Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

В червні 2019 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшла позовна заява [PERSON] до Державного навчально-виробничого закладу авіаційного профілю «Запорізький центр льотної підготовки ім. Маршала авіації О.І. Покришкіна» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за порушення строків виплати заробітної плати, середнього розрахунку при звільненні. Позов обґрунтовано наступним. Позивач [PERSON] працювала на підприємстві відповідача на посаді кладовщика з 24.05.1989 року. 28.02.2017 року позивача було звільнено з займаної посади за власним бажанням - на підставі ст. 38 КЗпП України. Після звільнення позивача з ним не було проведено розрахунку за належними йому виплатами, що і стало підставою для подання даного позову. В первинній позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача на його користь: - заборгованість по заробітній платні 28878,60 грн., - компенсацію за відпустку 22746,93 грн., - компенсацію за порушення строків її виплати 3469,20 грн., - середній заробіток за час затримки розрахунку 12465,60 грн., Крім того, позивач просив суд покласти на відповідача судові витрати, що складаються з судового збору в розмірі 768,40 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 3200,00 грн. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи представник відповідача Державного навчально-виробничого закладу авіаційного профілю «Запорізький центр льотної підготовки ім. Маршала авіації О.І. Покришкіна» до суду не з`явився. Відзиву на позовну заяву у строк, встановлений ухвалою суду, не направив, скориставшись своїми процесуальними правами на власний розсуд. Ухвала суду про витребування доказів від 11.11.2019 р. відповідачем виконана, на адресу суду 05.12.2019 р. надано документи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши подані докази, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до приписів ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Як вбачається з копії трудової книжки на ім`я [PERSON] , позивач з 22.05.1989 року працювала в установі відповідача на різних посадах та була звільнена 28.02.2017 року за угодою сторін на підставі статті 36 КЗпП України. Вказане узгоджується з копією наказу № 5-к від 28.02.2017 року. Позивач при зверненні до суду посилається на те, що на час звільнення йому не була виплачена заробітна плата за період з липня 2016 р. по день звільнення. Згідно з ст.115\~КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Зазначені положення закріплені також ст.24 Закону України «Про оплату праці». Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 117, 2371 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. У п.п. 20, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13 роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. З урахуванням вказаних висновків Верховний Суд України у постанові від 22.01.2014 року у справі № 6-159цс13 зазначив, що невиконання роботодавцем вимог ст. 116 КЗпП України є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст. 117 зазначеного Кодексу моментом припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, у тому числі й за рішенням суду. Крім того, у постанові від 29.01.2014 року у справі № 6-144цс13 Верховний Суд України навів правові висновки, згідно із якими після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Конституційний Суд України в рішенні від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 визначив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Оскільки відповідачем Державним навчально - виробничим Закладом авіаційного профілю «Запорізький центр льотної підготовки ім. Маршала авіації О.І.Покришкіна» не було виплачено належних звільненому працівникові сум у строки передбачені діючим законодавством, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому суд виходить з приписів ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України та враховує, що відповідач не надав суду належних доказів повної чи часткової сплати належних до сплати сум, не спростував наданий позивачем розрахунок, на власний розсуд розпорядившись своїми процесуальними правами. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Із матеріалів справи вбачається, що представник позивача адвокат Мелешко Л.П. надавала позивачу правову допомогу за договором від 03.12.2018 року та ордером на надання правової допомоги серії ЗП № 70433. Загальна вартість юридичних послуг оцінена у 3200,00 грн. відповідно до розрахунку від 15.02.2019 р. До складу оплатних послуг представника включені: консультація, робота з законодавством України у сфері трудових відносин, складання позовної заяви, складання запитів та представництво інтересів позивача у суді. Згідно із ч. 1 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами у відповідності до ч. 5 ст . 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті. При цьому ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладено на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат в частині витрат позивача з отримання професійної правничої допомоги суд враховує, що представником позивача адвокатом Мелешко Л.П. надано детальний розрахунок наданих послуг, виконаних нею в межах укладеного з позивачем договору; справа може бути віднесена до категорії справ середньої складності, розгляд її відбувався протягом кількох місяців, справа мала істотне значення для обох сторін; відповідачем не подавалось клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а рівно і не заявлялось про неспівмірність вартості послуг адвоката складності справи, ціні позову, обсягу наданих послуг та витраченого на це часу, у зв`язку з чим суд вбачає підстави для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 3200,00 грн. Судовий збір, відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, покладається на відповідача.

Outcome: approved