Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-18 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулася [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , з позовом до Вінницької міської ради, [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на спадкове майно. Позов мотивовано тим, що позивач та [PERSON] , який помер [INFO] , були рідними сестрою і братом по матері. За життя брат був одружений із [PERSON] . Після смерті [PERSON] , його дружина - [PERSON] залишилася одна, жодних родичів у неї не було, а тому вона постійно відвідувала позивачку, проводила із нею та її чоловіком увесь вільний час. Починаючи з 2008 року [PERSON] повністю перейшла жити до позивача, перенесла майже усі свої речі і до самої своєї смерті проживала разом із позивачем та її чоловіком у [ADDRESS] . При цьому для ведення спільного господарства позивачка разом із [PERSON] об`єднували свої кошти, разом його вели, мали спільний побут, жили як сестри однією сім`єю. У позові позивач зазначила, що вона весь час опікувалась [PERSON] , матеріально допомагала їй, купувала їй одяг, необхідні ліки. [PERSON] деколи відвідувала своє власне житло і залишалася там ночувати, оскільки побоювалась крадіжок. Постійно проживати у власному будинку [PERSON] не могла, оскілки воно не було обладнано зручностями. З 2013 року позивач не працює, постійно перебуває дома, тому весь час вони із [PERSON] проводили разом. Після смерті [PERSON] [INFO] відкрилась спадщина у вигляді 1/25 частки житлового будинковолодіння з відповідною часткою господарських будівель [ADDRESS] . Оскільки інших спадкоємців не має, позивач, вважаючи себе спадкоємицею четвертої черги, 03.03.2016 звернулася до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. із заявою про прийняття спадщини. Проте оформити свідоцтво про право на спадщину позивач не має можливості, оскільки документи, що підтверджують факт її спільного проживання із [PERSON] відсутні, а тому постановою нотаріуса від 12.01.2018 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідачі, які також звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини ніколи не перебували у родинних відносинах із [PERSON] . З яких підстав відповідачі стверджують про перебування у родинних відносинах із [PERSON] позивачу невідомо. Позивач вважає, що відповідачі не є спадкоємцями в розумінні ЦК України. Усі ознаки притаманні сім`ї у відносинах позивача із [PERSON] наявні. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про визнання права власності за нею на 1/25 частки житлового будинковолодіння з відповідною часткою господарських будівель [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 02.03.2018 вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено провести у порядку загального позовного провадження. Також, даною ухвалою суду запропоновано відповідачам надати відзиви та докази у строк, встановлений судом. Від відповідачів на адресу суду вказані вище документи не надходили. На виконання вимог суду 13.04.2018 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. надано матеріали спадкової справи № 20/2016 до майна померлої [INFO] [PERSON] 10.05.2018 представником позивача подано до суду заяву про зміну предмета спору, яка ухвалою суду від 21.05.2018 прийнята до розгляду (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу засідання). Змінивши предмет спору, представник позивача просила суд встановити факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] з 2008 року та визнати за [PERSON] право власності на 1/25 частки житлового будинковолодіння з відповідною часткою господарських будівель [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 17.07.2018 постановлено звернутись із судовим дорученням до компетентного суду Російської Федерації для повідомлення [PERSON] про наявність в провадженні суду даної цивільної справи, вручення їй документів та з`ясування її позиції з приводу заявленого позову і зупинено провадження у справі до надходження відповіді від іноземного суду на судове доручення. 12.02.2019 ГТУЮ у Вінницькій області до суду повернуто матеріали судового доручення. Ухвалою суду від 18.02.2019 суддею Борисюк І.Е. справу прийнято до свого провадження і поновлено провадження у справі. Ухвалою суду від 04.04.2019 в судове засідання викликано свідків[PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , витребувано з КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» матеріали інвентаризаційної справи на спірний об`єкт нерухомого майна, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. На виконання вищевказаного судового рішення КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» 18.04.2019 надано матеріали інвентаризаційної справи на спірний об`єкт нерухомого майна. Ухвалою суду від 23.05.2019 в порядку ст. 224 ЦПК України постановлено продовжити розгляд справи у зв`язку із неявкою в судове засідання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та викликано в судове засідання в якості свідків [PERSON] та [PERSON] (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу засідання). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, хоча у відповідності до ст. 128 ЦПК України були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. З протоколу судового засідання Осташківського міського суду Тверської області від 14.12.2018 вбачається, що [PERSON] повідомила про неможливість бути присутньою під час розгляду даної цивільної справи через свій стан здоров`я та вік і не заперечувала щодо проведення розгляду справи у її відсутність. Причини неявки [PERSON] суду не повідомлено. Таким чином, відповідач[PERSON] в підготовче засідання не з`явилась без поважних причин. Позивач, її представник та представник співвідповідача - ВМР не заперечували проти проведення судового засідання у відсутність відповідачів [PERSON] та [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, думку позивача, її представника, представника відповідача - ВМР та положення ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив провести судове засідання у відсутність відповідачів [PERSON] та [PERSON] (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу засідання). В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, аргументуючи мотивами, викладеними в заяві про зміну предмету спору, та просили їх задовольнити. Представник відповідача - ВМР заперечував щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі, аргументуючи тим, що такі вимоги є необґрунтованими та недоведеними належними доказами. Також представник відповідача - ВМР зазначив, що спірні правовідносини між позивачем та Вінницькою міською радою відсутні, ВМР є неналежним відповідачем у даній справі. Відповідачем [PERSON] під час судового засідання 14.12.2018 в Осташківському міському суду Тверської області, проведеному на виконання судового доручення по даній справі, було зазначено, що вона не визнає позов в повному обсязі та просить відмовити у його задоволенні. Також відповідач [PERSON] пояснила, що [PERSON] є її зведеною сестрою по матері. [PERSON] була заміжня за [PERSON] , після смерті якого проживала одна у своїй квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] . Відповідач вказала, що неодноразово приїздила до [PERSON] в гості і ніколи не бачила, щоб [PERSON] проживала в квартирі її сестри. Крім того, [PERSON] повідомила, що у неї із сестрою були довірливі стосунки і вона б знала про те, що їй хтось допомагає або ж проживає разом із нею. Однак, при розмовах із [PERSON] , [PERSON] ніколи не чула від неї, що [PERSON] проживає разом із нею чи надає їй будь-яку допомогу. Також [PERSON] зазначила, що як їй відомо, [PERSON] до дня смерті працювала прибиральницею у магазині, почувала себе добре і сторонньої допомоги не потребувала. [PERSON] вказала, що останній раз у м. Вінниці була у 2015 році, після смерті її сестри [PERSON] [PERSON] та [PERSON] написали заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] Оформити спадщину відповідач наразі не має можливості у зв`язку із неможливістю в`їзду до України. При цьому [PERSON] зазначила, що вона є спадкоємицею першої черги, а [PERSON] лише є сестрою [PERSON] і ніяких родинних відносин до [PERSON] вона не має. [PERSON] зазначила, що в подальшому має намір оформити спадщину після смерті сестри [PERSON] . При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно із свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 16.12.2015 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, [INFO] у м. Вінниці померла [PERSON] . (а.с. 7) Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої увійшла 1/25 частка житлового будинковолодіння з відповідною часткою господарських будівель [ADDRESS] . В судовому засіданні оглянуто і досліджено матеріали інвентаризаційної справи на спірний об`єкт нерухомого майна. З матеріалів вищезазначеної інвентаризаційної справи вбачається, що 06.11.2007 КП «ВООБТІ» було зареєстровано право власності на 1/25 частки житлового будинковолодіння з відповідною часткою господарських будівель [ADDRESS] за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 18.10.2007 державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Надольською О.А. (т. 1 а.с. 9) Приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме: видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [INFO] [PERSON] , оскільки [PERSON] не надано документів, що підтверджують родинні відносини зі спадкодавцем, тому неможливо встановити підстави для закликання до спадкоємства та родинні відносини. (т. 1 а.с. 19) В судовому засіданні оглянуто і досліджено матеріали спадкової справи № 20/2016 до майна померлої [INFO] [PERSON] . (а.с. 81-93) Згідно з матеріалами даної спадкової справи вбачається, що 03.03.2016 до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. звернулась [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, повідомивши про відсутність інших спадкоємців. Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 03.03.2016, приватним нотаріусом Скутельник І.А. було зареєстровано спадкову справу № 20/2016. (т. 1 а.с. 85) 14.05.2016 до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. із заявою про прийняття спадщини звернулась [PERSON] , зазначивши що вона є сестрою спадкодавця і повідомивши, що крім неї ще є спадкоємиця за законом - племінниця спадкодавця [PERSON] . Також, 17.05.2016 до приватного нотаріуса Скутельник І.А. звернулась [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, зазначивши, що померла [PERSON] є її тіткою, а також повідомивши, що крім неї ще є спадкоємиця за законом - сестра померлої [PERSON] [PERSON] та [PERSON] у заявах вказали, що крім них інших спадкоємців не має. (т. 1 а.с. 89-93) Інші особи із заявами про прийняття спадщини або відмову від неї до нотаріуса не зверталися. Нормами ст.ст. 1217, 1218, 1223 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 -1265 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно з ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Судом встановлено, що померлою [PERSON] заповіт не складався, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Згідно з ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. ст. 1268, 1296 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Але, це положення закону треба сприймати у контексті статусу спадкоємця у певні проміжки часу, оскільки редакція даної норми має широкий зміст. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. В якості свідка в судовому засіданні було допитано [PERSON] , яка повідомила, що [PERSON] є її матір`ю. Зазначила, що [PERSON] з 2008 року жила із її батьками після смерті свого чоловіка [PERSON] в їх квартирі. Свідок вказала, що вона проживає окремо від батьків, однак постійно їх відвідує, а тому, їй достеменно відомо, що з ними проживала [PERSON] , у якої була своя окрема кімната, де знаходились її речі. Також свідок зазначила, що [PERSON] і [PERSON] в цей період часу - до дня смерті [PERSON] , допомагали один одному, зокрема й по господарству, мали спільні витрати, разом купували продукти харчування, речі необхідні у побуті, якими спільно й користувалися. В якості свідка в судовому засіданні було допитано [PERSON] , яка повідомила, що є давньою знайомою [PERSON] , знала і [PERSON] , і її чоловіка [PERSON] Свідок зазначила, що в будинку [PERSON] не було ніяких зручностей: води, каналізації тощо, тому [PERSON] забрала [PERSON] жити до себе в квартиру. Також, свідок зазначила, що коли вона приходила до [PERSON] в гості, то постійно там бачила [PERSON] , яка була в домашній одежі; коли дзвонила на домашній телефон, то [PERSON] часто відповідала на дзвінки. Свідок повідомила, що [PERSON] жила із [PERSON] близько десяти років. Також свідок вказала, що особисто при ній була розмова, коли [PERSON] пропонувала [PERSON] переоформити її квартиру на неї. В якості свідка в судовому засіданні було допитано [PERSON] , яка повідомила, що перебуває у дружніх відносинах із сім`єю [PERSON] . Свідок зазначила, що [PERSON] була дружиною брата [PERSON] , спочатку вони разом проживали із батьками [PERSON] , а потім придбали квартиру, куди й переїхали. В квартирі [PERSON] не було зручностей, умови для проживання були незадовільні. Свідок повідомила, що після смерті [PERSON] , [PERSON] перейшла жити до [PERSON] , де постійно її бачила. Також свідок зазначила, що [PERSON] у [PERSON] в квартирі була виділена окрема кімната, там були речі [PERSON] . Свідок повідомила, що [PERSON] особисто говорила, що вдячна [PERSON] , що та забрала її до себе. [PERSON] і [PERSON] проживала разом приблизно з 2007-2009 років, все що необхідно купували разом. Також свідок вказала, що похованням [PERSON] займалася [PERSON] , а чи працювала [PERSON] їй не відомо. В якості свідка в судовому засіданні було допитано [PERSON] , яка повідомила, що працювала разом із [PERSON] з 2004 року. Свідок зазначила, що знала [PERSON] , яка часто, коли [PERSON] ще працювала - до 2013 року, приходила до неї на роботу. Від [PERSON] свідку відомо, що в квартирі [PERSON] не було зручностей для проживання, тому та вирішила забрати [PERSON] до себе. Свідок зазначила, що постійно, кожного тижня, особливо в сезон - з червня місяця по жовтень місяць, на прохання [PERSON] із села привозила продукти до неї додому, де постійно бачила [PERSON] в домашній одежі, інколи та перебувала в квартирі сама. Також, в якості свідка в судовому засіданні було допитано позивача, з урахуванням положень ст. 92 ЦПК України. [PERSON] повідомила суду, що разом із [PERSON] вона проживала з 2008 року, яку забрала жити до себе в зв`язку із неможливістю проживання [PERSON] у власній квартирі, де не було жодних зручностей. Вони спільно вели господарство, були пов`язані спільним побутом, допомагали одна одній, разом проводили час, спільно витрачали кошти на необхідні у побуті речі, які разом і використовували, разом харчувалися, відпочивали. Свідок зазначила, що у своїй квартирі вона виділила для [PERSON] окрему кімнату, де були розміщені речі останньої. Свідок повідомила, що похованням [PERSON] займалась особисто вона. Також свідок зазначила, що мала добрі родинні стосунки із [PERSON] , одна до одної вони відносилися як сестри. [PERSON] вказала, що ні [PERSON] , ні [PERSON] вона не знає. Згідно із ч. 1 ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Тому, при оцінці показань свідків судом проаналізовано процес формування, збереження і передачі відомостей свідками. Судом прийнято до уваги, що свідки надавали покази, посилаючись на інформацію, якою володіють особисто, а не з чужих слів. Покази свідків узгоджуються з поясненнями позивача і не суперечать матеріалам справи. Тому, судом прийнято до уваги покази свідків. Суд, заслухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача - ВМР, а також показання свідків в судовому засіданні, дослідивши докази, письмові пояснення, викладені в заявах по суті та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що після смерті [INFO] [PERSON] до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. із заявами про прийняття спадщини звернулись [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Однак, нотаріусом було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [INFO] [PERSON] , оскільки нею не надано документів, що підтверджують родинні відносини зі спадкодавцем, що унеможливило встановити підстави для закликання до спадкоємства та родинні відносини, що відповідно й стало підставою для звернення позивача до суду із вимогою про встановлення факту її спільного проживання однією сім`єю із спадкодавцем до часу відкриття спадщини. Згідно із ч. 2 ч. 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. В ході розгляду справи, приймаючи до уваги показання свідків, судом було встановлено, що [PERSON] проживала разом із [PERSON] з 2008 року до часу відкриття спадщини у квартирі позивача за адресою: [ADDRESS] , вони мали гарні відносини між собою, вели спільно господарство, мали спільний бюджет, за час спільного проживання купувалинеобхідні у побуті речі, продукти харчування та спільно ними користувалися, мали спільні витрати, допомагали одна одній, що притаманно членам однієї сім`ї. Будь-яких належних доказів того, що спростовують вищевказані обставини, відповідачами суду не надано. Твердження відповідача [PERSON] про те, що [PERSON] жила одна до дня своєї смерті за адресою: [ADDRESS] , тобто у своїй квартирі, суду також не надано. Натомість такі твердження спростовуються показаннями свідків. Статтею 315 ЦПК України наведено перелік фактів, що мають юридичне значення, які можуть бути встановлені судом. Однак, цей перелік не є вичерпним. Згідно із ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Встановлення факту спільного проживання однією сім`єю із [PERSON] позивачу необхідно для реалізації нею права на спадщину. Оскільки в іншому порядку встановити факт проживання однією сім`єю неможливо, а обставини повідомлені позивачем знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] з 2008 року до часу відкриття спадщини, підлягають задоволенню. Водночас, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на нерухоме майно, що належало спадкодавцю на час відкриття спадщини, задоволенню не підлягають, враховуючи наступне. Статтею 1296 ЦК України регламентується право спадкоємця на одержання спадщини. На відміну від ст. 1296 ЦК України, де йдеться про право на отримання свідоцтва про право на спадщину, у ст. 1297 ЦК України закріплено обов`язок спадкоємця звернутися до нотаріуса за отриманням свідоцтвом про право на спадщину, коли йдеться про спадкування нерухомого майна, що входить до складу спадщини. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Слід зазначити, що ч. 2 ст. 1296 ЦК України має декларативний характер, оскільки нею не встановлено максимальних строків звернення до нотаріуса за видачею спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, а також негативних наслідків невиконання останнім встановленого в даній нормі обов`язку. У частині першій статті 1298 ЦК встановлено мінімальний строк, в який може бути видане свідоцтво про право на спадщину, а саме: свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Однак, максимальний строк видачі свідоцтва про право на спадщину не встановлено. Тому цей строк залежить не тільки від часу звернення спадкоємців, а й може залежати від: черговості закликання до спадкування, надання права на спадкування підпризначеним спадкоємцям, вирішення цивільних справ про встановлення факту рідинних відносин та іншого судом тощо. При розгляді справи про визнання права власності на спадкове майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право власності на спадщину, слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтво про право на спадщину (ст.ст. 1296, 1297 ЦК України). Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Однак, в даному випадку, нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом виключно з підстав ненадання нею документів, що підтверджують родинні відносини зі спадкодавцем, а не у зв`язку із наявністю будь-яких інших перешкод для спадкування. Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 та зареєстрованим в Міністерсті юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595 (надалі - Порядок), а саме п. 1.2. глави 10 розділу ІІ, визначено, що при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. При видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва. (п. 4.1. глави 10 розділу ІІ Порядку). Також, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. (п. 4.14. глави 10 розділу ІІ Порядку). Доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин. (п. 4.2.глави 10 розділу ІІ Порядку). При цьому, факт проживання спадкоємців однією сім`єю зі спадкодавцем підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили. (п. 4.4. глави 10 розділу ІІ Порядку). Якщо один або кілька спадкоємців за законом позбавлені можливості подати документи, що підтверджують наявність підстав для закликання їх до спадкоємства за законом, вони можуть бути за письмовою згодою всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину і подали докази родинних, шлюбних чи інших відносин зі спадкодавцем, включені до свідоцтва про право на спадщину. (п. 4.5. глави 10 розділу ІІ Порядку). Спадкоємці закликаються до спадкування за законом у порядку черговості. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі: відсутності спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини або відмови від її прийняття. (п. 4.6. глави 10 розділу ІІ Порядку). Свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів (п. 4.12. глави 10 розділу ІІ Порядку). При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно із ст. 42 Закону України «Про нотаріат» вчинення нотаріальної дії може бути відкладено в разі необхідності витребування додаткових відомостей або документів від фізичних та юридичних осіб або надсилання документів на експертизу, а також якщо відповідно до закону нотаріус повинен впевнитись у відсутності у заінтересованих осіб заперечень проти вчинення цієї дії. Строк, на який відкладається вчинення нотаріальної дії в цих випадках, не може перевищувати одного місяця. За обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулася до суду та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом. Законами України можуть бути встановлені також інші підстави для відкладення або зупинення вчинення нотаріальних дій. Також, у відповідності до п. 4.13. глави 10 розділу ІІ Порядку, видача свідоцтва про право на спадщину може бути відкладена у разі: витребування нотаріусом відомостей або документів від фізичних або юридичних осіб, при цьому строк, на який може бути відкладено видачу свідоцтва про право на спадщину, не може перевищувати одного місяця; необхідності отримання нотаріусом від заінтересованих осіб згоди на подачу спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, заяви про прийняття спадщини згідно з вимогами ч. 2 ст. 1272 ЦК України. За обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулась до суду, та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом. Враховуючи отримання приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. від суду повідомлення про перебування в провадженні суду даної цивільної справи, вчинення нотаріальної дії повинно було бути зупинено або відкладено нотаріусом до вирішення справи у суді. Пунктом 1 і пунктом 2 глави 7 розділу І Порядку та ст. 46 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус має право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій. Такі відомості та (або) документи повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні. Відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про нотаріат» саме нотаріус, зокрема, зобов`язаний сприяти громадянам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду. Таким чином, як вбачається із спадкової справи, нотаріусом наразі не вчинено усі необхідні дії для реалізації спадкових прав особами, які звернулися із заявами про прийняття спадщини, зокрема дії спрямовані на закликання спадкоємців до спадкування і витребування, в даному випадку від [PERSON] і [PERSON] необхідних для вчинення нотаріальних дій документів. При цьому нотаріусом повинен бути встановлений строк на вчинення таких дій, який не повинен перевищувати один місяць, а також роз`яснено наслідки не вчинення відповідних дій. (п.1, п. 2 глави 7 розділу І Порядку). Також, із матеріалів спадкової справи не вбачається відмова нотаріуса [PERSON] та [PERSON] у вчиненні нотаріальних дій. Суд вважає, що на час звернення до суду із даним позов в частині визнання права власності на спадкове майно, у сторін по справі не виникло спору про право на це майно, а виникла необхідність підтвердження позивачем права на спадкування. Що, зокрема, підтверджується підставою відмови [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії, зазначеної нотаріусом у відповідній постанові. Після встановлення юридичного факту, який дає право позивачу набути статусу спадкоємця четвертої черги (ст. 1264 ЦК України), умова, що стала підставою для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальної дії, відпала. Незнання спадкоємцями про існування один одного, не є підставою вважати про наявність спору про право на спадкове майно. Відповідно до ст. 68 «Про нотаріат» нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. Спадкоємці за законом, які позбавлені можливості подати документи, що підтверджують наявність підстав для закликання до спадкоємства, можуть бути за письмовою згодою всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину і подали докази родинних, шлюбних чи інших відносин із спадкодавцем, включені до свідоцтва про право на спадщину. Нотаріус, отримавши необхідні документи, зокрема щодо родинних відносин спадкоємців із спадкодавцем, повинен, зокрема, встановити черговість прийняття спадщини і вирішити питання при видачу свідоцтв про право на спадщину або відмовити у їх видачі. Отже, лише після дотримання нотаріального порядку оформлення права на спадщину і лише в разі виникнення спору про це право, даний спір може бути вирішений в судовому порядку. Спір щодо права власності можливий, якщо оспорюється належність майна на праві власності спадкоємцеві, але не його спадково-правовий статус. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що наразі перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку у позивача не має. Задоволення заявленої позивачем позовної вимоги про визнання права власності на нерухоме майно, що увійшло до складу спадщини, може призвести до порушення прав інших осіб, які звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Крім того, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги до Вінницької міської ради не підлягають задоволенню у повному обсязі. Звернувшись до нотаріуса і подавши заяви про прийняття спадщини, позивач і відповідачі [PERSON] та [PERSON] стали «потенційними» спадкоємцями. Належними відповідачами у даній категорії справ є спадкоємці, які прийняли спадщину відповідно до вимог ст.ст. 1268-1270 ЦК України, або територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини в разі відсутності спадкоємців, а в частині визнання права власності - учасник цивільних правовідносин, який не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно. Тому, ВМР є неналежним відповідачем у даній справі за вищевказаних обставин. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у задоволенні позову. Судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Позивач, скориставшись своїми процесуальними правами, розпорядилась своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, пред`явивши саме ті вимоги, які вважала за необхідне, і саме до тих відповідачів, які на її думку повинні відповідати за позовом. Отже, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог до ВМР, оскільки вони пред`явлені позивачем до неналежного відповідача. Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача, шляхом встановлення факту спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] з 2008 року до часу відкриття спадщини. В задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання права власності за нею на 1/25 частки житлового будинковолодіння з відповідною часткою господарських будівель [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] слід відмовити, враховуючи вищевикладене. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 704, 80 гривень та у зв`язку із зміною предмета спору (збільшенням позовних вимог) судовий збір в сумі 704, 80 гривень, всього - 1 409, 60 гривень, що підтверджується квитанціями від 13.12.2017, 16.02.2018 та 02.05.2018. (т. 1 а.с. 1, 2, 103) Оскільки вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні даного позову точно визначити неможливо, оскільки даний позов, зокрема, носить вимоги немайнового характеру, то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. На що також звернув увагу ВССУ в п. 36 Постанови Пленуму № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 (із змінами від 25.09.2015). Враховуючи вищевикладене, положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України і те, що судом задоволено вимогу немайнового характеру лише до відповідачів [PERSON] та [PERSON] , з останніх на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 469, 86 гривень в рівних частках з кожної - по 234, 93 гривень. Оскільки судом відмовлено в задоволенні позовних вимог немайнового характеру до ВМР, то судовий збір в сумі 234, 94 гривень слід залишити за позивачем. Також, оскільки судом відмовлено в задоволенні позовних вимог майнового характеру, враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 704, 80 гривень слід залишити за позивачем. Доказів понесення відповідачами судових витрат суду не надано. Відповідно до наведеного вище та

Outcome: partial