Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

В червні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. Позовні вимоги вмотивовані тим, що [INFO] о 13 год. 36 хв., у соціальній мережі «Fecebook», на сторінці «[INFO]», під дописом: « [INFO]», поширена неправдива інформація про позивача, а саме [PERSON] залишив коментар під вищезазначеним постом « [INFO]». Позивач зазначає, що після поширення відповідачем в мережі інтернет недостовірної інформації відносно нього, він отримав психологічну травму, від якої страждає він та його ділові стосунки, а також репутація напрацьована роками, у зв`язку з чим вимушений звернутися до суду, який просить визнати такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , інформацію поширену [PERSON] в мережі інтернет коментар до посту від [INFO] року о 13 год. 36 год. та зобовязати відповідача спростувати викладені у коментарі факти, як такі, що не відповідали дійсності і зганьбили його честь, гідність та ділову репутацію шляхом вибачення за поширення про нього неправдивої інформації та втручання у особисте життя, порушення прав людини, приниження честі, гідності та ділової репутації; стягнути з [PERSON] на його користь 1,00 грн. на відшкодування моральної шкоди та судові витрати по справі. Ухвалою суду від 23 липня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 11 січня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 14 серпня 2020 року до Томашпільського районного суду Вінницької області надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що позовні вимоги [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації не можуть бути задоволені, оскільки позивач не наводить докази, в чому саме полягає порушення його права, що поширена інформація або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам заявникам, або перешкоджає йому повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право та жодним чином не підтвердив заподіяння йому моральної шкоди. Також, наголошує, що факт поширення інформації саме [PERSON] є недоведеним, так як у соціальних мережах будь-яка особа може створити сторінку під будь-яким іменем. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Сарафанюк О.П. позовну заяву підтримали, посилаючись на обставини зазначені в ній. Крім того позивач вказав, що [PERSON] є місцевим активістом та постійно створює йому перешкоди за час роботи головою Вапнярської селищної ради, неодноразово звинувачував його у нападі на нього та побитті, про те що він має до цього відношення, однак позивач наголошує що не має до цього жодного відношення. Представник позивача в судовому засіданні також наголосив, що текст викладений [INFO] викладений [PERSON] на своїй сторінці у соціальній мережі «Fecebook», порочить честь та гідність [PERSON] , зазначив відповідач не мав права викладати таку інформацію у мережі інтернет. Звертає увагу на те, що на сторінку у соціальні мережі «Fecebook» без логіна та пароля ніхто інший зайти не може, окрім того хто цю сторінку створив. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Самар В.О. в судовому засіданні посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог просять відмовити в їх задоволенні. Так, відповідач пояснив, що особисто не писав коментар під дописом від [INFO] о 13 год. 36 хв., у соціальній мережі «Fecebook», на сторінці « [INFO] », наголосив, що його особистих сторінок у мережі «Fecebook» є декілька, тому факт поширення саме ним інформації є недоведеним. Крім того представник відповідача - адвокат Самар В.О. зазначив, що доводи викладені в позовній заяві не підтверджуються належними та допустимими доказами. Зауважив, що належним відповідачем у такій категорії справ є автор публікації, в матеріалах цивільної справи відсутні докази авторства посту у мережі «Fecebook» [PERSON] . Також, наголосив, що твердження що автором є [PERSON] відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» є оціночним судженням, які згідно закону не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості і ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Наголосив, що відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що [INFO] о 13 год. 36 хв., у соціальній мережі «Fecebook», на сторінці «[INFO]», під дописом: « [INFO]», поширена інформація про позивача, а саме [PERSON] залишив коментар під вищезазначеним постом « [INFO]» (а.с. 11-12). Як видно з копій сторінок соціальної мережі «Fecebook» під іменем [PERSON] в мережі створено дві соціальних сторінки (а.с. 13-14). Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного обґрунтування. Так, ст. 3 Конституції України визначає, що життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно положень ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. За правилами ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захисті, гідності та честі. Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року за №1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до положення ч.1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Як встановлено в ході судового розгляду своїм правом на відповідь з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку, позивач не скористався. При вирішенні питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2020 року у справі № 757/32917/17-ц (провадження № 61-4421св19) зазначено, що: «у рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» (12/1984/84/131) (Страсбург, 08 липня 1986 року) зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 Конвенції, свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Пунктом 18 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, згідно з положеннями статті 277 ЦК (435-15) і статті 10 ЦПК (1618-15) обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно із роз`ясненнями, що містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду», суди застосовують при розгляді справ Європейську конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Згідно зі ст. 10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 04.11.1950 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і свобод людини» від 11.09.1997 року, кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Як вказано у рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Гійзельс, Гудвіна , Прагер і Обершлік , Хендісайд) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Так, як зазначалося, у разі висловлення суб`єктивної думки в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду, однак у судовому засіданні не було встановлено, що саме [PERSON] є автором коментаря до посту від [INFO] у соціальній мережі «Fecebook», на сторінці «[INFO]», під дописом: « [INFO]», про поширення неправдивої інформація про позивача. Щодо заявленої вимоги позивача - зобов`язати відповідача спростувати викладені у коментарі факти, як такі що не відповідали дійсності і зганьбили його честь і гідність шляхом вибачення, суд виходить з наступного. Пунктом 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК. На думку суду допис до посту від [INFO] у соціальній мережі «Fecebook», на сторінці «[INFO]» відносно [PERSON] є публічним зверненням особи про вчинення неправомірних дій. Також, долучені скріншоти оспорюваної інформації не є доказом розміщення публікації в інтернет-мережі саме відповідачем та не підтверджують беззаперечно авторство публікацій саме [PERSON] . Крім того, належним відповідачами у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Таким чином, суд проаналізувавши коментар до посту від [INFO] у соціальній мережі «Fecebook», на сторінці «[INFO]» відносно [PERSON] , оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, відтак у задоволенні позову слід відмовити. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у сумі 1,00 грн, суд вважає, що така вимога є похідною від вимоги про захист честі та гідності в задоволенні якої відмовлено, а тому підстав стягувати моральну шкоду у суду немає. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід віднести за рахунок позивача [PERSON] . Відповідно,

Outcome: dismissed