Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-18 00:00:00

В червні 2019р. [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] та просила суд зобов`язати: - відповідача [PERSON] виселитися з належної позивачу на праві власності квартири [ADDRESS] ; - зобов`язати відповідача [PERSON] припинити допуск входження відповідача [PERSON] до належної [PERSON] на праві спільної власності квартири [ADDRESS] . Вимоги позову обґрунтовані тим, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] . Разом з ними після звільнення з місць позбавлення волі проживає їх син - відповідач [PERSON] . Починаючи з осені 2016р. до відповідача у квартиру почала приходити в гості відповідач [PERSON] . З березня 2019р. відповідач [PERSON] вирішив у житлі позивача вести спільне господарство з відповідачем [PERSON] та в порушення вимог ст.156 ЖК України самовільно вселив її до квартири. Позивач зазначає, що вона, як співвласник квартири, не надавала згоди (дозволу) щодо вселення до житла відповідача [PERSON] . Посилаючись на те, що вказані обставини створюють перешкоди в користуванні квартирою, позивач просить позов задовольнити. В заяві (а.с.30) позивач просила суд залишити без розгляду позовні вимоги до [PERSON] та уточнивши позовні вимоги, просила суд виселити [PERSON] з належної позивачу квартири [ADDRESS] (а.с.31). Ухвалою суду від 26.09.2019р. позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання припинити допуск входження відповідача [PERSON] до квартири [ADDRESS] залишено без розгляду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила його задовольнити. Позивач [PERSON] , допитана в якості свідка, в засіданні суду пояснила, що вона ніколи не давала згоду на вселення у квартиру [ADDRESS] , відповідача [PERSON] . Завжди висловлювала сину [PERSON] та відповідачу [PERSON] свою незгоду щодо їх проживання у її квартирі. Вказала, що [PERSON] також не надавав згоди на проживання у квартирі [PERSON] . На запитання головуючого судді пояснила, що неодноразово зверталась до правоохоронних органів з приводу вжиття заходів щодо виселення відповідача [PERSON] . Відповіді мали рекомендаційний характер щодо необхідності звернення до суду. Відповідач та її представник в засіданні суду проти позову заперечили та просили відмовити у його задоволенні. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд враховує наступне. Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як свідчать матеріали справи, на момент звернення позивача з даним позовом власниками квартири були - позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом №17337 від 03.05.1995р. про право власності на житло (а.с.4). Матеріали справи свідчать, що між позивачем [PERSON] та третьою особою [PERSON] 13.01.2017р. було укладено спадковий договір (а.с.69 зворотня сторона). Відповідно до умов спадкового договору третя особа як відчужувач зобов`язався передати у власність позивача як набувача у порядку визначеному ст.1302 ЦК України належну йому на праві приватної власності 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Спадковий договір внесено до спадкового реєстру та зареєстровано 13.01.2017р. за номером 60101551 приватним нотаріусом Євдокимовим С.М. (а.с.70). Судом встановлено, що третя особа [PERSON] помер [INFO] (а.с.69), отже станом на момент вирішення спору по суті власником квартири є позивач [PERSON] . Згідно довідки ТОВ «Керуюча компанія Коменерго-Житомир» у квартирі [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , та два її сини [PERSON] , [PERSON] , (а.с.7). Довідка Комунальної соціально-реабілітаційної установи «Житомирське вище професійне училище-інтернат» №61 від 22.04.2019 р. свідчить про те, що відповідач [PERSON] дійсно навчалась та проживала в гуртожитку вказаної установи з 01.09.2017р. по 28.02.2019р. (а.с.8). З листа центральної районної лікарні Житомирської районної ради Комунального некомерційного підприємства №179 від 05.02.2020р. вбачається, що відповідач [PERSON] прописана в с.Дубрівка Чуднівського району, перебувала під спостереженням протитуберкульозного кабінету поліклічного відділення закладу з 19.08.2016р. по 10.08.2017р. За прийомом протитуберкульозних препаратів пацієнткою здійснював контроль куратор [PERSON] (позивач по справі) (а.с.62). За відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області [PERSON] зареєстрована в будинку [ADDRESS] (а.с.14). Підставою звернення [PERSON] з даним позовом до суду слугуло вселення [PERSON] з березня 2019р. у квартиру [ADDRESS] , власником якої вона є, без її згоди (дозволу). Вирішуючи питання на предмет задоволення позову, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Як визначено ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За ч.ч.1,2 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього кодексу, а саме - подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Частинами 1, 6 статі 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрована в с.Дібрівка Чуднівського району Житомирської області, однак постійно проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] не є членом сім`ї власника квартири [ADDRESS] . Також, за результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] проживає/перебуває у квартирі [ADDRESS] , власником якої є позивач [PERSON] , без отримання на це згоди останньої. Доказів того, що позивач [PERSON] або третя особа [PERSON] як власники квартири, будь-яким чином висловлювали свою згоду на проживання відповідача [PERSON] у вказаній вище квартирі матеріали справи не містять. Покази свідка [PERSON] , повідомлені в судовому засіданні 17.02.2020р., яка підтвердила, що відповідач дійсно проживає в квартирі [ADDRESS] та позивач була куратом [PERSON] не підтверджують факту надання згоди [PERSON] на вселення відповідача у квартиру. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про те, що відповідач [PERSON] з березня 2019р. вселилась в квартиру [ADDRESS] , без згоди співвласників (на момент подачі позову [PERSON] та [PERSON] ), чим порушує право позивача на користування своє власністю і вказане порушене право власника підлягає захисту. Згідно зі ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Ст. 8 Конвенції визначено, що, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідач, проживаючи у згаданому житлі, користуються всіма його приміщення загального користування, чим для власника чинить перешкоди у користуванні своєю власністю, а відтак, вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення відповідача є законними і обґрунтованими. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про виселення відповідача [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки відповідач вселилася в зазначену квартиру без згоди позивача [PERSON] , як власника жилого приміщення. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved