Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

Громадська організація «Законність і правопорядок», яка діє в інтересах [PERSON], звернулася до суду з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Самара» Близнюківського району Харківської області (надалі СТОВ «Самара») в якому, після уточнення підстав позову, просить визнати недійсним договір оренди майнових паїв від 10 листопада 2007 року, укладений між співвласниками майна в особі уповноваженого [PERSON] та СТОВ «Самара» (надалі Договір оренди) та зобовязати СТОВ «Самара» зняти з державної реєстрації майно, яке було тимчасово зареєстроване за ним т.1 а.с.1-7, т.2 а.с.146-147). В обґрунтування позову посилаються на наступне. На підставі свідоцтв про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства(майновий сертифікат) ХА №198446 від 25.12. 2013 та ХА 100431 від 21.06. 2001 [PERSON] має право на пайовий фонд майна Колективного сільськогосподарського підприємства «Червона Самара» Близнюківського району Харківської області (надалі КСП «Червона Самара» відповідно у частці ) 0,0276 % (7040 грн) та 0,0276 % (2263 грн). Листом від 09.04.2015 №25 СТОВ «Самара» надала [PERSON] Договір оренди майнових паїв від 10.11.2007 та перелік майна пайового фонду, переданого в оренду, що підтверджено постановою суду у справі №612/158/15-а від 05.05.2015. За цим [PERSON] співвласники майна передали СТОВ «Самара» в оренду належні їм на праві спільної власності основні засоби. Стверджують, що [PERSON] не був присутнім на загальних зборах співвласників, на яких вирішувалося питання про надання повноважень [PERSON] на укладення цього договору і, як наслідок, не надавав згоди на укладення цього договору. Істотні умови договору оренди з [PERSON] не узгоджувалися, будь-які домовленості між останнім та СТОВ «Самара» не проводилися. Оскільки було встановлено відсутність договору про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності, у [PERSON] були відсутні будь-які повноваження на укладення [PERSON] оренди (Ця обставина зазначена пізніше - в письмовій заяві позивача про внесення змін до підстав позову від 01.03. 2016) (т.2 а.с.146-147). Договір посвідчений секретарем виконавчого комітету Верхньосамарської сільської ради Близнюківського району Харківської області [PERSON], зареєстрований у реєстрі за №109. 25.07.2013 дію [PERSON] оренди було продовжено до 10.09.2017, що також посвідчено секретарем цієї ж ради [PERSON] Засвідчено справжність підпису сторін. Як на підстави недійсності [PERSON] оренди вказують на таке. Згідно п. 69 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України», затвердженої наказом [PERSON] юстиції України від 25.08. 1994 № 22/5, чинної на момент укладення цього договору, посадова особа виконавчого комітету засвідчує справжність підпису на документах, зміст яких не суперечить законові і які не мають характеру угод та не містять у собі відомостей, що порочать честь і гідність людини. Таке ж правило зазначено і в п.п. 41 «Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування», затвердженому наказом МЮ України від 02.12.2011, чинному на момент продовження дії [PERSON] оренди. Вважають що на підставі ст.ст.209, 203 ЦК України Договір оренди повинен був би бути посвідчений нотаріально шляхом вчинення посвідчувального напису. Крім того посадовими особами виконавчого комітету посвідчено справжність підпису сторін під документом, який має характер угоди. Отже сторонами [PERSON] оренди в момент вчинення правочину , на підставі ч.1 ст. 215 не дотримано вимог, встановлених частинами 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України. П.5.1 [PERSON] оренди передбачено, що майно, яке підлягає реєстрації в державних органах (будівлі, споруди, автомобілі самохідні машини і колісні трактори тощо буде тимчасово на період дії договору зареєстроване за СТОВ «Самара» на їх імя без права відчуження. Визнавши договір недійсним, відповідно до ст.216 ЦК України суд повинен зобовязати відповідача зняти з державної реєстрації майно, яке було тимчасово за ним зареєстроване. СТОВ «Самара» звернулося до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору оренди майнових паїв від 10.11.2007 року, в якому, уточнивши свої вимоги (фактично виклавши зустрічну позовну заяву в новій редакції), просять у задоволенні первісного позову відмовити та задовольнити їх зустрічний позов (т.1 а.с.58-62, т.2 а.с.139-145). При цьому посилаються на таке. Позивач [PERSON]Г є співвласником майна КСП «Червона Самара». Згідно протоколу №1 звітно-виборчих зборів уповноважених членів КСП «Червона Самара» від 25.01.2000 року КСП «Червона Самара» було реорганізоване в ТОВ «Самара», затверджена комісія по реформуванню. [PERSON] було обрано уповноваженим співвласників при укладенні договорів про передачу майна. На цих зборах був присутнім і [PERSON] В списку уповноважених він зареєстрований за № 193. Протоколом №2 зборів пайовиків КСП «Червона Самара» від 08.06. 2001 було затверджено перелік майна, яке виділяється членам КСП індивідуально і у спільну власність. Рекомендовано [PERSON] підписати договір про передачу майна. Встановлено розмір орендної плати 1% від вартості майнового паю. Присутнім на зборах під № 219 значиться і [PERSON] з особистим підписом. 10.11. 2007 співвласники майнових паїв в особі [PERSON], який діяв на підставі Протоколу про спільне володіння, користування та розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності від 08.06. 2001 та СТОВ «Самара» уклали вищезазначений Договір оренди строком на 5 років. Підпис уповноваженого [PERSON] був посвідчений секретарем виконавчого комітету Верхньосамарської сільської ради Близнюківського району Харківської області. 25.07. 2013 дію [PERSON] оренди цими ж сторонами було продовжено на 5 років до 10.09. 2017. Підпис [PERSON] було посвідчено аналогічно. Вказують, що зазначений договір не є удаваним чи фіктивним оскільки відбулася фактична передача пайового фонду, договір виконувався протягом 2007-2014 років і відповідає вимогам Указу Президента України від 29.01.2001 №62, Рекомендаціям затвердженим наказом Мінагрополітики від 01 липня 2003 року №210. Вказують, що цей договір є договором оренди майнових паїв і законодавством не передбачено нотаріальне посвідчення таких договорів оскільки власники майнових паїв 865 осіб, за виключенням одного, не виділили майно в натурі. Посилаючись на ст. 220 ЦК України за таких обставин вважають, що суд може визнати цей договір дійсним. Задоволення первісного позову призведе до порушення прав інших співвласників майна. У судовому засіданні представник [PERSON] та його представник [PERSON] на задоволенні первісного позову наполягали, у задоволені зустрічного позову просили відмовити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві з урахуванням внесених до неї змін. Наполягали на тому, що спірний договір є договором саме оренди майна і тому має бути нотаріально посвідченим. В оренду було передане індивідуально визначене майно з визначеною вартістю. [PERSON] не був уповноважений на укладення договору який він підписав. Отримання [PERSON] орендної плати ними не визнається. Не мають бути судом взяті до уваги докази надані представником СТОВ «Самара « [PERSON], подані в період відсутності у справі його довіреності після 05.08. 2016. У судовому засіданні представник СТОВ «Самара « [PERSON] просив у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги обставинами викладеними у зустрічній позовній заяві (уточненій). Треті особи проти задоволення первісного позову заперечували. Проти задоволення зустрічного позову заперечень не надали. Письмові заперечення на позов [PERSON], які вивчені у судовому засіданні, відповідають запереченням представника СТОВ «Самара»(т.2 а.с.110-138). Вислухавши пояснення сторін, третіх осіб, письмові заперечення, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволеннія як первісного так і зустрічного позовів, виходячи із наступного. Судом встановлені такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до ст.ст. 7-9 Закону України «Про колективне\~\~сільськогосподарське підприємство» від 29 січня 2001 року майно колективного підприємства належить його членам на праві спільної часткової власності і його пайовий фонд майна складається з балансової вартості як основних виробничих та оборотних фондів, створених за рахунок діяльності підприємства, цінних паперів, акцій, так і грошових коштів; а майновий пай є грошовим еквівалентом трудового внеску кожного працівника в колективне майно, визначеним на дату паювання (та скоригований на день вибуття працівника з господарства). Право розпоряджатися своїм паєм на власний розсуд член КСП набуває лише після припинення членства в підприємстві. До припинення членства, частка майна члена колективного підприємства є частиною майна колективного підприємства, яке у статуті визначає принципи формування спільної власності та права членів щодо неї і через свої органи здійснює право власності (володіння, користування, розпорядження).\~\~Право колективної власності здійснюють загальні збори членів\~\~підприємства, збори\~\~уповноважених або\~\~створений\~\~ ними орган\~\~управління підприємства, якому передано окремі функції по господарському\~\~управлінню колективним\~\~майном. У разі виходу\~\~з підприємства\~\~його члени\~\~мають\~\~право\~\~на\~\~пай натурою, грішми або\~\~цінними паперами відповідно до\~\~розміру та структури пайового фонду\~\~або в\~\~іншій, за\~\~згодою сторін, формі. Крім того,\~Указом Президента України «Про заходи щодо\~\~забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки»\~передбачено забезпечення\~\~вільного здійснення\~\~права\~\~власності на паї, зокрема передачі\~\~паїв в оренду з виплатою орендної плати в розмірі\~\~не менше одного відсотка вартості\~\~паю, купівлі-продажу, дарування, міни, передачі у спадщину; виділення групі осіб (окремим особам), які є\~\~власниками паїв, індивідуально визначених об'єктів зі складу майна\~\~реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств чи їх\~\~ правонаступників стосовно майна; недопущення\~\~ порушень\~\~ майнових\~\~прав\~\~ колишніх\~\~членів\~\~колективних\~\~сільськогосподарських\~\~підприємств, у тому\~\~ числі\~\~ права власності на\~\~паї. \~На підставі свідоцтв про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) ХА №198446 від 25.12. 2013 та ХА 100431 від 21.06. 2001, [PERSON] має право на пайовий фонд майна Колективного сільськогосподарського підприємства «Червона Самара» Близнюківського району Харківської області (надалі КСП «Червона Самара» відповідно у частці ) 0,0276 % (7040 грн) та 0,0276 % (2263 грн), що сторонами не заперечується(т.1 а.с.13). Згідно з Протоколом №1 звітно-виборчих зборів уповноважених членів КСП «Червона Самара» за 1999 рік, від 25.01.2000 року КСП «Червона Самара» було реорганізоване в ТОВ «Самара», затверджена комісія по реформуванню. Під час звітно-виборчих зборів уповноважених членів КСП «Червона Самара» за 1999 рік, було затверджено уповноваженим співвласників при укладанні договорів про передачу майна [PERSON]. Присутніх на зборах 295 осіб, 240 з яких уповноважених членів КСП 240 осіб (т.2 а.с.116-119). В списку уповноважених членів КСП «Червона Самара», присутніх на зборах, значиться за № 193 [PERSON] (т.2 а.с.119). Протоколом №2 зборів пайовиків КСП «Червона Самара» від 08.06.2001 року було затверджено перелік майна, яке виділяється членам КСП індивідуально і у спільну власність, ухвалено виділити майно в натурі [PERSON] на її майновий пай (т.2 а.с.128-138). Отже правом на виділення майна в натурі скористалася лише одна особа. Інші особи залишилися власниками права на майновий пай. Також розглянуте питання укладання 3 видів договорів: договір оренди майна (за ореду майна виплачуватиметься орендна плата в розмірі 1% від вартості паю), договір схову та договір купівлі-продажу(п.5 черги денної). Вирішили рекомендувати співвласникам в особі уповноваженого [PERSON] підписати договір про передачу майна. На зборах було затверджено перелік майна згідно структури пайового фонду, для бажаючих відокремитись від СТОВ «Самара». Всього присутніх на зборах 587 осіб, які мають право на майновий пай. В додатку №1 до протоколу - список пайовиків КСП «Червона Самара», присутніх на зборах, за номером 219, значиться [PERSON] з особистим підписом. У судовому засіданні [PERSON]Г свою присутність на зборах не заперечував, а отже його твердження в позовній заяві про те, що він не був присутнім на зборах, не відповідає дійсності. Не заперечувалася ним і його представником компетентність та повноважність зборів. Вбачається, що збори проведено з врахуванням Рекомендацій щодо використання майна, яке перебуває у спільній частковій власності, затвердженими наказом [PERSON] аграрної політики України від 9 квітня 2001 р. № 97. 10.11.2007 року співвласниками майнових паїв колективного сільського господарського підприємства «Червона Самара» Близнюківського району Харківської області в особі уповноваженого [PERSON], що діяв, як встановлено судом, на підставі Протоколу зборів пайовиків про спільне володіння, користування та розпорядження майном, що знаходиться у спільній власності від 08.06.2001 року та СТОВ «Самара» уклали Договір оренди майнових паїв строком на 5 років (до 10.10.2012 року)(т.1 а.с.8-12). Підпис представника співвласників майнових паїв - уповноваженого [PERSON]П та представника СТОВ «Самара» було посвідчено секретарем виконавчого комітету Верхньосамарської сільської ради Близнюківського району Харківської області [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 109). 25.07.2013 року дію [PERSON] було продовжено на 5 років (до 10.09.2017 року), справжність підписів сторін посвідчено секретарем виконавчого комітету Верхньосамарської сільської ради, Близнюківського району, Харківської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 56(т.1 а.с.12). Підтвердженням волевиявлення сторін під час укладання цього правочину і того, що він не має характеру уявного, удаваного чи фіктивного, є фактична передача Орендодавцем у особі представника співвласників майнових паїв - уповноваженого [PERSON]П майнового фонду співвласників, та виконання орендарем СТОВ «Самара» протягом 2007 2015 рр. умов договору, а саме своєчасна виплати орендної плата, у відповідності до п.3 [PERSON]. На підтвердження представником СТОВ «Самара» надані вдомості про виплату орендної плати власникам майнових паїв протягом 2007 2014 рр.(т.1 а.с.63-170). Орендну плату на виконання спірного договору отримував і [PERSON], що підтверджується цими відомостями. Як зазначив у судовому засіданні представник [PERSON]Г [PERSON] вони не вказували, що визнають цю обставину але ж належність та допустимість цього доказу ними і не спростована. Клопотань про призначення судово-почеркознавчої експертизи тощо заявлено не було. Та обставина що майнові паї дійсно пребувають в оренді СТОВ «Самара» підтверджується тим, що за превісним позовом заявлено вимогу про зобовязання цього товариства зняти з державної реєстрації тимчасово закріплене за ними майно згідно майнових паїв. Вбачається, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, відбулося повне виконання договору оренди майнових прав на дату подання первісного позову. Отже позивач [PERSON], який безпосередньо був присутній на зборах співвласників майнових паїв під час вирішення питання про передачу їх в оренду і де було обрано представника співвласників з питань підписання цивільно-правових угод, тим самим і особисто надав згоду на представництво своїх інтересів щодо укладання зазначених договорів, отримував у подальшому оренду плату, і протягом 2007-2015 року не оскаржував до суду зазначений Договір оренди майнових паїв. Таким чином, положення ч.2 ст. 207 ЦК України під час укладання договору оренди майнових паїв не порушено, а [PERSON] у відповідності до положення ч.2 ст. 203 ЦК України, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності на представництво інтересів співвласників. Крім того обставини щодо надання зборами співвласників майнових паїв колективного сільського господарського підприємства «Червона Самара» Близнюківського району, Харківської області повноважень [PERSON] на підписання цивільно-правових угод про передачу пайового фонду, встановлені рішенням суду у іншій справі, яке набуло чинності. Так за клопотанням позивача суд призупинив розгляд справи №612/380/15-ц, зазначаючи, що правовідносини, що встановлюються у даній цивільній справі, випливають з правовідносин, які є предметом дослідження у іншій цивільній справі №612/449/15-ц, проваджені у якій було відкрите 03.09.2015 року за позовом Громадської організації «Законність і правопорядок», що діє в інтересах [PERSON], до [PERSON], третя особа - Верхньосамарська сільська рада Близнюківського району, Харківської області, про визнання правочину [PERSON] від 08.06.2001 року про спільне володіння, користування і розпорядження майна недійсним. Тобто того правочину на який позивач [PERSON] посилався при поданні первісної позовної заяви до її зміни. Ухвалюючи рішення від 08.12.2015 року по справі №612/449/15-ц про залишення позову Громадської організації «Законність і правопорядок», що діє в інтересах [PERSON], до [PERSON], третя особа - Верхньосамарська сільська рада Близнюківського району,Харківської області, про визнання правочину недійсним, без задоволення, суд зазначив: «… Договір від 08.07. 2001 року про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній власності членів колективного сільського господарського підприємства «Червона Самара» Близнюківського району Харківської області, не укладався. При ознайомленні з Протоколами загальних зборів пайовиків КСП «Червона Самара» за 2000-2001рр., як позивач, так і його представник впевнилися, що згідно Протоколу №2 зборів пайовиків від 08.06.2001 року [PERSON] надано право на підписання договорів. Даний факт підтверджується також належними письмовими доказами по справі (а.с.190-199)». Таким чином, повноваження [PERSON] на підписання договорів про передачу співвласниками паїв у оренду, крім вище наведеного, підтверджено і рішенням суду у справі №612/449/15-ц, з яким позивач погодився, оскільки не оскаржив його до суду вищої інстанції. У відповідності до положення ч 3.ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Представник [PERSON] [PERSON] вважає, що суд не має приймати до уваги вищезазначену обставину, встановлено судом в іншій цивільній справі. Суд це твердження відхиляє, оскільки ця обставина встановлена і безпосередньо при розгляді цієї справи. Крім того, той же представник на інші обставини, встановлені судом у цивільній справі №612/449/15-ц , посилається. Зокрема це вбачається з його письмової заяви про внесення доповнення до підстав позову які і були викликані саме вищезазначеним рішенням суду на яке він прямо і посилається(т.2 а.с.146,147). Так у цій заяві вказано, що судом встановлено, що співвласниками майнових паїв колективного сільського господарського підприємства «Червона Самара» Близнюківського району, Харківської області не укладався Договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном, за яким визначається особа, уповноважена від імені всіх співвласників майна на представлення їх інтересів при укладанні в подальшому цивільно-правових договорів, а отже [PERSON] не мав повноважень підписувати договір оренди майнових паїв від 10.11.2007 року. Судом встановлено, що [PERSON], на підписання певних договорів був уповноважений протокольним рішенням зборів співвласників майнових паїв. Відсутність [PERSON] про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що передбачено Наказом Мінагрополітики від 6 квітня 2001р. № 96, це уповноваження не скасовує, оскільки цей наказ крім того, що носить рекомендаційний характер, ще не є і нормативно-правовим актом. Так ст. 117 Конституції України закріплено, що нормативно - правові акти міністерств підлягають державній реєстрації в порядку, установленому законом. Нормативно-правові акти міністерств поширюються, як правило, на сферу діяльності міністерства або на всіх громадян та юридичних осіб. На даний час питання державної реєстрації врегульоване Указом Президента України від 03.10.92 №493 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади», що був прийнятий з метою впорядкування видання міністерствами, іншими органами виконавчої влади нормативно-правових актів, забезпечення охорони прав, свобод і законних інтересів громадян, підприємств, установ та організацій. Набувають чинності такі акти через 10 днів після їх реєстрації, якщо в них не встановлено пізнішого строку надання їм чинності. Спеціальний порядок державної реєстрації нормативно-правових актів установлено Положенням «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.92 . Таким чином, критерієм чинності таких актів та їх застосування є державна реєстрація нормативно-правових актів у [PERSON] юстиції України та занесення до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів, який запроваджений згідно з Указом Президента України від 27.06.96 № 468. Державна реєстрація полягає у тому, що такі нормативно-правові акти проходять правову експертизу на відповідність Конституції України, законам України та іншим актам законодавства. У звязку з тим, що Наказ Мінагрополітики від 6 квітня 2001р. № 96, яким затверджено «Рекомендації щодо передачі майна пайового фонду реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства у спільну часткову власність та організації управління таким майном», та Наказ Мінагрополітики від 09.04.2001 року № 97 (зі змінами, внесеними згідно з наказом Мінагрополітики від 1 липня 2003 р. № 210, «Про затвердження Рекомендацій щодо використання майна, яке перебуває у спільній частковій власності», якими рекомендовано укладення [PERSON] про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності, у якому визначається особа, уповноважена від імені всіх співвласників майна на представлення їх інтересів при укладанні в подальшому цивільно-правових договорів, не зареєстровані у [PERSON] юстиції України і не занесені до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів, тобто є таким, що не пройшли правову експертизу на відповідність Конституції України, законам України та іншим актам законодавства, вони мають рекомендаційний характер і не можуть слугувати нормативно-правовим актом, обовязковим для застосування. Отже положення ч.2 ст. 207 ЦК України під час укладання договору оренди майнових паїв не порушено, оскільки уповноважена особа - [PERSON], мав неообхідний обсяг цивільної дієздатності на представництво інтересів співвласників майнових паїв. Твердження первісного позивача про те, що в оренду були передане майно ( транспортні засоби, споруди тощо) а не майнові паї, спростовується наступним. Згідно п.п.8,11 «Положення про комісію з врегулювання майнових відносин», затвердженого Протоколом №1 зборів пайовиків КСП «Червона Самара» від 15.03.2001, Комісія з врегулювання майнових відносин пайовиків КСП «Червона Самара» провела підготовку документів (списків) щодо майна, яке буде передаватися колишнім членам КСП «Червона Самара» в рахунок майнових паїв, підготувала проект цивільно-правового договору про передачу пайового фонду в оренду СТОВ «Самара», однак не підготувала проект [PERSON] про спільне володіння, користування та розпорядження майном, та не надала його на розгляд зборів співвласників, оскільки підписанню співвласниками [PERSON] про спільне володіння, користування та розпорядження майном повинно передувати отримання ними Свідоцтва з відмітками про виділення майна в натурі у спільну часткову власність, акту приймання-передавання майна (згідно п.15. Порядку, визначеного Наказом Мінагрополітики №62, Постанови Кабінету міністрів України від 28.02.2001 року №177, ст. 356 ЦК України). Тобто лише після набуття співвласниками майнових паїв права спільної часткової власності на майно колишнього КСП «Червона Самара» має вирішуватися питання про укладання [PERSON] про спільне володіння, користування та розпорядження майном, визначення уповноваженої особи на укладання цивільно-правових угод щодо виділеного у спільну часткову власність майна. Вбачається, що співвласники КСП «Червона Самара» не скористалися своїм правом виділення у натурі майна у спільну часткову власність, в рахунок майнових паїв з пайового фонду КСП «Червона Самара», в один із способів, визначених п.8 Порядку, затвердженого Наказом № 62 «Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки», не оформили Свідоцтво про набуття права власності на виділене у натурі майно у спільну часткову власність, та у подальшому не уклали Договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном. Процес виділення майна з пайового фонду колишнього КСП «Червона Самара», та подальшого наступного обєднання і створення таким чином спільної часткової власності не було доведено до кінця, співвласники майнових паїв лише визначилися зі структурою пайового фонду, його сумою, та отримали індивідуальні свідоцтва про право власності на майновий пай (майновий сертифікат), у процентному співвідношенні до загального пайового фонду та із указівкою його вартості. Судом встановлено, що рішення зборів про розподіл майна пайового фонду в натурі між групами співвласників та окремими пайовиками (окрім [PERSON]) не ухвалювалися. Позивач [PERSON] не заперечував той факт, що він не реалізував до теперішнього часу своє право на отримання індивідуально майнового паю у натурі. Не заперечував і той факт що питання про виділення йому майна в натурі на цей час вирішується у судовму порядку. Оскільки ні первісний позивач, ні інші співвласники майнових паїв не отримували майно у натурі у спільну часткову власність, вони не мають права власності на індивідуально визначене майно, а тому не мають можливості передати його в оренду третім особам (користувачам). З вищевикладеного випливає, що позивач та інші співвласники майнових паїв (окрім [PERSON]) на даний час мають лише право на майновий пай. Таким чином, за договором оренди від 10.11.2007 року підприємству користувачу - СТОВ «Самара» було передано не майно, виділене у спільну часткову власність групі співвласників у натурі (будівлі або іншої капітальної споруди, транспортні засоби), а майнові права співвласників колишнього КСП «Червона Самара» на майно, яке вказане у договорі. Як зазначено в [PERSON] аграрної політики України від 20.04.2005 року N 37-17-2/5492, та передбачено Указом Президента України від 29.01.2001 № 62, в Україні забезпечується вільне здійснення права власності на паї, зокрема передачі паїв в оренду, купівлі-продажу, дарування, міни, передачі у спадщину. Моментом набуття права власності на майнові права є момент, визначений відповідним правочином. Згідно п.8 Наказу N 62 від 14.03.2001 року, Зареєстровано в [PERSON] юстиції України 4 квітня 2001 р. за N 305/5496 «Про затвердження Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств», кожен із співвласників має право скористатися своїм майновим паєм в один із таких способів: об'єднати свій майновий пай з паями інших співвласників, отримати майно у натурі у спільну часткову власність та передати його до статутного (пайового) фонду новостворюваної юридичної особи, у тому числі до обслуговуючого кооперативу; об'єднати свій майновий пай з паями інших співвласників, отримати майно у натурі у спільну часткову власність, укласти договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном та передати його в оренду; отримати свій майновий пай у натурі індивідуально чи разом із членами своєї сім'ї і використати його на свій розсуд; відчужити пай будь-яким способом в установленому законом порядку. Згідно п 9. Наказу, виділення із складу пайового фонду майна у натурі окремим власникам чи групам власників за їх бажанням у процесі вирішення майнових питань здійснюється підприємством-правонаступником (користувачем) на підставі рішення зборів співвласників. Згідно п.15 Наказу, підприємство-правонаступник (користувач) одночасно з підписанням акта приймання-передавання майна робить відмітки про виділення майна в натурі у спільну часткову власність у Свідоцтвах цієї групи співвласників, що засвідчені підписом керівника підприємства та печаткою. Свідоцтва з відмітками про виділення майна в натурі у спільну часткову власність, акт приймання-передавання майна та договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності, можуть бути підставою для оформлення співвласниками прав власності на зазначене майно в установленому порядку. Згідно ст. 367 ЦК України,\~майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ст.ст. 316, 317 ЦК України, право власності\~ це право особи володіти, користуватися, розпоряджатися річчю на свій розсуд і в своїх інтересах, право власника на усунення всіх третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном. Згідно ст. 3\~Закону України\~«Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», майнові права\~\~ будь-які права, повязані з майном, відмінні від права власності. Згідно ч.ч.1,2 ст. 760 ЦК України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права. Згідно ст.793 ЦК України - найм будівлі або іншої капітальної споруди, та ст.799 ЦК України договір найму транспортних засобів за участі фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином наведені позивачем норми ст.793 ЦК України та ст.799 ЦК України не можуть бути застосовані до регулювання даних правовідносин, оскільки предметом даного договору оренди є майнові права співвласників, тобто фактично укладений договір оренди майнових паїв. Наведене підтверджується зокрема і тим, що в первісній позовній заяві і сама вимога сформульована саме так «Визнати недійсним договір оренди майнових паїв…». Згідно частині 1 статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності). Щодо нотаріального посвідчення спірного [PERSON] оренди. Вбачаєься, що секретарями сільської ради, як особами уповноваженим на вчинення певних нотаріальних дій, при укладенніцього [PERSON] оренди були посвідчені справжність підпису осіб, які його уклали. Чинне законодавство не встановлює обов'язкову нотаріальну форму [PERSON] оренди майнових паїв, а сама по собі обставина нотаріального посвідчення підпису осіб, які уклали договір, не може свідчити про те, що правочин укладено не у формі, встановленій законом(ч.3 ст.203 ЦК України). Також суд вважає, що заслуговує на увагу твердження представника СТОВ «Самара» про те, що задоволення вимог за первісним позовом призведе до порушення ст.1 Протоколу № 1 Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини, відповідно до якої кожна особа має право мирно володіти своїм майном, захищатися у суді від перешкод у його володінні чи використанні. Сторони визнали що співвласниками майнових прав окрім позивача [PERSON] є ще 865 осіб. У відповідності до ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Як зазначалося вище, рішення зборів про розподіл майна пайового фонду в натурі між групами співвласників та окремими пайовиками (окрім [PERSON]) не ухвалювалися. З показів [PERSON] він не має Свідоцтва про отримання свого майнового паю у натурі індивідуально, чи Свідоцтва про обєднання свого майнового паю з паями інших співвласників, тобто він не отримав вказаного майна у натурі ні індивідуально, ні у спільну часткову власність. Таким чином, позивач має право розпоряджатися лише часткою (майновим паєм) у загальному пайовому фонді колишнього КСП [PERSON], і не має права розпоряджатися майновими правами інших співвласників, вимагаючи розірвання договору оренди майнових паїв від 10.12.2007 року в цілому. Позивач [PERSON] не залучив до участі у справі інших співвласників колективного майнового паю, а повноваження [PERSON] як представника співвласників пайового фонду, не визнає. Разом з тим, ухвалою суду від 13.08.2015 саме за клопотанням первісного позивача, [PERSON] був залучений до участі у справі як третя особа на стороні відповідача оскільки той підписав спірний договір від імені інших співвласників і як встановлено судом, мав такі повноваження. Таким чином, задоволення первісного позову неминуче б призвело до порушення законних прав інших співвласників ( отримання орендної плати, право на розпорядження майновими правами тощо). Вбачається, що\~\~спірним договором не порушуються права [PERSON]Г, оскільки він як співвласник майна, не позбавлений права\~\~виділити\~\~свою частку із спільного майна в натурі. [PERSON]Г не довів права оскаржувати спірний договір у повному обсязі, а не в частині передачі в оренду його частки майна. Згідно ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Відповідно до частини першої\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій\~статті 16 ЦК України\~визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Ч.1 ст.15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відмовляючи в задоволенні як первісного так і зустрічного позовів суд виходить з того, що в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а отже позивачами має бути доведено порушення відповідачами їх законних прав при укладенні спірного [PERSON] позиція узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 25.12.2013 р. по справам №6-78цс13 та №6-94ц13 (які в силу ст.3607 Цивільного процесуального кодексу України є обовязковими для всіх судів України), а також позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в ухвалах від 19.03.2014 р. по справі №6-3919св14; від 26.02.2014 р. по справі №6-55211св13; від 06.02.2014 р. по справі №6-55638св13; від 05.02.2014 р. по справі №6-42104св12; від 29.01.2014 р. по справам №6-35719св13, №6-2429св14, №6-47808св13, №6-44391св13; від 22.01.2014 р. по справі №6-37717св13. В п.11 постанови від 18.12.2009 р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» Пленум Верховного Суду України розяснив, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 Цивільного процесуального кодексу України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. В листі від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України» Верховний Суд України зазначив, що суд повинен зясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК україни підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, пятою та шостою) статті 203 цього Кодексу. За роз'ясненнями Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину (п.8). Статтею 203 ЦК України передбачається, що особа, яка вчиняє правочин , повинна мати необхідний обсяг\~\~цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника\~\~правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин\~\~має вчинятися\~\~у формі , встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Первісним позивачем не доведено, що укладення спірного [PERSON] не відповідало внутрішній волі як позивача так і інших співвласників майнових паїв. Укладений Договір був вчинений у формі встановленій законом, спрямований на реальне настання правових наслідків, тривалий час виконувавс і виконується сторонами. Судом не встановлено істотність порушення прав первісного позивача в межах їх обгрунтування. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ч.3 ст.203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обовязки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Згідно із ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Ч.3 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Ч.ч.1,3 ст.58 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відмовляючи у задоволені первої вимоги первісного позову - вимоги про визнання недійсним договору оренди майнових паїв, слід відмовити і узадоволенні вимоги про зобовязання СТОВ «Самара» зняти з державної реєстрації майно, яке було тимчасово за ними зареєстроване, оскілька ця вимога є похідною від першої. У судовому засіданні представник [PERSON] [PERSON]В заявив, що суд не має брати до уваги докази надані представником СТОВ «[PERSON] [PERSON], в період відсутності у справі довіреності на вчинення дій від імені товариства. Щодо цієї вимоги суд зазначає наступне. Представник СТОВ «Самара» С.І [PERSON] здійснював представництво товариства у суді на підставі довіреності від 05.08. 2015 року яка була дійсна до 05.08. 2016. У судовому засіданні до справи була долучена копія довіреності на [PERSON] від 05.08. 2016 яка дійсна до 05.08. 2017. Отже повноваження [PERSON]І на представництво у суді СТОВ «Самара» не переривалися. В цей період до суду була надана С.І [PERSON] письмова заява про застосування строків позовної давності на задоволені якої він не наполягав. Письмові докази не надавалися. Крім того застосування позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові. Щодо зустрічного позову суд відмовляє у його задоволенні, виходячи із наступного. У зв'язку із недодержанням закону про нотаріальне посвідчення правочину, договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених ст. ст.\~218,\~220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсним, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Тому зустрічний позов і не підлягає задоволенню. Наведеним вище спростовуються і інші доводи позивачів та їх представників. В силу ч.ч.1, 4 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, позивачі зобовязані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже за недоведеністю заявлених вимог у задоволенні як первісного так і зустрічного позову і необхідно відмовити.

Outcome: dismissed