Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-01 00:00:00

До Дзержинського районного суду м.Харкова звернувся [PERSON] з позовом до Територіального управління Державного Бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава, в якому просить стягнути з відповідача через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди у розмірі 566 760, 00 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що неправомірною тривалою бездіяльністю відповідач спричинив йому глибокі моральні страждання. Так, 03.12.2019 року посадова особа прокуратури внесла відомості до ЄРДР за №62019170000001224 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.364 КК України і направлено до СУ ДБР в м.Полтаві для проведення досудового розслідування та доручено слідчому Папу В.В. 05.12.2019 року слідчий звернувся до суду з клопотанням про продовження строку досудового розслідування. 09.12.2019 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави продовжено строк досудового розслідування по вказаному кримінальному провадженню. В подальшому, слідчий двічі звертався до суду з відповідними клопотаннями про продовження строку досудового розслідування, які були задоволені ухвалами суду від 04.03.2020 року та від 08.09.2020 року. Зазначає, що слідчим не проведено ніяких слідчо-процесуальних дій, спрямованих на встановлення істини. Вважає, що своїми тривалими неправомірними незаконними діями і бездіяльністю, надмірну тривалість досудового розслідування, слідчий Папу В.В. заподіяв позивачу як потерпілому моральної шкоди, оскільки з вини останнього його порушені права не поновлені, порушення закону не припинено, досудове розслідування у кримінальному провадженні проводиться неналежним чином через систематичну бездіяльність слідчого. Крім того вказує, що з вини відповідача він відчував моральні страждання. З вини слідчого позивач був позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства закону, порушено його психологічне благополуччя, він був позбавлений конституційного права на доступ до правосуддя. Відповідач в особі Територіального управління ДБР надав до суд відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовна заява є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Зазначає, що в провадженні Першого слідчого відділу СУ ТУ ДБР у м.Полтаві перебувають матеріали досудового розслідування №62019170000001224 від 03.12.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України. Ухвалою слідчого судді від 09.12.2019 року строк досудового розслідування у вказаному провадженні продовжено до 09.03.2020 року. Слідчим ТУ ДБР у м.Полтаві 14.02.2020 року надано доручення оперативному підрозділу на проведення слідчих дій, а саме на проведення допиту в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , водночас матеріали про виконання доручення до ТУ ДБР у м.Полтаві не надійшли. Ухвалою слідчого судді від 04.03.2020 року продовжено строк досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні до 09.09.2020 року. Слідчим ТУ ДБР у м.Полтаві 28.04.2020 року повторно надано доручення оперативному підрозділу на проведення слідчих дій, а саме на проведення допиту в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , водночас матеріали про виконання доручення до ТУ ДБР у м.Полтаві не надійшли. 28.09.2020 року до ТУ ДБР у м.Полтаві надійшла відповідь з Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області, в якій зазначалось, що оперативним підрозділом було вжито заходів для допиту свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , однак за адресою мешкання двері ніхто не відчинив, а до вхідних дверей підійшов громадянин, який представився [PERSON] , який в категоричній формі відмовився від допиту в якості свідка, вказав що згоден лише на допит в якості потерпілого та повідомив, що інші громадяни вказані в дорученні, є членами його родини та також згодні на допит лише в якості потерпілих. В подальшому вказані особи двічі викликались на допит в якості свідків, однак останні на допит не з`явились, причини неявки не повідомили. Крім того, позивач в ході проведення досудового розслідування для проведення допиту до ТУ ДБР у м.Полтаві не з`явився, також відмовився від допиту за місцем свого мешкання. З урахуванням проведених слідчих дій, слідчим ТУ ДБР у м.Полтаві встановлено відсутність події кримінального правопорушення, у зв`язку з чим, 22.12.2020 року прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. За таких обставин, представник відповідача наголосив на тому, що позов не містить жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про спричинення позивачу моральної шкоди. Крім того, зазначив, що правовідносини, що склались між позивачем та відповідачем врегульовані КПК України та не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Сам по собі факт звернення позивача із заявою до правоохоронних органів чи до суду не може свідчити про реальне порушення його прав. Позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження наявності завданої йому моральної шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного зв`язку між завданою шкодою і протиправними діяннями відповідача. Також зазначає, що сума моральної шкоди, обрахованої позивачем на підставі збірника «Відшкодування матеріальної та моральної шкоди: нормативні акти, роз`яснення, коментарі: станом на 01.01.2001 р. є лише літературним виданням, а не нормативно-правовим актом, а тому розрахунки, зроблені на його підставі не можуть вважатись належними. Враховуючи вищевикладене, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та висунутими позивачем із власних міркувань, а також суб`єктивним ставленням до органів прокуратури та слідства. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.12.2020 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначена справа передана в провадження судді Дзержинського районного суду м.Харкова Цвірюка Д.В. 22.03.2021 року. Ухвалою суду від 25.03.2021 року закрито підготовче провадження у справі та її призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився, про розгляд справи повідомлявся, причини неявки суду не повідомив. Уповноважений представник відповідача - Територіального управління ДБР в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без участі представника, зазначивши, що проти задоволення позову заперечує із мотивів, викладених у відзиві. Суд, дослідивши доводи учасників справи, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлені наступні факти. В провадженні Першого слідчого відділу СУ ТУ ДБР у м.Полтаві перебувають матеріали досудового розслідування за №62019170000001224 від 03.12.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України, внесені Генеральною прокуратурою України до ЄРДР на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 12.04.2018 року за фактом неправомірних дій окремих працівників прокуратури Харківської області. З матеріалів справи вбачається, що вказане кримінальне провадження розпочато 17.07.2018 за № 42018000000001732 від 17.07.2018 за ч. 1 ст. 364 КК України. Постановою прокурора від 30.10.2018 кримінальне провадження № 42018000000001732 від 17.07.2018 за ч.1ст.364 КК України об`єднано з кримінальним провадженням № 42018000000001222 від 18.05.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України за єдиним номером 42018000000001222. Досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42018000000001222 від 18.05.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1ст.364КК України проводилось СВ УСБУ в Полтавській області та відповідно до постанови прокурора матеріали вказаного кримінального провадження 16.04.2019 передано до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві. В подальшому, ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави від 09.12.2019 року строк досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні продовжено до 09.03.2020 року. 04.03.2020 року строк досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні продовжено до 09.09.2020 року. 08.09.2020 року строк досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні продовжено до 09.03.2021 року. 22.12.2020 року слідчим Першого слідчого відділу СУ ТУ ДБР розташованого у місті Полтаві винесено постанову про закриття кримінального провадження №62019170000001224. Як вбачається з матеріалів справи, вказана постанова позивачем не оскаржувалась та скасована не була. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. Згідно ч.1 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Обставинами, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог щодо стягнення моральної шкоди, є бездіяльність слідчого ТУ ДБР розташованого у місті Полтаві Папу В.В., що полягає у навмисному невиконанні ухвал Октябрського районного суду м.Полтави від 09.12.2019 року, 04.03.2020 року, 08.09.2020 року, у непроведені жодних слідчих дій, направлених на встановлення істини. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що йому заподіяно моральну шкоду внаслідок тривалої бездіяльності відповідача, надмірної тривалості досудового розслідування, у зв`язку з чим позивач втратив відчуття безпеки, верховенства права та правової стабільності, порушено його психологічне благополуччя. Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 22.12.2020 року, досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні розпочате на підставі ухвали слідчого судді за скаргою [PERSON] , у зв`язку із чим, фактичні обставини щодо вчиненого, на його думку, кримінального правопорушення може повідомити зазначена особа. Водночас, в ході проведення досудового розслідування [PERSON] для проведення допиту до ТУ ДБР у м.Полтаві не з`явився, також відмовився допитуватись за місцем свого мешкання. У зв`язку із чим, останній не повідомив будь-яких фактичних даних вчиненого, на його думку, кримінального правопорушення. Фактично [PERSON] ухилявся від проведення слідчих дій за його участі. Окрім цього, для проведення допиту неодноразово викликались члени родини [PERSON] ,, а саме [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , водночас для проведення допиту останні не з`явились. До того ж, слід зауважити, що строк досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні тричі продовжувався слідчим суддею з метою проведення допиту [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] та надання їм достатнього часу для підготовки для допиту, проте останні фактично ухилялися від проведення слідчих дій за їх участі. Враховуючи викладене, під час проведення досудового розслідування слідчим встановлено відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України. Позивачем також було надано до суду розрахунок моральної шкоди, спричиненої йому відповідачем в підтвердження суми такої шкоди. Водночас, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану саме органами дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме, у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю вини. Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст.ст.1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправності дій заподіювача шкоди і його вина, наявність причинного зв`язку між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінку заподіювача шкоди, його вини та причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Таким чином, у спірних правовідносинах відшкодування моральної шкоди здійснюється у разі, коли незаконними, винними діями органів, що здійснюють досудове розслідування чи прокуратури, завдано моральної шкоди громадянинові. Тобто, до спірних правовідносин не застосовується презумпції моральної шкоди. Згідно із ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Жодної з переліченої у ч.2 ст.23 ЦК України виключних способів заподіяння моральної шкоди та підстав, з якими закон пов`язує виникнення моральної шкоди, у тому числі будь-якої протиправної поведінки, слідчим ТУ ДБР розташованого у місті Полтаві не допущено. Згідно абз.2 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних або фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Правовідносини, що склалися між [PERSON] та ТУ ДБР врегульовані кримінальним процесуальним законодавством, не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Відповідні скарги [PERSON] розглянуто слідчими суддями з урахуванням положень КПК України, а питання правомірності дій посадових осіб ТУ ДБР у м.Полтаві взагалі судом не розглядалось, оскільки це не входить до повноважень слідчого судді. Таким чином, позивач поновив своє порушене право на неупереджене досудове слідство, а реалізація свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового розслідування, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а сам факт скасування вказаних постанов відповідача не свідчить про протиправність дій ТУ ДБР у м.Полтаві та завдання такими діями позивачу моральної шкоди. Також позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому рішеннями та бездіяльністю працівників ТУ ДБР моральної шкоди, яка згідно з ч.2 ст.23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; принижені честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Також суду не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження неправомірної поведінки слідчого під час досудового слідства, яка б знаходилася у причинно-наслідковому зв`язку з негативним наслідками для позивача. Відповідно до ст.1174 ЦК України, на яку посилається позивач, шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Оскільки у спірних правовідносинах посадові особи ТУ ДБР у м.Полтаві, з огляду на положення КПК України, виконують не владні управлінські функції, а процесуальні функції, то положення ст.1174 ЦК України не підлягають застосуванню. Зокрема, ст.1174 ЦК України передбачає спеціальні підстави та умови відповідальності при завданні фізичній або юридичній особі шкоди в позадоговірних правовідносинах, які відрізняють їх від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності в цивільно - правових правовідносинах і полягають у спеціальному суб`єктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері діяльності цих суб`єктів та характері їхніх дій. До суб`єктів відповідальності за цією нормою належать створені відповідно до Конституції України, правових актів Верховної Ради України, Президента, Кабінету Міністрів України, органи, які реалізують надані державою функції та повноваження у сфері управління, а також органи місцевого самоврядування, створені на підставі Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» , їх виконавчі органи та посадові або службові особи вказані державних органів. Сферою застосування вказаної норми є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній або юридичній особі у зв`язку з прийняттям зазначеними суб`єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України. Водночас слідчі ТУ ДБР у м.Полтаві, що проводять досудове слідство та приймають відповідно до вимог КПК України певні процесуальні рішення, виконують не владні управлінські функції, а здійснюють процесуальну діяльність, а отже до таких суб`єктів, зазначених у ст.1174 ЦК України, не належать. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч.1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. Будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов`язувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які позивач посилається, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди. Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі вищевикладеного, ст.ст.23, 1174, 1176 ЦК України,

Outcome: dismissed