Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-31 00:00:00

В серпні 2019 року позивач ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , шляхом продажу Предмету іпотеки будь-якій особі покупцю від імені іпотеко держателя, надати позивачу право на проведення всіх необхідних дій пов`язаних з реалізацією предмета іпотеки, вирішити питання щодо розподілу судових витрат. В обґрунтування позову посилався на те, що, 13.11.2007 року між ПАТ КБ «Правекс-Банк» (стара назва АКБ «Правекс-Банк») та [PERSON] було укладено Кредитний договір №4696-005/07р, за умовами якого банк надав відповідачу грошові кошти у розмірі 66500 доларів США. Того ж дня між сторонами кредитного договору для забезпечення його виконання було укладено нотаріально посвідчений Договір про іпотеку із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя № 4696-005/07Р, на підставі якого, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, майновий поручитель передав квартиру загальною площею 48,5 м2 за адресою: [ADDRESS] , що належить Іпотекодавцю на праві власності. 10 серпня 2017 року між позивачем та ПАТ КБ «Правекс-Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимог за кредитними договорами та договорами забезпечення кредитів, відповідно до яких, до позивача перейшло право вимоги в тому числі за Кредитним договором №4696-005/07р від 13.11.2007 року та Договором про іпотеку із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя № 4696-005/07Р 13.11.2007 року. Відповідно до реєстру боржників, відступлена сума боргу [PERSON] за основним зобов`язанням становить 134405,59 доларів США, що еквівалентно 3457517,01 грн. Враховуючи зазначене, позивач на підставі ст.33 ЗУ «Про іпотеку» звертається до суду з даним позовом. У судове засідання представник позивача не з`явився, але надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив розглядати справу без його участі, не заперечував проти заочного розгляду. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків, установлених цим кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги й заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими й електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст.76 ЦПК). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч.1 ст.79 ЦПК). Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. В судовому засіданні встановлено, що 13.11.2007 року між АКБ «Правекс-Банк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк») та [PERSON] було укладено Кредитний договір №4696-005/07р, за умовами якого банк надав відповідачу грошові кошти у розмірі 66500 доларів США строком до 13.09.2019 року з відсотковою ставкою 12,8 % річних (а.с.4-9). Того ж дня між сторонами кредитного договору для забезпечення його виконання було укладено нотаріально посвідчений Договір іпотеки № 4696-005/07Р, на підставі якого, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, [PERSON] передала в іпотеку квартиру загальною площею 48,5 м2 за адресою: [ADDRESS] , що належить Іпотекодавцю на праві власності. Сторонами договору в розілі 3.2 Договору іпотеки визначено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (а.с. 10-11). 10 серпня 2017 року між позивачем та ПАТ КБ «Правекс-Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимог за кредитними договорами та договорами забезпечення кредитів, відповідно до яких, до позивача перейшло право вимоги в тому числі за Кредитним договором №4696-005/07р від 13.11.2007 року та Договором про іпотеку із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя № 4696-005/07Р 13.11.2007 року. Відповідно до реєстру боржників, відступлена сума боргу [PERSON] за основним зобов`язанням становить 134405,59 доларів США, що еквівалентно 3457517,01 грн. (а.с.12-40). У відповідності до вимог ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. Відповідно до ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Відповідно до підпункту А- пункту 2.2 договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами та акту приймання-передачі, покупець набув усі права вимоги продавця в якості кредитодавця по відношенню до позичальників стосовно кредитів за відповідними кредитними договорами, а також права вимоги продавця по відношенню до осіб, що надають забезпечення, за відповідними договорами забезпечення(договори іпотеки, договори застави та договори поруки, перелічені у Додатку 1 до договору), що створюють забезпечення стосовно відповідних Прав вимоги за кредитами (а.с.18). Відповідно до підпунктів І та ІІ пункту 4.5 договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, покупець зобов`язався надіслати кожному Позичальнику та Особі, що надає забезпечення повідомлення про передачу права вимоги за договором, протягом 30 робочих днів з дати закриття договору рекомендованим листом з повідомленням про отримання (а.с. 22). Частиною 1 ст. 1082 ЦК України визначено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. В той же час, позивачем не надано жодних доказів виконаннями ним зазначених умов договору про відступлення права вимоги, укладеного 10.08.2017 року та вимог ч. 1 ст. 1082 ЦК України щодо належного повідомлення боржників/поручителів про укладення цього договору протягом 30 робочих днів з дати набрання чинності, тобто письмового повідомлення про відступлення права вимоги. За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або належного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. В свою чергу, позивачем також не надано суду будь-яких доказів порушення відповідачем основного зобов`язання, зокрема будь-яких первинних бухгалтерських документів, розрахунків заборгованості, періодів за які утворилася така заборгованість, її складових та підстав нарахування, тощо, що позбавляє суд можливості встановити належними та допустимими доказами факт того, що відповідач [PERSON] зобов`язання за вищезазначеним кредитним договором виконувала та виконує неналежним чином, від чого також залежить з`ясування факту виникнення права позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки. Також, матеріали справи не містять жодних доказів виконання ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» свого обов`язку, передбаченого п.2.4. Договору Іпотеки № 4696-005/07Р 13.11.2007 року, щодо надіслання Іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушень або виконання порушеного основного зобов`язання та/або умов даного Договору. Вимога повинна бути оформлена письмово у вигляді офіційного листа на адресу Іпотекодавця підписаного уповноваженою особою Іпотекодержателя, із зазначенням вимог, необхідних для виконання або усунення. Так само, як відсутні докази дотримання порядку звернення стягнення, узгодженого сторонами договору в розділі 3, зокрема п.3.1.2., щодо доказів невиконання Іпотекодавцем вищезазначеної вимоги протягом 30 денного строку. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог. В свою чергу, з приводу обраного позивачем способу захисту, суд зазначає наступне. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним. Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України) та позасудові (статті 17-19 ЦК України). Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон), одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки. Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя(частина третя статті 33 Закону). З огляду на вказане Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону) є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону. Позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу позивачем від власного імені цього предмета будь-якій особі-покупцеві на підставі статті 38 Закону. Згідно з частиною першою статті 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Відповідно до статті 6ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону). Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки(частина друга статті 36 Закону). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Судом встановлено, що сторони погодили іпотечне застереження, а саме визначили у договорі іпотеки обидва передбачені частиною третьою статті 36 Закону способи задоволення вимог іпотекодержателя: звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі права власності на предмет іпотеки іпотекодержателю (пункт 3.1.3, 3.2.2. договору іпотеки); звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі (пункт 3.1.3, 3.2.1. договору іпотеки). У пункті 3.1.3 договору іпотеки сторони встановили, що, іпотекодержатель вправі на свій розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки. На відміну від такого різновиду позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки як звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (що може передбачати способи задоволення вимог іпотекодержателя, визначені у частині третій статті 36 Закону), судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону передбачає, що суд у резолютивній частині відповідного рішення обов`язково визначає спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 вказаного Закону, що також викладено у висновоку Верховного Суду України, сформульований у постанові від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16. Суд звертає увагу на те, що процедура продажу предмета іпотеки, передбачена статтею 38 Закону, може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки і в судовому порядку (про що суд згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону має вказати у судовому рішенні про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки), і у позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Проте звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту. Тобто частина друга статті 36 Закону, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателяу спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса. Така позиція зазначена у висновках Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/17423/17. Згідно з частиною першою статті 35 Закону у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 Закону). Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону. Недотримання іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки є однією з підстав для відмови в позові (Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин (2009 - 2010 роки), підготовлене Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України). Вимога, встановлена частиною першою статті 35 Закону, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя зазначеної статті). За змістом припису частини другої статті 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили (передбачили тільки можливість передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону). Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду № 310/11024/15-ц від 29.05.2019 року. З огляду на наведені висновки є необґрунтованими доводи позивача про наявність підстав для задоволення позову. На думку суду, позивач обрав неналежний спосіб захисту його прав Іпотекодержателя, з безпідставною вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу позивачем від власного імені цього предмета будь-якій особі-покупцеві на підставі статті 38 Закону, враховуючи ті обставини, що сторони передбачили у договорі іпотеки застереження, згідно з яким позивач має можливість самостійно звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу третій особі. В свою чергу, беручи до уваги ті обставини, що в задоволенні позовних вимог відмовлено та підстави відмови, судом не досліджується наявність або відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Враховуючи наведене, згідно зі ст. 141 ЦПК України, судові витрати необхідно віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed