Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-24 00:00:00

В травні 2016 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Державного підприємства «Державне спеціалізоване видавництво «Вища школа» (далі - Відповідач) про стягнення інфляційних втрат, що складає згідно заяви про збільшення позовних вимог від 29.06.2016 року, в сумі - 27 463,88 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона працювала у Державному підприємстві «Державне спеціалізоване видавництво «Вища школа» та в подальшому була звільнена. Позивач зазначив, що всупереч вимогам трудового законодавства, при звільнені відповідачем не було здійснено виплату їй заборгованості по заробітній платі. Зазначає, що в результаті звернення до суду за захистом своїх порушених прав, Шевченківським районним судом м. Києва від 16.07.2012 року та від 11.04.2014 року було ухвалено рішення щодо стягнення із відповідача на її користь коштів втраченого заробітку за затримку розрахунку при звільненні у сумах 31 556,18 грн. та 21 643,72 грн. відповідно. Вказані судові рішення відповідачем не було виконано в повному обсязі, а тому позивач просить суд стягнути з ДП «ДСВ «Вища школа» на її користь у відповідності до вимог ст.ст.509, 625 ЦК України розраховані ним кошти інфляційних втрат у визначеному розмірі. В судове засідання позивач та його представник не з»явились, але представник направив суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, направив до суду заперечення проти позову, зважаючи на те, що вказана заборгованість не була сплачена у зв»язку з бездіяльністю державного виконавця. Суд, за згоди представника позивача вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наявних доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Перевіряючи обставини у справі судом встановлено, що[PERSON] було звільнено відповідачем. Вимоги ст. 47 КЗпП України передбачають, що власник або уповноважений ним зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Нормами ст. 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно вимог ст.117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Рішеннями Шевченківського районного суду м. Києва від 16.07.2012 року та від 11.04.2014 року було стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у сумах 31 556,18 грн. та 21 643,72 грн. відповідно. Таким чином, фактична виплата грошових коштів, належність їх позивачу та винність в їх невиплаті була встановлена вказаними рішеннями Шевченківського районного суду м. Києва, що у відповідності до вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь розраховані нею кошти інфляційних втрат у відповідності до вимог ст.625 ЦК України у зв»язку з тривалим невиконанням вказаних судових рішень, оскільки частина заборгованості була погашена в рамках відкритого виконавчого провадження. В той же час, Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. У цій справі, спір виник у зв'язку з тривалим, на думку позивача, невиконанням відповідачем рішення суду про стягнення заробітної плати та коштів середнього заробітку у зв»язку з затримкою при звільненні. При цьому, як зазначив у позові сам позивач, то вказані судові рішення звернуто до примусового виконання та виконуються виконавчою службою в рамках виконавчого провадження. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження». Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 20.01.2016 року у справі №6-2759цс15, що за змістом вимог ст.360-7 ЦПК України є обов»язковою для застосування усіма судами України. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed