Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-22 00:00:00

В травні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила виселити [PERSON] з житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Підгородне, пров. 3-й Мостовий буд. № 3. Представник позивачки за довіреністю [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином у встановленому законом порядку, що підтверджується оголошенням в газеті «Вісті Придніпровя» №54 (1853) від 18 липня 2017 року. Зі згоди представника позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, дослідивши в сукупності докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що [PERSON] належить житловий будинок № 3 по провул. 3 Мостовий в м. Підгородне Дніпровського району Дніпропетровської області, який вона придбала за особисті кошти, що підтверджується Договором купівлі-продажу житлового будинку укладеним між [PERSON] та [PERSON] та посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON] 03 вересня 2004 року, зареєстрованим в реєстрі за №5444 (а.с.14). Після придбання будинку позивачка разом з своїм чоловіком (відповідачем по справі) [PERSON] та їх спільним сином почали проживати однією сімєю в щойно придбаному будинку. Сімейно-шлюбні відносини між сторонами не склалися, в сімї постійно виникали конфлікти та суперечки, що унеможливило спільне проживання. [PERSON] разом з сином почали вести аморальний спосіб життя та вживати алкогольні напої. Так, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2008 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. [PERSON] скориставшись своїм правом на захист, звернувся до суду з позовом про поділ майна, проте рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2012 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя було відмовлено (а.с.17-18). На теперішній час позивачка є єдиним власником вищевказаного житлового будинку. Під час спільного проживання з позивачкою, [PERSON] вів аморальний спосіб життя та вчиняв відносно дружини насильницькі дії, що підтверджується постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2009 року про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 85 грн. (а.с.9), постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративного стягнення у вигляді громадських робіт строком 40 годин (а.с.10), постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2016 року про заміну не відбутого строку громадських робіт, призначених постановою Дніпропетровського районного суду від 28.12.2015 року у розмірі 40 годин громадських робіт на 6 діб адміністративного арешту (а.с.11-12). В період з 27 квітня 2015 року по 27 жовтня 2015 року [PERSON] надала [PERSON] тимчасову реєстрацію місця проживання (для оформлення відповідачем пенсії) в своєму житлову будинку № 3 по провул. 3 Мостовий в м. Підгородне Дніпровського району Дніпропетровської області, в якому відповідач періодично проживав. На теперішній час [PERSON] проживає у будинку позивачки без будь-яких правових підстав та має ключі від нього, на попередження та заборони проживання у будинку жодним чином не реагує. Відповідач веде антисоціальний спосіб життя та вчиняє відносно колишньої дружини насильницькі дії. Незважаючи на кримінальні справи у звязку із спричиненням [PERSON] тілесних ушкоджень, притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення щодо [PERSON] насильницьких дій, [PERSON] до теперішнього часу не виправився. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997\~р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до частини 4 статті 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Виходячи зі змісту загальних засад регулювання права власності, що встановлені\~статтею 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно змісту ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Разом з тим, згідно із статтею 391 цього кодексу, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Оскільки до теперішнього часу [PERSON] продовжує проживати в належному на праві власності позивачці будинку та систематично вчиняє відносно останньої насильницькі дії, [PERSON] не має змоги вільно розпоряджатися своїм майном. Статтею 157 ЖК Української РСР передбачено, що власник жилого будинку має право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сімї. Статтею 116 ЖК Української РСР встановлено, якщо наймач, члени його сімї псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість та законність позовних вимог [PERSON] про виселення [PERSON] з житлового будинку № 3 по провул. 3 Мостовий в м. Підгородне Дніпровського району Дніпропетровської області, а тому позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди І та ІІ груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів. Згідно ч. 2 ст. 88 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої часини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно пенсійного посвідчення №2141215707 виданого 18 листопада 2014 року на імя [PERSON] остання має ІІ групу інвалідності, а тому звільнена від сплати судового збору про звернення до суду з позовом. Таким чином, з [PERSON] необхідно стягнути 640 грн. на користь держави.

Outcome: approved