Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-21 00:00:00

В січні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , в якому просив суд визнати недійсним правочин - угоду (основний договір) про встановлення приватного сервітуту на земельну ділянку (постійного, безоплатного) від 14.08.2018 року, укладену між [PERSON] та [PERSON] . В обгрунтування позову зазначено, що 14.11.2019 року позивач із надісланих відповідачем [PERSON] документів дізнався про те, що між відповідачами 14.08.2018 рок було укладено договір про встановлення приватного сервітуту стосовно частини земельної ділянки, яка належить позивачу та його дружині [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Позивач вказує, що вказаний договір було укладено без його участі та поза його волею. З відповідачем [PERSON] позивач перебуває в зареєстрованому шлюбі із 03.10.1992 року та в період шлюбу 25.06.2011 року за договором купівлі-продажу ними було придбано земельну ділянку, площею 0,0086 га в районі будинку [ADDRESS] , яка була оформлено на його дружину, однак, є об`єктом спільної сумісної власності. Своєї згоди, як співвласника на встановлення приватного сервітуту та укладення угоди щодо земельної ділянки позивач не давав. З огляду на викладене, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав і законних інтересів щодо майна, яке є спільною сумісною власністю, шляхом визнання зазначеного правочину недійсним. Ухвалою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24.02.2019 року, справу було направлено до Апеляційного суду м. Києва для визначення підсудності. Ухвалою Київського апеляційного суду від 05.03.2020 року, було визначено Голосіївський районний суд м. Києва для забезпечення розгляду даної цивільної справи. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 30.03.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 14.05.2020 року, у справ було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився. До суду надіслав письмову заяву про розгляд справи без його участі. Просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Суду подала письмову заяву, в якій просила розглянути справу без її участі та проти задоволення позову не заперечувала, визнавши позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Судом про розгляд справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. З будь-якими клопотаннями до суду не зверталась. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Згідно із ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами статті 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] із 03.10.1992 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу, а також зареєстровані за однією адресою: [ADDRESS] , про що свідчать копії паспортів. 25.06.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , за яким [PERSON] набула право власності на зазначену земельну ділянку. Зазначений договір було зареєстровано у встановленому законом порядку, про що свідчить витяг із Державного реєстру правочинів. 14.08.2018 року між [PERSON] (власник) та [PERSON] (користувач) було укладено угоду (основний договір) про встановлення приватного сервітуту на земельну ділянку, відповідно до умов якої власник відповідно до умов цього договору надала користувачу право обмеженого користування часиною земельної ділянки, площею 28 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] з метою безперешкодного проходу, проїзду через ділянку. Позивач вказує, що земельна ділянка, частина якої була передана його дружиною в користування відповідачу [PERSON] за вказаним договором, є спільною сумісною власністю подружжя, та укладена між сторонами угода (основний договір) без його згоди порушує його права, як співвласника, а тому наявні підстави для визнання вказаного правочину недійсним. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що згідно із ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За змістом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Отже, згода одного з подружжя на відчуження та/або передачу в користування цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Так, Верховним Судом України в постанові від 27.01.2016 року по справі № 6-1912цс15 висловлено правову позицію, згідно якої укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Судом встановлено, що спірний договір із [PERSON] був укладений [PERSON] в період перебування, останньої, із позивачем у шлюбі, відповідач [PERSON] на час укладення угоди знала, що майно є спільною сумісною власністю подружжя, однак, останньою було укладено угоду без отримання відповідної згоди чоловіка, а позивач, в свою чергу, про укладення вказаного договору нічого не знав, та дізнався про це лише після отримання від відповідача [PERSON] досудової вимоги, яка була надіслана йому її представником. Відповідачем [PERSON] позов було визнано в повному обсязі, а відповідачем [PERSON] жодних доказів на спростування обґрунтувань позовних вимог, зокрема, в частині наявності згоди позивача на укладення спірного договору його дружиною щодо розпорядження спільним сумісним майном, суду надано не було. За приписами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи судом було встановлено, що спірний договір щодо майна, яке перебуває в спільній сумісній власності позивача та відповідача [PERSON] , було укладено, останньою, без відповідної згоди її чоловіка, та те, що обґрунтування позову знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи та стороною відповідачів жодними доказами не спростовані, суд вважає, що позовні вимоги доведені належними і допустимими доказами, а відтак позов підлягає задоволенню. Суовий збір в порядку ст. 141 ЦПК України, слід стягнути із відповідачів на користь позивача в рівних частинах

Outcome: approved