Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

В січні 2015р. позивач Заступник прокурора Шевченківського району м. Києва правонаступником якого є Керівник Київської місцевої прокуратури № 10 ( далі по тексту - Керівник Київської місцевої прокуратури № 10 ) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-12) до відповідачів: Київської міської ради (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), в якому просив суд, з наступними уточненнями (а.с. 92, 93): -визнати незаконним та скасувати пункт 6 рішення IV сесії XXIV скликання відповідача 1 від 29 травня 2003р. № 485-2/645 щодо передачі відповідачу 2 у приватну власність земельної ділянки, площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS]; -визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № [NUMBER], виданий відповідачу 2, 30 липня 2003р. на підставі рішення IV сесії XXIV скликання відповідача 1 від 29 травня 2003р. № 485-2/645 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА); -відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення в розпорядження відповідача 1 земельної ділянки, площею 0,10 га, розташованої на [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], вартістю 4250341,30 грн.; -стягнути з відповідачів 1, 2 витрати по оплаті судового збору. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що прокуратурою Шевченківського району м. Києва було проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства в ході якої було встановлено наступне. Згідно пункту 6 вищезазначеного рішення IV сесії XXIV скликання відповідача 1, затверджено проект відведення та передано відповідачу 2 у приватну власність земельну ділянку, площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS]. На підставі вищезазначеного рішення, Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА), виготовлено та видано відповідачу 2 державний акт на право власності на вказану земельну ділянку. На думку позивача, вищезазначене рішення відповідача 1 прийняте, а державний акт виданий з порушенням вимог чинного законодавства, так як спірна земельна ділянка знаходиться в археологічній охоронній зоні та зоні охоронюваного ландшафту. З урахуванням вказаних обставин, позивач вважає, що вищезазначене рішення повинно бути визнано незаконним і скасовано, а державний акт визнаний недійсним. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, з урахуванням поданих уточнень, та просив суд їх задовольнити. Відповідач 1, про час і місце судового розгляду оповіщений у встановленому законом порядку; на адресу суду стороною було направлено клопотання про прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі та про розгляд справи за відсутності представника відповідача 1. Відповідач 2 та його представник в судовому засіданні пояснили, що проведена позивачем перевірка, на яку він посилається в позовній заяві, була здійснена без дозволу Кабінету Міністрів України, в порушення ст. 31 Закону України «Про внесення змін до Закону України « Про державний бюджет України на 2014 рік» від 31 липня 2014р. Крім того, земельна ділянка, яка була передана у власність відповідачу 2 не віднесена до земель, що належать державі, вказана земельна ділянка належить територіальній громаді м. Києва. Вказані обставини свідчать про те що, позивачем визначено неналежний суб'єктний склад відповідачів, а саме: відповідача 1. Вказані обставини свідчать, що прокуратура взагалі не мала права на звернення до суду з вищезазначеними позовними вимогами. Надана відповідачу 2 земельна ділянка не підпадає під жодне обмеження щодо її забудови; територія на якій знаходиться земельна ділянка належить до території середньо- та малоповерхової житлової забудови. Відповідач 2, як мешканець м. Києва, скористався належним йому правом, передбаченим ст. 121 ЗК України щодо безоплатно отримання земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею не більше 0,10 га. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача 2 та його представника, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1, 2, п. 3) ч. 3 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара ( п.ґ ч.1 ст.121 ЗК України ). Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, що згідно пункту 6 рішення відповідача 1, IV сесії XXIV «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків і господарських будівель», затверджено проект відведення земельної ділянки відповідачу 2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, і господарських будівель і споруд на [ADDRESS]. Передано у власність відповідача 2, за умови виконання ним п. 6.1. цього рішення, у приватну власність земельну ділянку, площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, і господарських будівель і споруд на [ADDRESS] за рахунок земель міської забудови. На виконання вимог п. 6.1 вищезазначеного рішення відповідачем 2 були вчинені усі необхідні приписи. 26 лютого 2003р. Головним управлінням містобудування та архітектури надано висновок щодо наявності містобудівних обмежень та обтяжень для відведення земельних ділянок, де зазначено, що (Головне управління містобудування та архітектури) з архітектурних міркувань не заперечує проти відведення замовнику відповідачу 2 у встановленому порядку згідно діючого законодавства земельної ділянки (цільове призначення якої - будівництво індивідуального житлового будинку) за (пропонованою) поштовою адресою по [ADDRESS], для розміщення індивідуальної садибної житлової забудови ( а.с.25 ). Як вбачається із листа Головного державного санітарного лікаря м. Києва від 05 березня 2003р. за № 1385, останнім розглянуто звернення з питання погодження відведення земельної ділянки відповідачу 2 для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS]. Ділянка розташована на межі селищної території та зоні зелених насаджень. На підставі ст. ст. 10 11, 15, 22, 41 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», Головний державний санітарний лікар м. Києва не заперечував проти погодження відведення земельної ділянки відповідачу 2 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по [ADDRESS] в межах, визначених Головкиївархітектурою та Київземом для оформлення в установленому порядку ( а.с.29 ). 08 квітня 2003р. Державним управлінням екології та природних ресурсів в м. Києві надано висновок № 450 із якого вбачається, що Держуправління не заперечує проти відведення земельної ділянки в межах визначених у відповідності з чинним законодавством для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS], відповідачу 2, без права використання її для ведення виробничої діяльності (а.с. 30 ). Шевченківська районна у м. Києві рада, листом від 14 квітня 2003р. повідомила, що відповідно до «Порядку набуття права на землю юридичними особами та громадянами у м. Києві», Шевченківська районна у м. Києві рада не має принципових заперечень проти відведення відповідачу 2 земельної ділянки по [ADDRESS], для будівництва, експлуатації та обслуговування індивідуального житлового будинку в установленому чинним законодавством порядку (а.с. 33). Однією із підстав звернення позивача з вищезазначеним позовом є те, що земельна ділянка, яка була передана відповідачу 2 знаходиться в археологічній зоні та зоні охоронюваного ландшафту, що свідчить про порушення з боку відповідача 1 вимог норм чинного законодавства в частині надання відповідачу 2 вищезазначеної земельної ділянки, так як проведення будівництва житлового будинку на зазначених землях заборонено. Відповідно до п. г) ч. 1 ст. 150 ЗК України, до особливо цінних земель відносяться землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, землі історико-культурного призначення. 12 березня 2003р. Управління охорони пам'яток історії, культури та історичного середовища своїм листом за № 1134 повідомило, що Управління не заперечує проти надання земельної ділянки відповідачу 2 для будівництва індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] (а.с. 34). Із листа Комунального підприємства спеціалізоване управління протизсувних підземних робіт від 13 березня 2003р. вбачається, що зазначене підприємство не заперечує проти надання земельної ділянки відповідачу 2 для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку на [ADDRESS] (а.с. 35). 15 березня 2003р. Головним управлінням земельних ресурсів надано висновок, яким управління вважає за можливе передати відповідачу 2 у приватну власність земельну ділянку, площею 0,10 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS], за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування (а.с. 36). 30 липня 2003р. Головним управлінням земельних ресурсів, на підставі рішення відповідача 1 від 29 травня 2003р. № 485-2/645, відповідачу 2, видано Державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,10 га, яка розташована на [ADDRESS], цільове призначення (використання) земельної ділянки будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.98). Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач зазначав, що, відповідно до ст. 16 ЦК України, діє в інтересах держави. Вказані обставини суд не може прийняти до уваги, так як земельна ділянка, яка була виділена відповідачу 2 не була віднесена до земель державної власності, а перебувала у комунальній власності, що також визнає позивач, подавши до суду уточнення позовних вимог з проханням суд: відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення в розпорядження відповідача 1 земельної ділянки, площею 0,10 га, розташованої на [ADDRESS], що дає суду підстави для висновку, що позивач діє саме в інтересах територіальної громади звертаючись з позовними вимогами до органу місцевого самоврядування - відповідача 1, а також в судовому засіданні представник позивача не міг пояснити суду, яке саме здійснюється представництво інтересів і кого, з урахуванням положень Закону України «Про прокуратуру» щодо представництва інтересів держави в суді, при цьому в тексті позовної заяви, сторона посилалась на обставину звернення до суду, що Державна інспекція сільського господарства України, на яку покладено контроль за використанням і охороною земель позбавлена повноважень звернення до суду з позовами. Разом з тим, судом критично оцінюються зазначені твердження позивача, оскільки Постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014р. за № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» Державна інспекція сільського господарства України була ліквідована, а її функції із здійсненням державного нагляду (контролю) в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, родючості ґрунтів покладено на Державну екологічну інспекцію, яка не позбавлена можливості звернення до суду. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що вказані обставини свідчать про те, що під час прийняття відповідачем 1, IV сесії XXIV скликання від 29 травня 2003р. № 485-2/645 щодо передачі відповідачу 2 у приватну власність земельної ділянки, площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] порушень норм чинного законодавства допущено не було. Згідно правових позицій, викладених у постанові Верховного Суду України № 21-405а14 від 11 листопада 2014р. Конституційний Суд України в п. 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року справи № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі. Ураховуючи наведене, позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність та оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах. У разі прийняття органом місцевого самоврядування (як суб'єктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачу земельних ділянок у власність, укладання договору оренди), позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту. Оцінюючи належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed