Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-13 00:00:00

В червні 2019 року [PERSON] звернувся з позовною заявою до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві про зняття арешту з майна. В обґрунтування доводів позову [PERSON] посилається на те, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 10.04.2018 автомобіль легковий Infiniti FX35, [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] належить йому на праві власності. Позивач зазначив, що дізнався з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, про наявність запису у вказаному реєстрі від 04.05.2018 року за № 16855629, внесений реєстратором - Маріуца Т.В., державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про реєстрацію публічного обтяження - арешт рухомого майна, боржник: [PERSON] , код [NUMBER] , [ADDRESS] , об`єкт обтяження: автомобіль легковий Infiniti FX35, [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] . Згідно вказаного запису № 16855629 арешт на належний [PERSON] автомобіль накладено згідно постанови про арешт майна боржника № 50070338 від 20.12.2017 року, що була винесена Голосіївським РВДВС м. Київ ГТУЮ у м Києві. Запис про арешт майна був внесений після укладення договору купівлі-продажу, а автомобіль на момент внесення запису належав [PERSON] на праві власності. У зв`язку з викладеним позивач був вимушений звернутися до суду із вказаним позовом. Позивач посилається на те, що 15.05.2019 представник позивача звернувся до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві з заявою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження. Проте, представнику позивача було відмовлено у наданні можливості ознайомитись з матеріалами виконавчого провадження у зв`язку з тим, що позивач не є учасником виконавчого провадження. Станом на 21.06.2019 письмової відповіді із такою відмовою позивачем так і не отримано. Також позивач зазначив, що 04.06.2019 представником позивача було направлено адвокатський запит до Територіального сервісного центру 1242 РСЦ МВС в Дніпропетровській області для отримання інформації щодо власника транспортного засобу станом на 10.04.2018. 08.06.2019 у відповідь на адвокатський запит ТСЦ 1242 листом № 31/4/1242/41аз повідомив, про те що станом на 10.04.2018 року [PERSON] не був власником (або співвласником) вказаного транспортного засобу. Таким чином позивач вважає, що на належне йому майно безпідставно накладено арешт, чим порушені його майнові права щодо розпорядження власністю. У зв`язку з викладеним позивач був вимушений звернутися до суду із вказаним позовом. Позивач надав до суду заяву, у якій просив розгляд справи проводити за наявними у справі доказами, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином. Відзиву від представника відповідача на позов до суду не надходило, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі відповідача, представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ст.ст. 280-282 ЦПК України вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів та ухвалити заочне рішення. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 10.04.2018 автомобіль легковий Infiniti FX35, [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] належить на праві власності [PERSON] . Відповідно до Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 59504858 від 04.05.2019 реєстратором - Маріуца Т.В., державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про реєстрацію публічного обтяження - арешт рухомого майна, реєстраційний номер обтяження 16855629, підстава обтяження постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження 50070338, видана 20.12.2017 Голосіївським районним відділом державної виконавчої служби м. Київ Головним територіальним управлінням юстиції у м. Києві, опис предмета обтяження: автомобіль легковий Infiniti FX35, [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] . Згідно вказаного запису № 16855629 арешт на належний позивачу автомобіль накладено згідно постанови про арешт майна боржника № 50070338 від 20.12.2017 року, що була винесена Голосіївським РВДВС м. Київ ГТУЮ у м Києві. Як вбачається із Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 59504858 від 04.05.2019 відомості щодо обтяження були внесені до реєстру 04.05.2018. Відповідно до відповіді ТСЦ 1242 від 08.06.2019 на адвокатський запит від 04.06.2019, станом на 10.04.2018 року [PERSON] не був власником (або співвласником) транспортного засобу: автомобіль легковий Infiniti FX35, [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] . Таким чином, у зв`язку із несвоєчасним внесенням реєстратором відомостей про вказане обтяження, позивачу під час укладення договору купівлі-продажу № 1242/2018/893164 від 10.04.2018 не були відомі та не могли бути відомі, та на день внесення відомостей до реєстру майно не належало боржнику, таким чином, були вчинені дії, які порушили права та інтереси іншої особи - Позивача. Отже, на даний час у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна продовжує існувати запис про обтяження майна, яке належить [PERSON] , що є порушенням прав позивача як власника нерухомого майна. Статтею 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (далі - Закон) встановлені правові наслідки реєстрації обтяження. Так, взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. Відповідно до ст. 39 Закону, публічне обтяження підлягає реєстрації в порядку, встановленому цим Законом, протягом п`яти днів із дня винесення відповідного рішення, на підставі якого воно виникає. Обов`язок щодо здійснення реєстрації покладається на уповноважений орган (особу) або на особу, зазначену в рішенні уповноваженого органу. Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна» від 5 липня 2004 р. № 830 (далі - Порядок) визначено, що державна реєстрація обтяжень рухомого майна проводиться з метою забезпечення виконання зобов`язань і захисту прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна та надання в інтересах цих осіб інформації про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна. Відповідно до абз. 3 п. 5 вказаного Порядку, державна реєстрації публічних обтяжень рухомого майна під час примусового виконання рішень відповідно до закону проводиться державним або приватним виконавцем. Згідно з абз. 3 п. 6 Порядку, у разі проведення державної реєстрації публічних обтяжень рухомого майна державним або приватним виконавцем та податковим керуючим відомості про обтяження рухомого майна вносяться до Реєстру на підставі сформованої ними заяви за допомогою програмних засобів ведення цього Реєстру. Відповідно до ст.15ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.16ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями ст. ст. 316, 317, 321 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 319 ЦК України визначає що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з ст.391ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз`яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно з ч.1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Статтею 59 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено вичерпний перелік випадків, які є підставою для зняття виконавцем арешту з майна боржника. Як наслідок, держаний виконавець позбавлений права самостійно скасувати арешт. Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, у разі: направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби. Згідно ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції, чинній на момент закінчення виконавчого провадження ) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Державний виконавець зобов`язаний зняти арешт з рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Таким чином, наявність арешту майна порушує права позивача, як власника на власний розсуд розпоряджатися та користуватися своїм майном. З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки наявність обтяження у вигляді заборони відчуження позбавляє позивача права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності майном. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач довів ті обставини, на які посилався, як на підставу своїх позовних вимог. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачена ним сума судового збору при зверненні до суду.

Outcome: approved