одеської області, в особі Держагеокадастру Лиманського району Одеської області в судове засідання не зявився, про час та дату засідання був повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив. Представник третьої особи Реєстраційної служби Одеської області, в особі Реєстраційної служби Комінтернівського районного управління юстиції в Одеській області в судове засідання не зявився, про час та дату засідання був повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив. За даних обставин суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін та без здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписуючого засобу, відповідно до ч.2\~ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, перевіривши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 28.04.2007 року між АКІБ УкрСибБанк та [PERSON] був укладений кредитний договір та договір застави транспортного засобу №11150092000, вона отримала кредитні кошти, зобовязання щодо повернення кредиту було забезпечено заставою транспортного засобу - автомобіль Lexus LX 470, 2007 року випуску, шасі(рама) №JTJHT00W274022791. 20.04.2013 року [PERSON] померла. 11.12.2017 року по заяві [PERSON] в порядку ст. 1277 ЦК України спадщина, що залишилась після смерті [PERSON], померлою 19 квітня 2011р., визнано відумерлою. 10.08.2018 року апеляційним судом Одеської області рішення по справі № 523/8010/15-ц було скасовано в звязку з неналежності відповідача по справі. Відповідно до\~норм ст.\~1231ЦК\~України спадкування\~обов'язку\~відшкодувати майнову\~шкоду (збитки)\~та моральну\~шкоду,\~яка була\~завдана спадкодавцем 1.\~До спадкоємця\~переходить обов'язок\~відшкодувати майнову\~шкоду (збитки),\~яка була\~завдана спадкодавцем. 2.\~До спадкоємця\~переходить обов'язок\~відшкодування моральної\~шкоди,\~завданої спадкодавцем,\~яке було\~присуджено судом\~зі спадкодавця\~за його\~життя. 3.\~До спадкоємця\~переходить обов'язок\~сплатити неустойку\~(штраф,\~пеню),\~яка була\~присуджена судом\~кредиторові із\~спадкодавця за\~життя спадкодавця. За нормами ст. 1277 ЦК України: « 3. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.4. Територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна, зобов'язана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, що заявлені відповідно до статті 1231 цього Кодексу. Якщо власниками відумерлого майна стали декілька територіальних громад, вимоги кредиторів спадкодавця задовольняються територіальними громадами пропорційно до вартості відумерлого майна, набутого у власність кожною з них.» відповідно до норм ст.1282 ЦК України : «1. Спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.2. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.»За нормами ст. 392 ЦК України Визнання права власності на майно можливо тільки за обставин,якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Проте ,на думку суду, відповідно до норм ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання. За нормою п.1 ст.16 ЦК України : « Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.» Відповідно до р.1п.2 ст.16 ЦК України Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:визнання права;» Межі здійснення права окреслені ст.13 ЦК України :1.Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. 2. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. 3. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. 4. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. 5. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. 6. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.» Офіційне тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, надано в Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом обєктивного і прямо не опосередкований у субєктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним обєктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних субєктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. \~ \~ \~ \~ Норми ст. 61 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачають певну процедуру реалізацію майна, на яке звернено стягнення. Вказана процедура передбачає зменшення вартості майна,що не було реалізовано з прилюдних торгів за вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 ЗУ «Про Виконавче провадження». \~ \~ \~ \~ Пункт 6 ст.61 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачає, що у разі не реалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. Відповідно до п.п.8,9.ст.61 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобовязаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові. Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно. Відповідно до заочного рішення від 09 липня 2015 р. в справі № 523/8010/15-ц борг [PERSON] перед [PERSON] є значно більшим ніж 176241 грн., що є вартістю земельної ділянки площею 0,061га розташованій за адресою: Одеська область, Лиманський район, с. Крижанівка, садове товариство «Садовод», вулиця Садова. \~ \~ \~ \~ Таким чином, законодавцем передбачена процедура передачі майна стягувачу від боржника. Проте, вразі дотримання вказаної процедури буде порушено норму ст. 1282 ЦК України, якою визначено, що спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину, в звязку з тим,що вразі не реалізації майна на прилюдних торгах його вартість буду зменшена. У судовій практиці є непоодинокі випадки, коли суд захищав порушене право способом, не передбаченим ст. 16 ЦК, мотивуючи тим, що законодавче обмеження можливості захисту права судом шляхом обмеження матеріально-правових способів захисту прав суперечить ст.ст. 55, 124 Конституції України. Зокрема, в узагальненнях судів були відображені справи про зобовязання замовника підписати акт здачі-приймання виконаних робіт і довідку про вартість виконаних робіт, про зобовязання відповідача підписати акт установлення меж, передання майна тощо. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суд зважає й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобовязань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору. Положення не узгоджуються зі ст.ст. 55, 124 Конституції України, норми яких поширюються на всі без винятку правовідносини, що виникають у державі, загальними принципами ст. 3 ЦК про право звернення до суду за захистом і не відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання вимог якої є обовязковим для України. За ст. 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право предявити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Виходячи з вищенаведеного, Суд вважає, що належним способом захисту його права буде визнання за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,061га розташована за адресою :Одеська область, Лиманський район, с. Крижанівка, садове товариство «Садовод», вулиця Садова, земельна ділянка 2.

Outcome: partial