Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-17 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась Служба у справах дітей Вінницької міської ради з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей та позбавлення батьківських прав. Позов мотивовано тим, що відповідач по справі [PERSON] є матірю дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідними актовими записами про народження дітей № 1158 від 25.03.2011 року та № 3871 від 20.10.2009 року по відділу ДРАЦС Вінницького МУЮ. Відповідач по справі [PERSON] є батьком дитини [PERSON], [INFO], що підтверджується актовим записом про народження дитини № 3871 від 20.10.2009 року по відділу ДРАЦС Вінницького МУЮ. Батька у дитини [PERSON], [INFO], немає. Щодо своєї доньки [PERSON] є одинокою матірю, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження №00018044380 із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Діти [PERSON] та [PERSON] тривалий час перебувають на обліку служби у справах дітей Вінницької міської ради як такі, що опинилися у складних життєвих обставинах внаслідок неналежного виконання батьками своїх батьківських обовязків по догляду, вихованню та розвитку малолітніх дітей. [PERSON], проживає окремо від доньки [PERSON] з 2009 року по теперішній час. Протягом восьми років батько не підтримував з донькою родинних відносин, не спілкувався з нею та не цікавився її життям, здоровям та розвитком, не надавав дитині матеріального утримання. Дитина [PERSON] не знає свого батька та не має до нього родинних почуттів, про що дівчинка повідомила фахівців КЗ «Вінницький обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей». [PERSON] протягом тривалого часу ухилялася від належного виховання та утримання дітей, зловживала спиртними напоями, витрачала державну соціальну допомогу на власні потреби, залишала дітей без догляду. У березні 2017 року [PERSON] в черговий раз пішла з дому, залишивши дітей без засобів до існування. 27.04.2017 року бабуся дітей [PERSON] звернулася із заявою на імя начальника служби у справах дітей міської ради [PERSON] з проханням направити її онук [PERSON] та [PERSON] до інтернатного закладу, оскільки їх мати [PERSON] була відсутня вдома більше місяця, жодної допомоги дітям не надавала. З 16.05.2017 року по теперішній час діти [PERSON] та [PERSON] перебувають на повному державному утриманні та вихованні у КЗ «Вінницький обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей». За час перебування дітей у центрі мати відвідала їх лише один раз, у травні 2017 року, а протягом останніх семи місяців взагалі не цікавилася дітьми та не надавала жодної допомоги, не вітала з святами та днем народження. Відповідач по справі [PERSON] жодного разу не відвідав доньку у закладі, не поцікавився її станом здоровя та успіхами у навчанні, не надав жодної допомоги. Ніхто з батьків не виявив бажання повернути дітей, які тривалий час перебувають у реабілітаційному центрі, на виховання у сімю. Оскільки відповідно до норм чинного законодавства України граничний термін перебування дітей у центрах соціально-психологічної реабілітації становить 9 місяців, а діти [PERSON] та [PERSON] знаходяться у закладі близько 8 місяців, у даний час необхідно терміново вирішити питання подальшого влаштування малолітніх дітей, батьки та родичі яких не мають наміру забирати дівчат на виховання у сімю. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогами про: позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]; позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON], [INFO]; передачу дітей на опікування органам опіки та піклування Вінницької міської ради; стягнення з [PERSON] аліментів на користь дітей на їх утримання у розмірі 1/3 всіх видів її заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну доньку, починаючи з дня подачі позовної заяви до дня повноліття дітей шляхом перерахування коштів на особистий рахунок дітей, відкритий у банківській установі; стягнення з [PERSON] аліментів на користь дитини [PERSON], [INFO], на її утримання у розмірі 1/4 всіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви до дня повноліття доньки шляхом перерахування коштів на особистий рахунок дитини, відкритий у банківській установі. 13.02.2018 судом постановлено ухвалу про прийняття вищевказаної позовної заяви до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено провести у порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 04.04.2018 в судове засідання в якості свідків викликано [PERSON] та [PERSON], а також вирішено вислухати думку дітей. В судовому засіданні представник позивача не заперечувала щодо розгляду справи у відсутність відповідачів, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві. Відповідачі в судове засідання повторно не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки в судове засідання суду не повідомлено. Враховуючи відсутність поважних причин неявки в судове засідання, думку представника позивача та положення ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив провести розгляд справи у відсутність відповідачів (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання). У строк, визначений судом ухвалами суду від 13.02.2018 та 04.04.2018, від відповідачів відзив на позов не надійшов. Будь-які докази по справі чи клопотання від відповідачів, також на адресу суду не надійшли. В судовому засіданні, яке відбулося 26.04.2018, відповідач [PERSON] заперечував щодо задоволення позовних вимог у частині щодо позбавлення його батьківських прав відносно доньки. Зазначив, що пішов від [PERSON] приблизно в 2012 році. За цей час дітей бачив лише декілька раз, оскільки [PERSON] чинила перешкоди, постійно з цього приводу виникали конфлікти. Також відповідач зазначив, що після того, як він пішов із сімї, він перший час надавав матеріальну допомогу дітям, однак коли дізнався, що ці кошти [PERSON] витрачає на власні потреби, припинив. Відповідач повідомив, що працює в м. Києві, хоча й неофіційно, але має стабільний дохід; в м. Києві винаймає житло, хоча в м. Біла Церква, де він зареєстрований, має у власності разом із своєю матірю квартиру. [PERSON] зазначив, що йому не було відомо про те, що діти перебувають у закладі, а мати покинула їх і просив не позбавляти його батьківських прав, обіцяв зробити усе необхідне щоб забрати обох дівчаток до себе на виховання і утримання. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з свідоцтвом про народження серії 1-АМ № 146153, виданим 20.10.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, батьками [PERSON], [INFO], записані [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 3871. (а.с. 7) Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії І-ОК № 007823 від 24.05.2016 року, виданого Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, [PERSON] змінив імя на [PERSON], актовий запис № 74. (а.с. 93) Згідно з свідоцтвом про народження серії 1-АМ № 190428, виданим 25.03.2011 року, батьками [PERSON], [INFO], записані [PERSON] та [PERSON], запис № 1158. (а.с. 9) Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження № 00018044380 від 13.05.2017, відомості про батька [PERSON], [INFO], записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. (а.с. 10) 12.04.2017 комісією у складі [PERSON] (класний керівник) та [PERSON] (практичний психолог) було складено акт обстеження житлово-побутових умов проживання дитини [PERSON], затверджений директором КЗ «[PERSON] ступенів № 33 ВМР» [PERSON] Комісією було встановлено, що дитина проживає разом із бабусею [PERSON], [INFO], та прабабусею [PERSON], [INFO] Загальний стан квартири незадовільний. Зі слів прабабусі мати не приділяє належної уваги вихованню дітей, а бабуся веде нездоровий спосіб життя.(а.с. 17) 19.04.2017 директор КЗ «[PERSON] ступенів № 33 ВМР» звернувся до Служби у справах дітей ВМР із клопотанням про вжиття заходів щодо матері учениці 2-А класу [PERSON]. (а.с. 16) Згідно з повідомленням Вінницького міського центру соціальних служб сімї, дітей та молоді від 20.04.2017 № 01-07/322, під час інспектування встановлено, що мати [PERSON] з 03.04.2017 зникла, місцезнаходження її невідоме. Двоє неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], знаходяться на утриманні бабусі та прабабусі. Під час бесіди з прабабусею [PERSON] та бабусею [PERSON] було зясовано, що вони за станом здоровя не мають змоги повноцінно опікуватися дітьми. (а.с. 21) 27.04.2017 [PERSON] звернулася до Служби у справах дітей ВМР із заявою про влаштування її онуків [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], до інтернатного закладу, оскільки мати покинула дітей. (а.с. 14) 27.04.2017 та 24.10.2017 комісіями у складі [PERSON] та [PERSON] (головні спеціалісти відділу захисту прав дітей служби у справах дітей ВМР), [PERSON] (начальник відділу захисту прав дітей служби у справах дітей ВМР) та [PERSON] (головний спеціаліст відділу захисту прав дітей служби у справах дітей ВМР) було складено акти обстеження житлово-побутових умов проживання дітей [PERSON] та [PERSON], затверджені начальником служби у справах дітей ВМР [PERSON]. Під час обстеження комісією зокрема встановлено: діти проживають із бабусею та прабабусею; мати пішла з дому і місце її перебування невідоме; зі слів рідних мати дітей веде асоціальний спосіб життя, не вперше йде з дому, не цікавиться дітьми, соціальну допомогу використовує на власні потреби, матеріальне забезпечення дітей повністю на бабусі та прабабусі; санітарні умови помешкання відносно задовільні. (а.с. 19-20) Згідно з повідомленням Вінницького міського центру соціальних служб сімї, дітей та молоді від 14.06.2017 № 01-07/423 на даний час малолітні діти [PERSON] [INFO], та [PERSON], [INFO], знаходяться в комунальному закладі «Винницький обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей». Зі слів прабабусі, [PERSON], мати [PERSON] дітьми не цікавиться, на телефонні дзвінки не відповідає. Бабуся [PERSON] і прабабуся [PERSON] декілька раз відвідували дітей у закладі, однак за станом свого здоровя повідомили, що займатися вихованням дітей не мають можливості. (а.с. 22) Згідно з відповіддю ВВП ГУНП у Вінницькій області від 12.06.2017 року повідомлено, що громадянка [PERSON], [INFO], неналежним чином виконує свої батьківські обовязки відносно неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], а саме: неодноразово залишала дітей на бабусю [PERSON]; не забезпечує дітей всім необхідним для повноцінного проживання та розвитку; соціальні виплати на дітей витрачає на власні потреби. Громадянка [PERSON] притягувалась до адміністративної відповідальності за ст. 184 КУпАП. Також відносно громадянки [PERSON] 15.07.2008 було порушено кримінальну справу за ч. 1 ст. 296 КК України, яка була закрита 07.06.2012 у звязку з амністією. Громадянин [PERSON] дітьми не цікавиться, аліменти не виплачує, участі у житті неповнолітніх дітей не приймає. До адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався, в розшуку не перебуває. (а.с. 12). Згідно з письмовими поясненнями [PERSON] від 10.11.2017, наданими Службі у справах дітей ВМР, її донька [PERSON] вдома не проживає з березня 2017 року; дітьми не цікавиться; в червні місяці вона єдиний раз відвідала дітей у реабілітаційному центрі після телефонного дзвінка працівників поліції; батько [PERSON] останній раз бачив [PERSON], коли їй було два місяці. (а.с. 13) Відповідно до повідомлення комунального закладу «Винницький обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» № 260 від 06.11.2017 направлені на соціально-психологічну реабілітацію [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], перебувають у комунальному закладі «Винницький обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» з 16.05.2017 по теперішній час на повному державному забезпечені. Згідно даних «Книги відвідувань вихованців комунального закладу «Винницький обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей», за час перебування дітей у закладі їх мати [PERSON] навідала їх один раз 28.05.2017. Батько [PERSON], [PERSON], жодного разу дитину не навідав. (а.с. 18) Згідно з висновком органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 17.01.2018 року № 01-00-011-2466 визнано доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав щодо дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]; позбавити [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON], [INFO]. (а.с. 5-6) 22.01.2018 адміністрація комунального закладу «Винницький обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» звернулася до начальника служби у справах дітей ВМР із проханням вирішити питання подальшого перебування дітей [PERSON] та [PERSON] у закладі. (а.с. 23) Згідно з повідомленням комунального закладу «Винницький обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» № 157 від 11.07.2018, батько [PERSON], [PERSON] навідував дітей 08.05.2018, 21.05.2018, 03.06.2018, 18.06.2018, 08.07.2018. Батько намагається знайти шлях порозуміння з дітьми. Між [PERSON] та дітьми налагоджуються довірливі стосунки. (а.с. 117) Відповідно до п. 2 ч. 1\~ст. 164 СК України, мати,\~батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до\~ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно з ст. 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1- ч. 4\~ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Повноліття за українським законодавством настає з вісімнадцяти років, згідно ч. 1 ст. 34 ЦК України. Отже до досягнення 18 років фізична особа має правовий статус дитини. Наявність у особи правового статусу дитини означає, що така особа має відповідні права та обов'язки дитини. Спеціальні норми, які конкретизують обсяг прав та обов'язків дитини, містяться як у Сімейному кодексі України, так і у Цивільному кодексі України. Крім того, права дитини підлягають спеціальному захисту на підставі положень Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Згідно законодавства України позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який застосовується лише тоді, коли усі інші не дають позитивних результатів. Відповідно до Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, яка знайшла своє відображення і в Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ) дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Враховуючи вищезазначене, а також те, що діти у віці семи та восьми років можуть висловити свою думку та сформулювати певні погляди, судом було прийнято рішення про необхідність вислухати думку дітей. В судовому засіданні малолітня [PERSON] зазначила, що хотіла би проживати разом із батьками і сестрою. Повідомила, що мама з нею і сестрою [PERSON] не гралася, іграшки не купувала. Також, судом було заслухано думку малолітньої [PERSON], яка зазначила, що хотіла би проживати разом із батьками. Також зазначила, що знає [PERSON] як батька. В судовому засіданні в якості свідка було допитано [PERSON], яка повідомила суду, що вона є головним спеціалістом Вінницького міського центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді ВМР. Свідок зазначила, що [PERSON] вона бачила, коли її було поставлено на облік, а [PERSON] вона бачить вперше. До центру ні мати дітей, ні батько не зверталися. Також свідок зазначила, що бабуся дівчат, на яку неодноразово з її слів залишала доньок [PERSON], ще й доглядає за своєю матірю і вона фізично не в змозі доглядати ще й за малолітніми дітьми. В судовому засіданні в якості свідка було допитано [PERSON], яка повідомила суду, що вона є заступником начальника Відділу захисту прав дітей Служби у справах дітей ВМР і познайомилася із сімєю в квітні 2017 року при виконанні службових обовязків. Свідок зазначила, що бабуся, із якою були залишені малолітні діти [PERSON], повідомила про неможливість доглядати за дітьми і підтвердила про асоціальний спосіб життя матірю дітей, зловживання нею алкоголю і неутримання дітей. Також свідок зазначила, що до цього часу мати у закладі була лише один раз, батька не бачили; батьки до закладу не зверталися; бабуся дітей також вживає алкоголь. Згідно з ч. 1 ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Тому, при оцінці показань свідків судом проаналізовано процес формування, збереження і передачі відомостей свідками. Судом прийнято до уваги, що свідки надавали покази, посилаючись на інформацію, якою володіють особисто. Покази свідків узгоджуються з поясненнями представника позивача і не суперечать матеріалам справи. Тому, судом прийнято до уваги покази свідків. Згідно з ч. 2 ст. 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в звязку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобовязані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обовязки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши докази, письмові пояснення, викладені в позовній заяві, покази свідків, прийнявши до уваги заперечення [PERSON] щодо позбавлення його батьківських прав, висловлені у судовому засіданні, думку дітей та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи вищевикладене судом в ході розгляду справи встановлено, що [PERSON] є матірю малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] є рідним батьком [PERSON]. Запис про батька [PERSON] у Книзі реєстрації народжень проведено за вказівкою її матері на підставі ст. 135 СК України. [PERSON] не цікавиться дітьми, не прагне зустрічі та спілкування з ними. Судом встановлено, що [PERSON] неодноразово залишала дітей на свою мати [PERSON], яка зі слів своєї матері [PERSON], веде нездоровий спосіб життя, час від часу вживає алкоголь, та на свою бабусю [PERSON] Даними особами [PERSON] характеризується негативно. Відповідно до положень ст. 19 СК України органом опіки та піклування подано до суду письмовий висновок щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дітей, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Доцільність позбавлення відповідачів батьківських прав встановлена висновком виконавчого комітету Вінницької міської ради № 01-00-011-2466 від 17.01.2018. Суд погоджується з вищезазначеним висновком в частині щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітніх дітей, оскільки він є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дітей. Однак, суд не погоджується із висновком в частині доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини - [PERSON]. Судом прийнято до уваги, що висновок органу опіки та піклування ВМР має рекомендаційний характер для суду і не є обовязковими та повинен оцінюватись судом за правилами, встановленими ст. 89 ЦПК України. При цьому, в даній конкретній ситуації судом враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов'язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (див. рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України» (заява №39948/06), рішення від 18 грудня 2008 року (набуло статусу остаточного від 18 березня 2009 року). Але реалізація таких обов'язків держави також вимагає від відповідачів активних дій, які б свідчили про їх бажання скористатись такою допомогою держави. Проте, [PERSON] жодного разу не звернулася до уповноважених органів держави з метою захисту прав своїх дітей, сприянні їй будь-яким чином реалізувати свої батьківські обов'язки. В той же час, [PERSON] виявив таке бажання. [PERSON] прагне спілкування, зустрічей не лише із рідною донькою [PERSON], але й із її сестрою [PERSON]. Він намагається знайти порозуміння з дітьми, налагодити довірливі стосунки, веде перемови з органом опіки і піклування і відшукує шляхи вирішення даної ситуації, відвідує дітей у КЗ «Вінницький обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей». З огляду на те, що розлучення з батьками має тяжкий вплив на дитину, суд розуміє, що таке розлучення має проводитися лише в крайньому випадку, тому перш ніж вдатися до позбавлення батьківських прав, в даній ситуації, судом була перевірена можливість застосування менш радикальних заходів. Зокрема враховано, що держава повинна надати батькам сприяння у виконанні ними своїх батьківських обов'язків і відновити або зміцнити здатність сім'ї піклуватися про свою дитину. Проте, в правовідносинах, що склались між сторонами суд не знаходить підстав для попередження [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання дітей і покладення на органи опіки та піклування контролю за виконанням батьківських обов'язків, оскільки вона знаходяться під наглядом соціальних органів протягом тривалого часу і їй надавалась можливість та час для виправлення свого ставлення до виховання дітей, такий час у неї був і протягом судового розгляду даної справ, але виходячи з наведених вище обставин, вона таких заходів не вжила. Судом встановлено, що [PERSON] й до того, як діти потрапили до центру соціально-психологічної реабілітації, ухилялася від виконання своїх батьківських обовязків, не піклувалася про фізичний та духовний розвиток дітей, їх підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечувала необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей; не спілкувалася з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не сприяла засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляла інтересу до їх внутрішнього світу. За час перебування на розгляді даної справи в суді, судом не встановлено виявлення бажання [PERSON] в побаченнях із дітьми, наявність будь-яких дій з її боку, спрямованих на хоч якесь піклування відносно дочок. Тому, підстав вважати, що [PERSON] забезпечить своїм дітям належне виховання відсутні. Суд вважає, що вищезазначені обставини негативно впливають на фізичний розвиток дітей як складову виховання. Батьки дитини несуть відповідальність за її виховання і розвиток. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, судом розцінюється як ухилення від виховання дітей матірю, внаслідок її поведінки та свідомого нехтування нею своїми обовязками. В той же час, судом прийнято до уваги, що [PERSON] не лише не попереджався про необхідність змінення свого ставлення до доньки, йому взагалі не було відомо, що зокрема, його рідна донька перебуває у КЗ «Вінницький обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей», а [PERSON] самоусунулась від виховання дітей та догляду за ними. Доказів того, що [PERSON] викликався на засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі ВМР суду не надано. Ухилення [PERSON] від виконання обовязку щодо утримання [PERSON] не передбачене ст. 164 СК України як підстава для позбавлення батьківських прав. Однак, суд звертає увагу, що виконання цього обовязку батьком тісно повязане із реалізацією права і водночас виконання обовязку батьком щодо виховання дитини, що є важливою умовою забезпечення належних умов для повноцінного розвитку дитини. Таким чином, суд вважає, що в даній конкретній ситуації існують виключні обставини, за яких [PERSON] можна позбавити батьківських прав, що не суперечить статті 9 Конвенції про права дитини, статті 8 Конвенції\~(див. рішення ЄСПЛ у справі «Ньяоре проти Франції» Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX), однак такі виключні обставини для позбавлення батьківських прав [PERSON] судом не встановлено. В даному випадку судом на перше місце поставлено «якнайкращі інтереси дітей», оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в даному випадку стосовно даних осіб (див. пункт 47 Зауважень загального порядку Комітету ООН з прав дитини № 14 (2013) про право дітей на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню їх інтересів (Пункт 1 статті 3). Отже, зазначені вище обставини переконують суд у наявності підстав для задоволення позову щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітніх дочок - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. В той же час, обставини встановлені в ході розгляду справи щодо [PERSON] переконують суд у відсутності підстав для задоволення позову в частині позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої доньки - [PERSON], [INFO]. Суд вважає передчасним вирішення питання про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав. Оскільки судом у відповідності до ст. 167 СК України не встановлено неможливості передання [PERSON], [INFO], батькові [PERSON], позовні вимоги в частині передачі її на опікування органу опіки та піклування Вінницької міської ради, задоволенню не підлягають. Однак, враховуючи обставини справи, суд вважає за необхідне попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням [PERSON] батьківських обовязків. Відповідно до ч. 5 ст. 167 СК України [PERSON], [INFO], підлягає передачі на опікування органу опіки та піклування. Згідно із ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обовязку щодо утримання дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Оскільки [PERSON] не бере участі в утриманні своїх малолітніх дітей, влаштованих до комунального закладу, тому аліменти підлягають стягненню з неї на загальних підставах, враховуючи положення ч. 2 ст. 193 СК України. Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. При визначені розміру аліментів та матеріальних можливостей [PERSON] судом враховано стан здоров'я та матеріальне становище дітей. Разом з тим, на час ухвалення судового рішення суду не повідомлено ні позивачем, ні відповідачами відомостей щодо: стану здоров'я та матеріального становища платника аліментів; відсутності/наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, батьків, дочки, сина; наявності/відсутності рухомого та/або нерухомого майна; грошових коштів, а також інші обставини, що мають істотне значення. Позивачем не надано доказів здійснення витрат платником аліментів, у тому числі, на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи. Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №\~789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Однак, врівноважуючи позиції сторін, законодавець обмежує максимально можливий розмір аліментів для дитини 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття (ч. 2 ст. 183 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно із ст. 179 СК України аліменти є власністю дитини. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Суд дійшов до переконання в наявності підстав для стягнення з [PERSON] на користь дітей аліментів на їх утримання, оскільки вона зобовязана та може надавати щомісячне утримання дітей в розмірі 1/3 частини від свого заробітку (доходу). Встановлений даним рішенням суду розмір аліментів на утримання дітей, є гарантією їх прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання батька/матері окремо від дитини не повинно впливати на обсяг їх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Суд звертає увагу, що батьки зобов'язані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також зобовязані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, на що, в тому числі, необхідні й фінансові витрати. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України. Таким чином, враховуючи вищевикладене суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] на користь дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], аліментів на їх утримання в розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) [PERSON], щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше ніж 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи від дня пред'явлення позову та до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Однак, вирішення питання щодо стягнення аліментів шляхом перерахування коштів на особистий рахунок дітей, відкритий у банківській установі, є передчасним, оскільки лише в разі, якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобовязує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду (ч. 3 ст. 166 СК України). Отже, лише в такому випадку аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України за рішенням суду, відповідно до ч. 3 ст. 166 і ч. 3 ст. 193 СК України. Щодо позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON], [INFO], на її утримання, то дані вимоги задоволенню не підлягають, враховуючи обставини даної справи і відсутність наразі ухилення [PERSON] від матеріальної допомоги на утримання дитини. Суд звертає увагу сторін по справі, що ухвалення даного судового рішення не позбавляє платника або одержувача аліментів права звернутися до суду в разі зміни згодом матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених Сімейним кодексом України, на підставі ч. 1 ст. 192 СК України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходив з наступного. Оскільки позивач на момент звернення до суду був звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», а також положення ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1\~409, 60 гривень, враховуючи вирішення судом двох самостійних вимог. Доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання. У відповідності до ч. 5 ст. 164 СК України, рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили підлягає направленню до державного органу реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Суд вважає за необхідне розяснити [PERSON], що у відповідності до ст. 169 СК України, особам, позбавленим батьківських прав, надано право звернутися до суду з позовом про їх поновлення. На підставі викладеного та

Outcome: partial