Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-13 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 16.01.2020 р. надійшов зазначений позов [PERSON] до [PERSON] про розлучення та стягнення аліментів, в якій Позивач просить суд: розірвати шлюб, укладений сторонами та зареєстрований Володарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області; стягнути з Відповідача на її користь аліменти на утримання їх неповнолітньої дитини [PERSON] , 2017 р.н., у твердій грошовій сумі в розмірі 2 000 грн. щомісячно. На обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач у позовній заяві зазначила, що між нею та Відповідачем 18.02.2017 р. було зареєстровано шлюб; від шлюбу вони мають дочку [PERSON] , [INFO] , яка знаходиться на утриманні Позивача. На тепер вони з Відповідачем фактично не проживають, відносин не підтримують, подальше спільне проживання і збереження шлюбу вважає таким, що суперечить інтересам сім`ї та малолітній дитині. Матеріальної допомоги на утримання останньої Відповідач не надає, не працює. Ухвалою суду від 23.01.2020 р. відкрито провадження в справі, визначено здійснення розгляду справи у загальному позовному провадженні, встановлено Відповідачеві строк для подання відзиву та призначено підготовче судове засідання на 18.02.2020 р., відкладене через неявку сторін на 10.03.2020 р.; ухвалою суду від 10.03.2020 р. справу призначено до розгляду по суті на 14.04.2020 р.; про дату, час і місце розгляду повідомлено сторін, що підтверджено наявними в матеріалах справи їх особистими розписками (а.с. 32). У судове засідання 14.04.2020 р. Позивач не з`явилася; 16.03.2020 р. подала заяву про розгляд справи без її участі, в які виклала водночас клопотання про її відмову від позовних вимог у частині стягнення аліментів та про підтримку вимоги щодо розірвання шлюбу (а.с. 34). Відповідач у судове засідання не з`явився; також подав до суду 16.03.2020 р. заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги про розлучення визнає (а.с. 35). За загальним правилом частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності; якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (частина третя статті 211 ЦПК України); у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України). З огляду на це неявка сторін, якими подано заяви про розгляд справи без їх участі, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 49, частини першої статті 206 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу (провадження у справі), зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з частиною четвертою статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За роз`ясненнями Верховного Суду України, викладеними у пункті 24 Постанови Пленуму від 12.06.2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пункті 11 Постанови Пленуму від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом; визнання відповідачем позову має бути безумовним, не суперечити закону й не порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), у такому разі суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для прийняття визнання Відповідачем позову в частині вимог щодо розірвання шлюбу та задоволення позовних вимог Позивача з урахуванням поданої письмової заяви про відмову від частини позовних вимог (в частині щодо стягнення аліментів), суд, ознайомившись з матеріалами справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), виходить з такого. З наявних письмових матеріалів справи судом встановлено, що 18.02.2017 р. сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 18.02.2017 р. Володарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 07 (а.с. 8); від шлюбу вони мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Володарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 29.06.2017 р., актовий запис № 81 (а.с. 9). Як зазначено Позивачем у позовній заяві та не спростовується Відповідачем, яким подано письмову заяву про визнання позову в частині розірвання шлюбу, спільне життя сторін не склалося, вони фактично не проживають разом, відносин не підтримують, подальше спільне проживання вважають неможливим, збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам. За загальним правилом частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. В Україні шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість (стаття 51 Конституції України, статті 24, 56 Сімейного кодексу України). Шлюб припиняється внаслідок його розірвання, зокрема, за позовом одного з подружжя на підставі відповідного рішення суду (частина друга статті 104, частина третя статті 105, стаття 110 Сімейного кодексу України). За статтею 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (стаття 113 Сімейного кодексу України). Зогляду на викладене та зважаючи на небажання сторін примиритися, їх окреме на тепер проживання, що вбачається з адрес їх проживання, зазначених у позовній заяві (а.с. 2) та в їх згаданих вище заявах щодо суті справи (а.с. 34, 35), суд дійшов до висновку, що рішення сторін про розлучення є виваженим і свідомим, причини, з яких вони наполягають на розірванні шлюбу, - обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження ними сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають. Суд не може примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення, продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків і можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. З огляду на це суд вважає, що визнання Відповідачем позову в частині розірвання шлюбу не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому вбачає наявними підстави для прийняття визнання позову Відповідачем та задоволення позову (з урахуванням заяви Позивача про відмову від позовних вимог в частині стягнення аліментів, а.с. 34), залишивши Позивачеві прізвище « [PERSON] » згідно з її вимогою (а.с. 4). За імперативними приписами частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України з Відповідача стягуються судові витрати на користь Позивача. Водночас, зважаючи на визнання Відповідачем позову, суд застосовує положення частини першої статті 142 ЦПК України, частини третьої статті 7 Закону України «Про судовий збір» відносно повернення Позивачеві з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позовна вимога щодо стягнення аліментів судом не розглядалася та не вирішувалася згідно з поданою Позивачем заявою, відтак питання щодо судових витрат (судового збору) в цій частині судом не вирішується. Зважаючи на усе наведене та відповідно до статей 24, 55, 104, 105, 110, 112, 113, 115 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved