Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

В травні 2017 року позивачка [PERSON] звернулася з позовною заявою до відповідача [PERSON] про виселення із житлового будинку, в якій вказала, що у відповідності до договору купівлі-продажу житлового будинку від 29 листопада 1996 року [PERSON] продав, а позивачка купила житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в м. Чорткові по вулиці Гранична, 3, Тернопільської області. Даний договір був посвідчений в. о. завідуючої Чортківської державної нотаріальної контори [PERSON] Згодом 16 травня 2008 року цей договір було зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно. В зазначеному договорі немає жодного посилання на те, що продавець [PERSON] залишає за собою право на проживання у цьому будинку. Однак до даного часу відповідач [PERSON] проживає у її будинку, на звернення про виселення не реагує і не збирається із нього виселятися, чим порушує її права власника. Просить виселити [PERSON] з житлового будинку, що знаходиться за адресою: вул. Гранична, 3 м. Чортків, Тернопільської області. Представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримує, просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позов не визнав, проти нього заперечував, подав суду письмові заперечення, в яких вказав, що в договорі написано, що будинок куплено за 10,5 тисяч доларів США, проте в дійсності заплачено тільки 6 тисяч доларів США. [PERSON] не доплатив 4,5 тисяч доларів США, через що дозволив проживати їм у проданому будинку. Вказує також, що він є власником земельної ділянки за вказаною адресою. Просить в задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, повно і всебічно зясувавши обставини, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. 29 листопада 1996 року в м. Чорткові Тернопільської області було укладено договір купівлі-продажу між [PERSON], який проживав в [INFO], та на той час неповнолітньою [PERSON], [INFO], яка діяла за згодою батька [PERSON]. За вказаним договором гр. [PERSON] продав, а неповнолітня [PERSON] купила житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в місті Чорткові, вулиця Гранична, 3(три), Тернопільської області. В договорі купівлі-продажу продаж вчинено за 21\~000 (двадцять одну) тисячу гривень, ці гроші законний представник [PERSON] заплатив від імені неповнолітньої дочки [PERSON] до підписання цього договору повністю продавцю [PERSON] Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на вказане нерухоме майно 16 травня 2008 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 15 жовтня 2014 року відмовлено в позові [PERSON] до [PERSON] та приватного нотаріуса Чортківського районного нотаріального округу про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, укладений 29 листопада 1996 року договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями по вул. Гранична, 3 (три) в м. Чорткові Тернопільської області є дійсним, власником вказаного майна є позивач [PERSON]. 14 квітня 2010 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Київського міською нотаріального округу [PERSON] із такою заявою: «Прошу передати гр. [PERSON], що проживає за адресою: [INFO], заяву наступного змісту: «Я, гр. [PERSON], маю намір використовувати належний мені на праві приватної власності житловий будинок, що знаходиться в м. Чортків, Тернопільська область, вулиця Гранична, будинок 3 (три), для проживання в ньому зі своєю сім'єю, у якому на даний час Ви проживаєте. Тому прошу звільнити належний мені будинок та знятися з реєстрації по цій адресі. Якщо протягом 3 (трьох) місяців з дня одержання цієї заяви Ви не звільните вищезазначений житловий будинок та не зніметеся з реєстрації, я буду вимушена звернутися до суду з позовною заявою про примусове виселення». Зазначена заява була надіслана нотаріусом [PERSON] відповідачу [PERSON], проте жодної реакції з цього приводу з боку відповідача [PERSON] не було. Заяву аналогічного змісту [PERSON] було надіслано відповідачу 08 листопада 2016 року цінним листом, однак він був повернувся за закінченням терміну зберігання, оскільки, відповідач відмовився його отримати. Згідно ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року , першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються нею для особистого проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Особа має право користуватися відповідним житлом лише за наявності у неї права приватної власності на дане житло, або за умови набуття статусу члена сім'ї власника відповідного будинку (квартири). Відтак припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє її право та право членів її сім'ї на користування цим будинком (квартирою). Разом з тим, чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Такі висновки також містяться в постановах Верхового Суду України : від 16.01.2012 року (№ 6-57цс11), від 23 .01.2013 року (№ 6-164цс12), від 05.11.2014 року (№ 6-158цс14). Відповідно до положень ст. 109 Житлового кодексу України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. А, тому виходячи з вище наведеного та враховуючи, що відповідач перешкоджає позивачці вільно користуватись належним їй на праві приватної власності будинком та в добровільному порядку виселятись не збирається, також в судовому засіданні відповідачем [PERSON] не доведено, що гроші за будинок заплачені не повністю, не надано інших доказів, які би спростовували позовні вимоги, або підтверджували його законність проживання в даному будинковолодінні, тому, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: approved