Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

В травні 2018 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом про стягнення з [PERSON] на його користь суму заборгованості за договором позики від 07.05.2018 року у розмірі 1 400 000,00 грн. та суму сплаченого судового збору за подання даного позову до суду. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 07.05.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики, згідно умов якого відповідач отримав від позивача позику в сумі 1 400 000,00 грн. Разом з тим, незважаючи на те, що вищенаведеним Договором позики було встановлено строк повернення грошових коштів до 20.05.2018 року включно, станом на дату звернення позивача до суду з цим позовом, відповідач отриману позику так і не повернув. На підставі зазначеного та зважаючи на те, що відповідач в добровільному порядку грошові кошти повертати не збирається, позивач просив суд позов задовольнити та стягнути з відповідача заборгованість за Договором позики у розмірі 1 400 000,00 грн. Ухвалою від 01.06.2018 року відмовлено в задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову. Ухвалою від 19.06.2018 року відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Разом з тим, 13.11.2018 року до суду надійшла заява позивача, в якій він просить розгляд справи проводити за його відсутності, а позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі. В свою чергу, відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випаду визнання позову відповідачем. За вказаних обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку, передбаченому ст.200 ЦПК України. Так, відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 07.05.2018 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір позики, згідно якого позивач надав відповідачу позику в розмірі 1 400 000,00 грн., а відповідач прийняв на себе зобов'язання повернути всю суму отриманої позики в строк до 20.05.2018 року. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Проте, як встановлено в підготовчому засіданні, в тому числі й з пояснень відповідача, у визначений сторонами строк та по теперішній час відповідач не виконав своїх зобов'язань за договором позики та суму боргу позивачу так і не повернув. В свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому, як передбачено положеннями ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Таким чином, враховуючи те, що обставини, викладені позивачем у позовній заяві на підтвердження заявлених вимог, знайшли своє підтвердження в підготовчому засіданні та визнані самим відповідачем, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягає задоволенню. Крім того, порядку, визначеному ст.ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 8 810,00 грн. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 525, 526, 530, 1046, 1047, 1049 ЦК України та

Outcome: approved