Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

В травні 2017 року позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якому просить визнати недійсним договір від 20.09.2016 р. купівлі-продажу нерухомого майна - однокімнатної квартири [ADDRESS] , укладений між позивачем та відповідачем [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Боднар Н.В. за реєстром № 1987. Провадження у справі відкрито ухвалою суду від 30.05.2017 року (суддя Супрун Г.Б.). Ухвалою суду від 12.06.2017 року задоволено заву позивача про забезпечення позову, накладено арешт на об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] , за оспорюваним договором. У грудні 2017 року представником позивача - адвокатом Ненашевим Є.В. подано уточнену позовну заяву, в якій просив: 1) визнати недійсним договір від20.09.2016 р. купівлі-продажу нерухомого майна - однокімнатної квартири [ADDRESS] , укладений між позивачем та відповідачем, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Боднар Н.В.; 2) визнати за [PERSON] право власності на 1\\2 частину квартири [ADDRESS] , яка є часткою у праві спільної сумісної власності на майно подружжя після смерті чоловіка, [PERSON] , який помер [INFO] ; 3) визнати за [PERSON] право власності на ј частину квартири [ADDRESS] , як на обов`язкову частку в спадковому майні, після смерті чоловіка, [PERSON] , який помер [INFO] . На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 15.11.2018 року справа розподілена на суддю Подільського районного суду м. Києва Войтенко Т.В. Ухвалою суду від 19.11.2018 року до участі у справі, як третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Боднар Наталію Володимирівну. Відповідно п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.). В зв`язку з чим розгляд справи проводиться в порядку загального позовного провадження. 17.10.2019 року представником позивача - адвокатом Ненашевим Є.В. подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій він просив суд визнати недійсним оспорюваний договір купівлі-продажу квартири з підстав відсутності повноважень чоловіка позивача на укладення договору щодо спільного сумісного майна подружжя. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу від 08.11.2019 року матеріали справи передані для розгляду судді Ларіоновій Н.М. 22.07.2020 року через канцелярію суду представником позивача - адвокатом Ненашевим Є.В. подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив: 1) визнати недійсним договір від 20.09.2016 р. купівлі-продажу нерухомого майна - однокімнатної квартири [ADDRESS] , укладений між позивачем та відповідачем, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Боднар Н.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1987 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1031599380000); скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31473800 від 20.09.2016 р. 13:29:52, приватний нотаріус Бондар Наталія Володимирівна, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ щодо реєстрації права власності на квартиру загальною площею 38,7 кв.м., житлова площа 21,1 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1031599380000). Позов мотивований тим, що 20.09.2016 року покійний чоловік позивачки [PERSON] , без її згоди, продав [PERSON] квартиру, яка на час укладення договору перебувала у спільній сумісній власності. Вказує, що 12.09.1981 року між нею та її покійним чоловіком, [PERSON] був укладений і зареєстрований шлюб. Від шлюбу вони мають двох синів. Під час шлюбу 22.12.1998 року покійним чоловіком позивача укладено договір довічного утримання з [PERSON] , посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Київського міського округу Максимковою О.О., за реєстровим № 2238. За цим договором [PERSON] передала у власність [PERSON] однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] зобов`язався довічно утримувати [PERSON] . У подальшому, виконуючи умови договору довічного утримання подружжя [PERSON] разом зі своїми синами забезпечували [PERSON] харчуванням та надавали їй іншу необхідну допомогу. Після смерті [PERSON] подружжя разом організували і оплатили всі витрати щодо її поховання. 27.04.2000 року [PERSON] у зв`язку зі смертю [PERSON] набув вищезгадану квартиру у власність. Вищевказана заява про збільшення позовних вимог прийнята до провадження та є межами судового розгляду. У серпні 2020 року представником відповідача через канцелярію суду поданий відзив на уточнену позовну заяву, в якому він позовні вимоги не визнав, вважав, що додаткова вимога про скасування рішення про державну реєстрацію не пов`язана з первісною вимогою щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу. Також вказав, що матеріали справи не містять доказів укладення шлюбу між позивачем та [PERSON] , а квартира за спірним договором не була спільним сумісним майно, тому спірний договір не порушує права або законні інтереси позивача. 16.09.2020 року від представника позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив, представник вважає доводи, викладені представником відповідача у відзиві необґрунтованими і безпідставними, оскільки в матеріалах справи наявні докази, що оспорюваний договір був укладений під час чинного шлюбу між позивачем та її чоловіком, [PERSON] , квартира на час її відчуження за спірним договором перебувала у спільній власності подружжя. Вказав, що позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію є взаємопов`язаною і похідною від первісної позовної вимоги про визнання договору недійсним і такий спосіб захисту є ефективним та відповідає завданням та основним засадам цивільного судочинства. У вересні 2020 року від представника відповідача через канцелярію суду надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив, в яких останній вважав незаконною додаткову позовну вимогу про скасування рішення про державну реєстрацію, а також вказав на відсутність належних і допустимих доказів зареєстрованого шлюбу між позивачем та її чоловіком. Також зазначив, що квартира за оспорюваним договором була особистим майном покійного чоловіка позивача. Повідомив, що [PERSON] з 1996 року не проживав з позивачем, оскільки перебував у цивільному шлюбі з відповідачем [PERSON] . Від фактичних шлюбних відносин у них народилася донька, [PERSON] . [PERSON] самостійно виконував обов`язки за договором довічного утримання, набувши її в особисту приватну власність. 16.10.2020 від представника третьої особи надійшли письмові пояснення, в яких представник не погодилась з позовними вимогами, просила відмовити у задоволені позову. Вказала, що додаткова вимога про скасування рішення про державну реєстрацію є незаконною, а оспорюваний договір посвідчено згідно з вимогами Закону України «Про нотаріат» та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Зазначила про відсутність в матеріалах справи підтверджуючих доказів реєстрації і чинності шлюбу між позивачем та [PERSON] на час укладення спірного договору. Також вказала, що відповідач у відзиві на позов довела факт спільного проживання відповідача у цивільному шлюбі з померлим [PERSON] на час укладення останнім договору довічного утримання, а тому вважала, що квартира за спірним договором була особистою власністю [PERSON] 15.07.2021 року через канцелярію суду представником відповідача подана заява про відвід головуючого у справі - судді Ларіонової Н.М. від розгляду даної справи. Ухвалою від 19.07.2021 головуючим у справі було визнано необґрунтованим відвід, заявлений представником відповідача судді Ларіоновій Н.М. 07.12.2021 року представником позивача подані письмові пояснення, щодо заперечень сторони відповідача та третьої особи, в яких зазначає, що доводи сторони відповідача про відсутність факту зареєстрованого шлюбу між позивачкою та її покійним чоловіком є надуманими і не підтверджуються належними, допустимими та достовірними доказами. Допитані у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надали суперечливі покази і не спростували наявні шлюбні відносини між позивачкою та її покійним чоловіком. Що стосується доводів представника відповідача про наявний договір іпотеки, то така обставина лише підтверджує безвідповідальне ставлення і недобросовісну поведінку чоловіка позивачки щодо спільного майна подружжя і жодним чином не спростовує законності пред`явлених позовних вимог. В судовому засіданні позивач і його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, наведених у позові та відповіді на відзив, надали пояснення, аналогічні викладеним в заявах по суті справи обставинам, зазначивши, що у матеріалах справи наявні належні і допустимі докази чинності зареєстрованого на час укладення спірного договору шлюбу. Квартира за оспорюваним договором була набута у спільну сумісну власність подружжя. Ці фактичні обставини ніким з учасників судового провадження не спростовані. Спірний договір укладено без згоди позивача, як одного з подружжя. Відповідач не могла не знати про перебування [PERSON] , як продавця за спірним договором у зареєстрованому шлюбі. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти позову, пояснення надали аналогічні, зазначеним у відзиві на позовну заяву. Третя особа та її представник в судовому засіданні заперечував проти позову, пояснення надали аналогічні, зазначеним у письмових поясненнях на позовну заяву. Суд, вислухавши пояснення позивача, її представника, відповідача та її представника, третю особу та її представника, допитавши свідків, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 12.09.1981 року між позивачем, [PERSON] та [PERSON] у м. Тбілісі був укладений і зареєстрований шлюб, актовий запис № 3574. Як вбачається з відповіді Міністерства юстиції Грузії від 05.08.2021 р. № 01/156250, в електронній базі даних Агентства розвитку державних сервісів фіксується запис акту про вступ у шлюб, зареєстрованого Тбіліським будинком одруження 12 вересня 1981 року (акт № 3574) між [PERSON] та [PERSON] (після шлюбу - [PERSON] ), шлюб не розірваний та дійсний. 22.12.1998 року, перебуваючи в шлюбі з позивачем, [PERSON] уклав з [PERSON] нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського округу Максимковою О.О. договір довічного утримання за реєстровим № 2238, за яким [PERSON] передала у власність [PERSON] однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] (п.1 договору), а [PERSON] зобов`язався довічно утримувати [PERSON] (п.4 договору). Згідно з реєстраційним посвідченням Київського МБТІ від 27.05.2000 року право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу від 22.12.1998 року зареєстровано за [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, в період шлюбних відносин між позивачем та її чоловіком, [PERSON] з померлою [PERSON] був укладений договір довічного утримання від 22.12.1998 року, за яким [PERSON] , отримавши після її смерті у власність однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , зобов`язався довічно утримувати та доглядати за [PERSON] 20.09.2016 року між [PERSON] , як покупцем, та [PERSON] , як продавцем, укладено договір купівлі-продажу однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Боднар Н.В., реєстровий № 1987. Згідно з п.2 цього договору купівлі-продажу сторони договору зазначили, що квартира належить продавцю на підставі Договору довічного утримання, посвідченого 22 грудня 1998 року, Максимковою О.О. , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим № 2238, зареєстрованого в Київському бюро технічної інвентаризації 27 квітня 200 року за реєстровим № 8523. У пункті 10 спірного договору продавець стверджує, що на момент набуття права власності на квартиру, що відчужується за цим договором, в шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебував і ця квартира не є спільною сумісною власністю. Згідно з п. 19 оспорюваного договору квартира набувається [PERSON] в особисту приватну власність згідно з поданою нею заявою про те, що вона в шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебуває і шлюбний договір нею не укладався. У відповідності до пунктів 3 і 4 договору, продаж квартири вчинено за 505 800 грн., які повністю сплачені покупцем продавцю до підписання цього договору. Продавець своїм підписом під цим договором підтверджує факт повного розрахунку за продану квартиру, одержання від покупця грошей в сумі 505 800 грн. та відсутність по відношенню до нього будь-яких претензій фінансового характеру. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, вбачається, що 20.09.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Боднар Наталією Володимирівною, як державним реєстратором здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру загальною площею 38,7 кв.м, житловою 21,1 кв.м за адресою: [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1031599380000. [INFO] згідно зі свідоцтвом про смерть [PERSON] помер. Надавши суду свої пояснення позивач підтвердила ці обставини, підтримала свій позов, просила його задовольнити. Відповідач підтвердила обставини укладання спірного договору, при цьому заперечувала проти задоволення позову, зазначила, що грошові кошти, як це передбачено пунктами 3 і 4 оспорюваного договору купівлі-продажу не передавала. Допитана в якості свідка позивач повідомила суду, що разом з покійним чоловіком перебувала у зареєстрованому шлюбі. Після переїзду з чоловіком та синами у 1993 році в Україну познайомилася з [PERSON] , з якою склалися дружні відносини. Пояснила, що разом з чоловіком та синами доглядали за нею, забезпечували харчуванням та надавали їй іншу необхідну допомогу. Після смерті [PERSON] разом з чоловіком організували і оплатили її поховання. Після набуття квартири у власність подружжя разом проживали в ній. Аналогічні покази надали, допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] . Зокрема, свідок [PERSON] повідомив, що позивач є його мати, а померлий [PERSON] є батьком. У квартирі за спірним договором свідок був зареєстрований і проживав у період часу з 2001 по 2003 роки. Пояснив, що мати і батько разом доглядали за [PERSON] . Квартиру за оспорюваним договором вважали спільною власністю. За адресою розташування квартири він разом з батьком заснували і зареєстрували комерційні підприємства. Свідок [PERSON] повідомила суду, що є сусідкою позивача. Була знайома з [PERSON] , з якою у подружжя [PERSON] склалися дружні відносини, повідомила, що разом із позивачем декілька разів приїздила до [PERSON] за адресою розташування квартири за спірним договором. Особисто бачила, як позивач привозила продукти та доглядала за [PERSON] . Свідок [PERSON] на запитання учасників справи повідомила, що за життя [PERSON] знала його, як чоловіка позивача, які разом проживали по сусідству за адресою: [ADDRESS] . Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила суду, що з 1958 року проживає за адресою: [ADDRESS] . З позивачем [PERSON] знайома, знає її як сусідку, яка зі своїм чоловіком [PERSON] та синами проживали по сусідству у квартирі [ADDRESS] . На запитання учасників справи свідок [PERSON] повідомила, що раніше у вказаній квартирі проживала [PERSON] з якою вона підтримувала дружні сусідські відносини приблизно з 1998 року. За життя [PERSON] подружжя [PERSON] разом доглядали за нею, допомагали з ремонтом у квартирі, оплачували ліки, харчування, а після смерті оплатили і організували її поховання. Допитана у судовому засіданні як свідок відповідач [PERSON] пояснила суду, що з покійним [PERSON] проживала у цивільному шлюбі з 1996 року. Від [PERSON] у неї народилася донька, [PERSON] . Повідомила суду, що квартира за оспорюваним договором була особистою власністю померлого. На запитання представника позивача щодо розрахунків за оспорюваним договором повідомила, що розрахунків у сумі 505 800 грн., як це передбачено спірним договором вона не здійснювала. Оплатою за квартиру за спірним договором за домовленістю з продавцем були витрати на його лікування. Свідок [PERSON] пояснила суду, що покійний [PERSON] і [PERSON] є її батьками, які проживали разом. Повідомила, що квартира за спірним договором була особистою власністю її покійного батька. Участі у похованні батька вона не брала. Повідомила, що зверталася до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Разом з нею спадкоємцями після смерті батька є його сини і позивач [PERSON] , яка є колишньою дружиною. Свідок [PERSON] повідомила суду, що з відповідачем [PERSON] підтримує давні дружні відносини. Померлого [PERSON] знала, як чоловіка відповідача [PERSON] , підтримувала дружні відносини. Згідно з положеннями першої та другої частин статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі (ст.25 СК України). Відповідно до ч. 6 ст.36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. При цьому, в порядку ст.104 СК України, шлюб припиняється внаслідок смерті одного з подружжя або оголошення його померлим, а також у разі його розірвання. Аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави стверджувати, що законодавець визначив пріоритетність зареєстрованого шлюбу, а також визначений принцип одношлюбності і заборони на укладання шлюбу з особою, яка вже перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі. Доказів, які б спростовували факт зареєстрованого шлюбу між позивачем та її покійним чоловіком матеріали справи не містять. Суд критично оцінює покази свідків сторони відповідача, оскільки вони не були присутніми під час виконання договору довічного утримання подружжям [PERSON] , їм не відомі і не могли бути обставини, які б доводили факти одноособового здійснення покійним чоловіком позивача догляду за договором довічного утримання. Покази, надані свідками сторони позивача є послідовними і заслуговують на увагу. Згідно зі ст. 425 ЦК УРСР (чинною на момент укладення договору), за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров`я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов`язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. Відповідно до пунктів 4 та 9 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. До договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Відповідно до частини першої статті 22 КпШС України (який діяв на час укладення договору довічного утримання) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення містить і стаття 368 ЦК України. Згідно зі статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний обєкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, у постановах Великої палати Верховного Суду від 21.11.2018 р. у справі №372/504/17, постанові Верховного суду від 29.01.2021 р. у справі № 161/14048/19. Окрім цього, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2021 року у справі № 185/3086/18 (провадження № 61-6060св19) зазначено, що, визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеного під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був цей договір укладений саме в інтересах сім`ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям підлягають застосуванню передусім норми СК України. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача у шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за частиною третьою статті 61 СК України довести, що хоча майно придбавалося у період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Тому, установивши, що договір довічного утримання від 22.12.1998 року укладено померлим чоловіком позивача в інтересах сім`ї, оскільки переконливих доказів того, що метою укладення договору були його власні, особисті інтереси, так само як і доказів того, що він самостійно поніс матеріальні витрати на виконання цього договору матеріали справи не містять, суд обґрунтовано вважає, що квартира за оспорюваним договором набута позивачем та її покійним чоловіком у спільну сумісну власність. На підставі ч.4 ст. 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. В ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] не надавала своєму чоловікові, [PERSON] , як продавцю за спірним договором свою згоду на продаж квартири, яка є спільною сумісною власністю. Разом з цим, обставини того, що відповідач [PERSON] у своїх запереченнях проти позову стверджувала про перебування з [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах, а також те, що грошові кошти за спірним договором вона не передавала свідчать про недобросовісний характер поведінки сторін договору. Згідно зі ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. З урахуванням принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, встановивши дійсні обставини справи, суд дійшов переконання про наявність правових підстав для задоволення позову в частині визнання оспорюваного договору недійсним. Докази, які б спростовували такий висновок суду, у матеріалах справи відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України). З приводу заявлених позовних вимог щодо скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру суд дійшов наступного. Відповідно до ч. 3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. У постанові Касаційного господарського суду від 28.10.2020 року у справі №910/10963/19 суд зазначив, що за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16.01.2020 цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Також зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.11.2020 у справі № 154/883/19-ц, від 07.04.2021 у справі №640/12313/19-ц. З огляду на те, що суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення вимог щодо визнання оспорюваного договору недійсними, відповідно похідною є вимога про скасування державної реєстрації права власності проведеної на підставі цього договору, а тому вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності підлягають задоволенню судом, оскільки забезпечують ефективний захист порушених прав позивача. У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша ст.80 ЦПК України). Відповідно до частини 1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У частинах першій та другій ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За правилами ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Доводи відповідача та третьої особи щодо відсутності підстав для задоволення позову, неналежного способу захисту заявленого у позові, а також відсутності доказів зареєстрованого шлюбу між позивачем та її покійним чоловіком не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи. Решта долучених до матеріалів справи доказів та наданих сторонами пояснень були ретельно досліджені судом, і вищенаведених висновків суду не спростовують. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] повністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved