Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-23 00:00:00

В червні 2018 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом,в якому зазначає,що на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 05.08.1998 р. На теперішній час у вказаній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] ,інші співвласники припинили місце реєстрації у добровільному порядку у зв`язку з переїздом на інше постійне місце проживання. Відповідач [PERSON] фактично у спірній квартирі не проживає з 2015 р.,виїхав за межі України та надав позивачу довіреність для зняття з реєстрації місця проживання та військового обліку. На підставі довіреності від імені [PERSON] та його дружини позивач мала змогу зняти з реєстрації малолітнього онука [PERSON] ,2010 р.н.,проте,за її зверненням до департаменту реєстраційних послуг та військомату з питання зняття з реєстрації [PERSON] отримала роз`яснення про необхідність надання у департамент реєстраційних послуг,крім іншого,військового квитка або посвідчення про приписку відповідача,а військоматом повідомлено про необхідність особистої явки відповідача. Посилаючись на те,що в зв`язку із суттєвим збільшення оплати за комунальні послуги,які сплачує за спірну квартиру позивач за рахунок своїх коштів,реєстрація відповідача перешкоджає оформленню субсидії, створює перешкоди позивачу як власнику у користуванні та розпорядженні своїм майном,прибути особисто та припинити реєстрацію місця проживання відповідач відмовився,позивач просить суд з підстав,передбачених ст.16,386,391 ЦК України,усунути перешкоди у володінні,користуванні та розпорядженні належною їй на праві власності частиною квартири [ADDRESS] шляхом визнання відповідача [PERSON] таким,що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням. В судовому засіданні у вступному слові позивач [PERSON] підтримала позов з наведених вище підстав. Представник позивача адвоката Воронова-Живецька Н.В.суду пояснила,що відповідач [PERSON] який є сином позивача та співвласником спірного майна,зареєстрований у вказаній вище квартирі,проте фактично з 2015 р.нею не користується,виїхав у Росію,де наразі працює та мешкає із сім`єю.Позивач одноособово несе витрати по утриманню спірного житла,що завдає матеріальних збитків та ставить у скрутне становище,реєстрація відповідача перешкоджає оформити субсидію.Відповідач згоден на припинення реєстрації його проживання у спірному помешканні,уповноважив позивача довіреністю на вирішення цього питання у відповідних органах,проте,після отримання роз`яснень про необхідність його особистої явки до військомату,що має передувати зняттю з реєстрації,відмовився приїхати особисто,в чому і полягає спір між ним та позивачем,який є предметом цього позову.Вважає,що не проживання відповідача у спірній квартирі з 2015 р.є підставою для визнання його таким,що втратив право користування цим житлом. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з*явився,викликався шляхом направлення судової повістки за адресою зареєстрованого місця проживання,яка була повернута до суду з відміткою про «закінчення терміну зберігання». Також на офіційному сайті «Судова влада» 10.04.2019 р.було розміщено оголошення про виклик відповідача в судове засідання. 25.02.2019 р.до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя поштою надійшла заява відповідача [PERSON] ,який зазначив адресою свого мешкання м.Темрюк Краснодарського краю РФ,та повідомив,що визнає позовні вимоги у повному обсязі та просить справу розглянути без його участі. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні висловився на користь задоволення позову з тих підстав,що відповідач [PERSON] у 2015 р.виїхав за межі України у Росію,де працює та мешкає з сім`єю,не заперечує проти зняття його з реєстрації,проте не може для цього особисто приїхати в Україну через певні поважні причини. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась з невідомих причин,викликалась шляхом направлення судової повістки за адресою зареєстрованого місця проживання,яка була вручена особисто під підпис 13.05.2019 р.,про що у справі є поштове повідомлення,її неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності,заслухавши учасників справи,суд дійшов висновку,що позов заявлений необґрунтовано,не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. З матеріалів справи суд встановив,що на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 05.08.1998 р.,виданого Шевченківською районною адміністрацією Запорізької міської ради,квартира за адресою [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ,про що надана копія свідоцтва(а.с.5-6). Згідно відповіді на запит від 23.06.2018р.,яка надана департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради,відповідач [PERSON] ,1984 р.н., зареєстрований за адресою спірної квартири з 22.02.2001 р.по теперішній час. Свої вимоги про визнання відповідача втратившим право користування житловим приміщенням спірної квартири позивач обґрунтував з посиланням на норми ст.391 ЦК України,за змістом якої власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном,навіть,якщо ці порушення не були поєднані з позбавленням володіння. Перешкодами у здійсненні прав власника є неправомірні дії особи,яка ці права порушує. Як передбачено ст.321 ЦК України,право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. З матеріалів справи суд встановив,що спірне житлове приміщення є спільною сумісною власністю позивача,відповідача та третіх осіб,тому всі учасники справи як співвласники мають рівний обсяг прав та повноважень щодо цієї квартири,позивач набув право користування цим житлом із законних підстав та не може бути у ньому обмежений іншим співвласником. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування, розпорядження, та якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків передбачених законом, то власник [PERSON] в принципі не може бути визнаний\~ таким, що втратив право користування своїм майном,яким є житлове приміщення квартири,реалізація встановлених конституційних гарантій захисту прав власності у ст.41 Конституції України, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень. Окрім того, суд звертає увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.).Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас, державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Таким чином, абсолютне право власності на житло не обмежується ані строками, ані територією,втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла,чого у даній справі не встановлено,а відтак,нема підстав для зняття власника житла із реєстрації у цьому житлі. Відповідно до ст.383,391 ЦК України,ст.157 ЖК України власник житлового будинку,квартири має право використовувати помешкання для власного проживання,проживання членів своєї сім*ї,інших осіб,вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Стаття 405 ч.2 ЦК України передбачає ,що член сім`ї власника втрачає право на користування житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік,якщо інше не встановлено угодою між ними або законом. Водночас,зазначені правовідносин виникають між власником житла та членом його сім`ї,якій не має самостійного права власності на це житло,проте у даній справі сторонами є співвласники спірної квартири,до яких положення вказаного закону не можуть бути застосовані. Враховуючи наведене,суд не встановив порушення відповідачем прав позивача як співвласника частини спірної квартири,передбачених законом підстав для задоволення позову немає. Фактично по справі встановлено,що спір між позивачем та відповідачем має штучний характер та пред`явлення цього позову має на меті створити підстави для подальшого зняття відповідача з реєстраційного обліку,зокрема,без дотримання положень Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних,затвердженого постановою КМУ від 07.12.2016 р.№ 921,де визначено,що військовозобов`язані повинні особисто у семиденний строк прибувати до районних(міських)військових комісаріатів з паспортом громадянина України і військово-обліковими документами для зняття з військового обліку в разі вибуття в іншу місцевість до нового місця проживання;подання ,крім інших, військово-облікових документів до департаменту реєстраційних послуг є обов`язковим відповідно до п.26 Правил зняття з реєстрації місця проживання особи як на підставі особистої заяви,так і за заявою її представника. Добровільна згода відповідача на зняття з реєстрації,на що він довіреністю уповноважив позивача,вказує на відсутність між ними спору з питання користування спірним житловим приміщенням.

Outcome: dismissed