Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до ПАТ «КБ «Надра» про встановлення фактів, визнання неукладеними договорів, зобов'язання до вчинення дій. Позов мотивований тим, що 25.09.2007 року між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 25/09/2007/840-КВ/51, відповідно до якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 18 000, 00 доларів США в порядку і на умовах, визначених цим договором. В якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань банк в день укладення кредитного договору уклав з [PERSON] та [PERSON] договори поруки. Відповідно до п. 4.3.13 кредитного договору позивач сплатив банку одноразово комісію за управління кредитом в розмірі 1,5 % від суми кредиту. Враховуючи те, що кредитний договір розроблявся саме відповідачем, то відповідальність щодо його змісту повністю покладається на відповідача. Позивачу не зрозуміло чи дійсно існувала довіреність № 1-11-6668 від 14.07.2006 року, і чи мав юридичне право начальник Центрального відділення філії ВАТ КБ «Надра» Вінницьке РУ [PERSON] укладати кредитний договір на підставі цієї довіреності. Відповідачем не виконано вимоги п. 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Також, відповідно до ст. 18 цього Закону, суб'єкт підприємницької діяльності, що надає послуги, не повинен включати у договори із споживачами умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Позивач вважає, що до кредитного договору відповідачем внесені несправедливі умови, що мають наслідком істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на його шкоду як позичальника, що значно погіршує його становище як споживача, порівняно з відповідачем, а саме: 1) відповідач не попередив про валютні ризики; 2) встановлення порядку повернення кредиту шляхом внесення мінімального платежу за відсутності графіку погашення кредиту; 3) відсутній детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки. Всупереч актам цивільного законодавства відповідачем не виконані вимоги п. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач вважає, що дата видачі кредиту та строк, на який його видано, в кредитному договорі відсутні. Відповідно до п. 4 та п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач та будь-яким чином обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Позивач вважає, що згоди по всіх істотних умовах договору не досягнуто, в кредитному договорі відсутні умови встановлені законом. З метою захисту цивільних прав та інтересів позивача, на підставі ст.ст. 1212, 1213, 1214 ЦК України відповідач зобов'язаний повернути позивачу безпідставно набуті кошти. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про встановлення наявності довіреності № 1-11-6668 від 14.07.2006 року, на підставі якої діяв начальник центрального відділення філії ВАТ КБ «Надра» Вінницьке РУ [PERSON] в день укладення кредитного договору; встановлення факту недосягнення згоди по всіх істотних умовах договору і відсутність у кредитному договорі умов встановлених законом; визнання кредитного договору № 25/09/2007/840-КВ/51 від 25.09.2007 року неукладеним; як наслідок неукладення кредитного договору № 25/09/2007/840-КВ/51 від 25.09.2007 року визнання неукладеним договору іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу [PERSON] та зобов'язання нотаріуса виключити з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна: садового будинку № 9, реєстраційний № 2097, та земельної ділянки № 9, реєстраційний № 2098 що знаходяться за адресою : Вінницький район, територія Агрономічної сільської ради, СТ «Учитель»; як наслідок неукладення кредитного договору № 25/09/2007/840-КВ/51 від 25.09.2007 року визнання неукладеними договори поруки від 25.09.2007 року між [PERSON], [PERSON] та ВАТ КБ «Надра»; збов'язання ПАТ КБ «Надра» повернути [PERSON] грошові кошти в сумі 4 063, 00 доларів США. До початку розгляду справи по суті відповідачем було подано зустрічну позовну заяву, яка мотивована тим, що 25.09.2007 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 25/09/2007/840-КВ/51, відповідно до якого останньому було надано кредит в сумі 18 000, 00 доларів США строком до 25.09.2018 року із сплатою 12, 99 % річних за користування кредитом. [PERSON] використав кредитні кошти для проведення розрахунку за придбаний будинок. Наразі [PERSON] порушено умови кредитного договору. Станом на 07.05.2014 року заборгованість [PERSON] перед банком становить 7 775, 47 доларів США та 35, 65 гривень. Вище викладене й стало підставою для звернення ПАТ «КБ «Надра» до суду із зустрічною позовною заявою про стягнення з [PERSON] на користь банка заборгованості по кредитному договору № 25/09/2007/840-КВ/51 від 25.09.2007 року, яка станом на 07.05.2014 року складає 7 775, 47 доларів США та 35, 65 гривень, з яких: заборгованість по кредиту - 7 591, 67 доларів США, заборгованість по відсотках - 183, 80 доларів США, пеня - 3, 06 доларів США, що еквівалентно 35, 65 гривень. Ухвалою суду від 13.05.2014 року зустрічний позов ПАТ «КБ «Надра» до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредиту було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до ПАТ «КБ «Надра», вимоги яких були об'єднані в одне провадження. В ході розгляду справи позивачем по первісному позову було збільшено позовні вимоги. Так, окрім іншого, [PERSON] просив суд також стягнути з відповідача на його користь ще 1 363, 50 гривень. Дана вимога мотивована тим, що [PERSON] вважає, що банк зобов'язаний повернути йому кошти, які він сплатив відповідно до неукладеного кредитного договору № 25/09/2007/840-КВ/51 від 25.09.2007 року як одноразову комісію за управління кредитом в розмірі 1, 5 % від суми кредиту. Позивачем по зустрічному позову також було збільшено зустрічні позовні вимоги. ПАТ «КБ «Надра» просило суд стягнути солідарно із [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на його користь заборгованість по кредитному договору № 25/09/2007/840-КВ/51 від 25.09.2007 року, яка станом на 07.05.2014 року складає 7 775, 47 доларів США та 35, 65 гривень. В судовому засіданні представник позивача по зустрічному позову повідомив про технічну описку в прохальній частині позовної заяви і просив не читати «еквівалентно 17 363, 34 гривень». Ухвалою суду від 13.05.2014 року судом до участі у справі було залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача по первісному позову - приватного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу [PERSON], на стороні позивача по первісному позову - [PERSON] та [PERSON] та в якості співвідповідачів по зустрічному позову - [PERSON] та [PERSON]. Позивач по первісному позову збільшені позовні вимоги підтримав в повному обсязі і просив їх задовільними, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог по первісному позову на стороні позивача [PERSON] просила суд задовільнити позовні вимоги [PERSON] Представник відповідача по первісному позову позовні вимоги не визнав і просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі, надавши письмові заперечення. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог по первісному позову - приватний нотаріус Вінницького районного нотаріального округу [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи. Приватним нотаріусом [PERSON] та [PERSON] суду подано заяви про розгляд справи у їх відсутність. Представник позивача по зустрічному позову свої збільшені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, аргументуючи мотивами, викладеними в зустрічній позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, і просив задовольнити в повному обсязі. Відповідачі по зустрічному позову - [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити в їх задоволенні. Надали суду письмові заперечення. Співвідповідач по зустрічному позову [PERSON] в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи. Надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність та письмові заперечення проти зустрічного позову. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 25.09.2007 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 25/09/2007/840-КВ/51, згідно якого банк зобов'язався надати позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 18 000, 00 доларів США в порядку і на умовах, визначених цим договором. Згідно умов цього договору банк надав [PERSON] кредит строком до 25.09.2018 року з відсотковою ставкою у розмірі 12, 99 % річних для проведення розрахунків по договору купівлі-продажу нерухомого майна від 18.09.2007 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] (т. 1 а.с. 14-15) В забезпечення вимог ВАТ КБ «Надра», які передбачені кредитним договором № 25/09/2007/840-КВ/51 від 25.09.2007 року, між [PERSON] та банком було укладено договір іпотеки, який 25.09.2007 року було посвідчено приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу [PERSON] і зареєстровано в реєстрі за № 2097. Того ж дня, приватним нотаріусом було накладено заборону на відчуження зазначеного в договорі іпотеки від 25.09.2007 року нерухомого майна.(т. 1 а.с. 16-17) 25.09.2007 року між ВАТ КБ «Надра», [PERSON] та [PERSON] було укладено договори поруки, згідно яких поручителі за цими договорами поручилися перед кредитором за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань по кредитному договору № 25/09/2007/840-КВ/51 від 25.09.2007 року. (т. 1 а.с. 18-19) Судом встановлено, що на виконання умов кредитного договору № 25/09/2007/840-КВ/51 від 25.09.2007 року ВАТ КБ «Надра» було видано [PERSON] кредит в сумі 18 000, 00 доларів США, що підтверджується заявою на видачу готівки № 653 від 25.09.2007 року, підписом останнього про отримання даної суми кредиту та випискою по особовому рахунку позичальника. (т. 1 а.с. 20, т. 2 а.с. 2-131) Зокрема, факт отримання кредиту в сумі 18 000, 00 доларів США не оспорювався й в судовому засіданні позивачем по первісному позову/відповідачем по зустрічному позову. Згідно акта від 25.09.2007 року перевірки використання кредиту, виданого [PERSON] згідно кредитного договору № 25/09/2007/840-КВ/51 від 25.09.2007 року, встановлено використання кредитних коштів за цільовим призначенням. (т. 1 а.с. 99 зв.) Згідно п. 3.3. кредитного договору № 25/09/2007/840-КВ/51 від 25.09.2007 року [PERSON] зобов'язався повертати кредит та сплачувати банку передбачені п.п. 1.3.1., 1.3.2. цього договору платежі шляхом здійснення перерахування на рахунок мінімально необхідного платежу у валюті кредиту. Щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 257, 00 доларів США. Позичальник зобов'язався вносити черговий мінімальний платіж, визначений у п. 3.3.2 цього договору, щомісячно до 5 (п'ятого) числа поточного місяця. Кінцевий термін повернення кредиту - 25.09.2018 року. Згідно п. 1.2. договорів поруки від 25.09.2007 року, поручитель та позичальник відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право кредитора вимагати виконання зобов'язань, вказаних у п. 1.1. цих договорів повністю (чи у будь-якій їх частині) як від позичальника та поручителя разом, так і від кожного окремо. Відповідальність поручителя виникає як у випадку невиконання позичальником будь-якої частини зобов'язань, так і при невиконанні позичальником зобов'язань в цілому (п. 1.3.). Пунктом 2.2. договорів поруки від 25.09.2007 року визначено, що поручителі зобов'язані виконати взяті на себе зобов'язання по цим договорам не пізніше 3-х (трьох) банківських днів з моменту отримання повідомлення від кредитора про невиконання позичальником зобов'язань і необхідності їх виконання поручителем. Згідно Статуту ПАТ КБ «Надра», останнє є правонаступником ВАТ КБ «Надра». (т. 1 а.с. 104). Обраний позивачем по первісному позову такий спосіб захисту як встановлення наявності довіреності № 1-11-6668 від 14.07.2006 року, на підставі якої діяв начальник центрального відділення філії ВАТ КБ «Надра» Вінницьке РУ [PERSON] в день укладення кредитного договору, а також встановлення факту недосягнення згоди по всіх істотних умовах договору і відсутність у кредитному договорі умов встановлених законом, не передбачено ст. 16 ЦК України. Наявність даних обставин може бути доказом, який у разі виникнення спору повинен оцінюватись судом відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, і відповідно може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним. Однак, така вимога [PERSON] не заявлялась. Як сама довіреність, так і її видача є одностороннім правочином, юридичним фактом, щодо якого в силу положень ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. При цьому судом прийнято до уваги, що особа самостійно розпоряджається своїми правами і суд, в силу принципу диспозитивності цивільного судочинства, не має права вийти за межі позовних вимог. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Такі вимоги не підлягають задоволенню. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК України. На що також звернув увагу Верховний Суд України в п. 8 Постанови Пленуму № 9 від 06.11.200 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Також, судом звернуто увагу на наступне. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. Згідно ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими умови договору можуть бути визнані в разі, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Як вбачається з пунктів 1, 2 абзацу 4 ч. 4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» положення пунктів 8, 11 та 13 ч. 3 ст. 18 не застосовуються до операцій із цінними паперами, фінансовими послугами та іншими товарами або послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем, а також договорів про купівлю/продаж іноземної валюти, дорожніх чеків або про міжнародні грошові перекази, номіновані в іноземній валюті. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Підписанням кредитного договору № 25/09/2007/840-КВ/51 від 25.09.2007 року позивач по первісному позову засвідчив, що цей договір був укладений у відповідності до всіх вимог чинного законодавства. Суд вважає, що не заслуговують на увагу твердження позивача по первісному позову про порушення відповідачем Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки не було порушено право споживача на свободу вибору продукції, оскільки позивач самостійно обрав фінансову установу та умови кредитування. В матеріалах справи відсутні докази порушення принципу рівності сторін договору, умовами кредитного договору не обмежено право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Також, позивачем по первісному позову не надано доказів реалізації споживачу продукції, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою та не наведено обґрунтованих доводів стосовно визначення ціни продукції неналежним чином. Твердження позивача по первісному позову про дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживача не знаходять свого підтвердження і спростовуються матеріалами справи. Так, у відповідача по первісному позову є один основний обов'язок - надати кошти позивачу, який виконаний в повному обсязі і порушення прав щодо надання кредиту в повному обсязі - відсутнє. Будь-яких доказів на підтвердження наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача при укладенні договору про надання кредиту позивачем по первісному позову суду не надано. Судом прийнято до уваги, що споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Зазначених дій позивачем по первісному позову вчинено не було. Згідно заяви на отримання кредиту від 06.09.2007 року [PERSON] зазначив, що із основними умовами надання кредиту ознайомлений (т. 1 а.с. 94) Відповідно до ч. 1 ст. 524 Цивільного кодексу України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а ст. 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною 3 ст. 533 ЦК України передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Також, право на здійснення операцій в іноземній валюті, в тому числі і надання кредитів в іноземній валюті, передбачено ст.ст. 2, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.ст. 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. На вище викладене, також, звернув увагу в п.10, п. 11 Постанови Пленуму № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Як вбачається з матеріалів справи, Національним банком України 23.08.2002 року видано відкритому акціонерному товариству КБ «Надра» банківську ліцензію № 21. (т. 4 а.с. 1) Дозвіл № 21-2 від 04.11.2005 року з додатком, пункт 1 якого до переліку операцій, які має право здійснювати ВАТ КБ «Надра» відносить операції з валютними цінностями, зокрема неторговельні операції з валютними цінностями, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. (т. 4 а.с. 2-4) Відповідно до п. 1.5. Положення «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», затверджене постановою правління Національного банку України від 14.10.2004 № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без отримання індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Вищезазначене свідчить про те, що вищезазначені дозволи є генеральними ліцензіями на здійснення валютних операцій. Отже, враховуючи те, що відповідач по первісному позову/позивач по зустрічному позову володів на момент укладення кредитного договору із відповідачем і володіє на даний час усіма передбаченими законодавством України дозволами на здійснення кредитування в іноземній валюті, у відповідності до п. 1.5. вищезазначеного Положення, надання ВАТ КБ «Надра», одержання [PERSON] кредиту в іноземній валюті та сплата банку процентів та інших платежів за таким кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України жодною із сторін кредитного договору, а наявність у банка генеральної ліцензії та відповідного письмового дозволу на здійснення валютних операцій, отриманих у встановленому порядку є правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Суд прийшов до висновку, що відповідачем по первісному позову/позивачем по зустрічному позову правомірно надано кредит в іноземній валюті. Судом, хоча й вимога про визнання кредитного договору взагалі не заявлялась, однак враховуючи обґрунтування вимог позивача по первісному позову, звернуто увагу на те, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однієї із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним, на що також звернув увагу Верховний Суд України в Постанові Пленуму № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. У відповідності до ст. 203 ЦК України судом встановлено, що зміст кредитного договору № 25/09/2007/840-КВ/51 від 25.09.2007 року на момент його укладання не суперечив Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. [PERSON] на момент укладення договору мав необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину на момент його укладення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Правочин вчинено у формі, встановленій законом і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Кредит позивач по первісному позову/відповідач по зустрічному позову отримав, частково здійснює його погашення, неналежно при цьому виконуючи свої зобов'язання. Проаналізувавши крединий договір, суд вважає, що в даному випадку, вказаний кредитний договір складений з урахуванням вимог закону щодо його форми і змісту стосовно дотримання прав споживача та принципу справедливості. У відповідності до ст. 36 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк встановлює офіційний курс гривні до іноземних валют та оприлюднює його. Для регулювання курсу гривні щодо іноземних валют Національний банк використовує золотовалютний резерв, купує і продає цінні папери, встановлює і змінює ставку рефінансування та застосовує інші інструменти регулювання грошової маси в обігу. Згідно заяви від 06.09.2007 року [PERSON] просив банк видати кошти в кредит в доларах США. (т. 1 а.с. 94) Позивач по первісному позову не просив банк видати кредит в національній валюті України. Відповідно, отримання кредиту саме в іноземній валюті, було волевиявленням самого позивача по первісному позову. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для задоволення вимог позивача по первісному позову, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Тому, твердження позивача по первісному позову, що умови кредитного договору є несправедливими є безпідставними і необґрунтованими. Суд вважає, що підписанням кредитного договору № 25/09/2007/840-КВ/51 від 25.09.2007 року сторони підтвердили, що будь-які умови цього договору є істотними і підлягають виконанню в порядку, передбаченому цим договором. Судом не приймаються твердження [PERSON] про те, що він не був проінформований письмово в момент укладення кредитного договору про можливі ризики, оскільки таке твердження не узгоджується з доказами, які містяться в матеріалах справи. Банк ознайомив [PERSON] з умовами кредитування, що підтверджується його підписом на заяві від 06.09.2007 року. (т. 1 а.с. 94) Окрім того, з договору іпотеки від 25.09.2007 року, який було укладено між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] в забезпечення виконання умов кредитного договору № 25/09/2007/840-КВ/51 від 25.09.2007 року, вбачається, що сторони підтвердили, зокрема [PERSON], що він вичерпно ознайомлений зі змістом кредитного договору та погодився із усіма його умовами (п. 8.9.). Згідно ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин), або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У разі коли недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одно із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність із передбачених законом підстав, такий правочин згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин), а не таким, що є неукладеним. Виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Отже, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ «КБ «Надра» про встановлення наявності довіреності № 1-11-6668 від 14.07.2006 року, на підставі якої діяв начальник центрального відділення філії ВАТ КБ «Надра» Вінницьке РУ [PERSON] в день укладення кредитного договору; встановлення факту недосягнення згоди по всіх істотних умовах договору і відсутність у кредитному договорі умов встановлених законом, а також щодо визнання кредитного договору № 25/09/2007/840-КВ/51 від 25.09.2007 року неукладеним. Позовні вимоги [PERSON] в частині застосування наслідків неукладення кредитного договору № 25/09/2007/840-КВ/51 від 25.09.2007 року, а саме: визнання неукладеними договору іпотеки від 25.09.2007 року та договорів поруки від 25.09.2007 року, укладених між банком та [PERSON] і [PERSON]; зобов'язання відповідача по первісному позову повернути [PERSON] грошові кошти в сумі 4 063, 00 доларів США та 1 363, 50 гривень; зобов'язання нотаріуса виключити з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, що є предметом договору іпотеки від 25.09.2007 року не підлягають задоволенню, оскільки законом, зокрема ст. 216 ЦК України, визначено правові наслідки виключно недійсності правочину, а також враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання кредитного договору № 25/09/2007/840-КВ/51 від 25.09.2007 року неукладеним. Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 цієї глави («Позика»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ст.ст. 546, 549, 550 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. 13.05.2014 року на адресу [PERSON] та [PERSON] банком були направлені досудові вимоги № 14/5/3-762 та № 14/5/3-763 про необхідність погашення заборгованості за кредитним договором № 25/09/2007/840-КВ/51 від 25.09.2007 року. (т. 1 а.с. 148-149). Однак, дані вимоги були залишені без належного реагування. Судом звернуто увагу на те, що пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. На що також звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 24 Постанови Пленуму № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Згідно наданого банком письмового розрахунку станом на 07.05.2014 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 25/09/2007/840-КВ/51 від 25.09.2007 року становить 7 778 доларів США 53 центи, що еквівалентно по курсу НБУ 90 630, 35 гривень з яких: 7 591, 67 доларів США (в тому числі прострочка по тілу 274, 02 дол.США), що еквівалентно 88 453, 18 гривень - заборгованість по кредиту; 183, 80 доларів США (в тому числі прострочка по відсотках 167, 36 дол.США), що еквівалентно 2 141, 52 гривень - заборгованість по відсотках; 3, 06 доларів США, що еквівалентно 35, 65 гривень - пеня. (т. 1 а.с. 100-102). Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування, згідно ч. 2 ст. 61 ЦПК України. Офіційний курс гривні до іноземних валют, встановлений Національним банком України є загальновідомим. НБУ 07.05.2014 року встановлено офіційний курс гривні до долара США в розмірі: 100 дол.США = 1 165,1347 гривень. (т. 1 а.с. 103) Згідно п. 5.1. кредитного договору № 25/09/2007/840-КВ/51 від 25.09.2007 року у разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, визначеного у п. 3.3.3. цього договору, а також у випадку прострочення строку виконання зобов'язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п. 4.3.5. цього договору, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. В судовому засіданні [PERSON] заперечував щодо наданого банком розрахунку заборгованості в частині зазначення внесення ним 02.09.2009 року в рахунок погашення заборгованості по кредиту 258, 41 доларів США, а не 260, 00 доларів США. Судом встановлено, що 27.08.2009 року [PERSON] було передано банку кошти в сумі 2 160, 00 гривень для купівлі валюти на аукціоні для погашення кредитної заборгованості, що підтверджується квитанцією. (т. 1 а.с. 33) З виписки по особовому рахунку позичальника, з розрахунку заборгованості та письмового пояснення, надано представником банка, вбачається, що касиром банку в призначенні платежу в квитанції від 27.08.2009 року помилково вказано курс купівлі долара США 8, 10 гривень. 27.08.2009 року курс купівлі долара США на Валютній біржі України для участі в аукціоні становив 8, 15 гривень. Відповідно й в погашення заборгованості [PERSON] по кредитному договору було зараховано кошти в сумі 258, 41 доларів США. (т. 1 а.с. 100-102, т. 2 а.с. 1-131) Згідно п. 3.6. кредитного договору № 25/09/2007/840-КВ/51 від 25.09.2007 року з метою виконання умови, передбаченої п. 3.5. цього договору, банк, при наявності несвоєчасного та/чи не в повному об'ємі виконання позичальником своїх обов'язків щодо сплати мінімально необхідного платежу та/чи інших платежів, передбачених цим договором, самостійно розподіляє грошові кошти, внесені позичальником на розподільчий рахунок згідно черговості, передбаченої п. 3.5. цього договору або іншої черговості, встановленої на розсуд банку. Заборгованість, яка також підтверджується виписками по особовому рахунку [PERSON], перед банком не погашена. (т. 2 а.с. 2-131, т. 3 а.с. 1-481) З березня місяця 2014 року належних розрахунків [PERSON] не веде, відповідно, ухиляється від виконання зобов'язань, взятих на себе згідно кредитного договору. З огляду на те, що виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором (ст. 1054 ЦК України) в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. Тому, суд вважає правомірним пред'явлення позовних вимог позивачем по зустрічному позову про стягнення заборгованості в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 533 ЦК України, оскільки, як встановлено в судовому засіданні банком правомірно надано кредит в іноземній валюті. Також, позивачем по зустрічному позову у відповідності до вимог чинного законодавства вірно пред'явлено вимогу про стягнення неустойки, визначеної в іноземній валюті, в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом НБУ на день заявлення цієї вимоги. Судом перевірено розрахунок заборгованості [PERSON] перед позивачем по зустрічному позову і встановленого його відповідність умовам кредитного договору № 25/09/2007/840-КВ/51 від 25.09.2007 року та вимогам чинного законодавства України. Згідно п. 4.2.4. кредитного договору № 25/09/2007/840-КВ/51 від 25.09.2007 року банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник не вніс черговий платіж у термін, визначений п. 3.3.3. цього договору, а також у випадку, передбаченому у п. 4.3.6. цього договору. Пунктом 4.3.3. вищезазначеного кредитного договору визначено обов'язок позичальника сплачувати платежі у розмірі та порядку, визначених у п.п.3.3.2., 3.3.3. цього договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Предметом виконання як невід'ємним елементом виконання договору є ті конкретні суб'єктивні права і конкретні юридичні обов'язки для набуття, здійснення і виконання яких конкретні суб'єкти права вступають в конкретні правовідносини і, відповідно, до вимог норми права, що реалізується, вчиняються належні правомірні дії. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Суд вважає, що [PERSON] порушено вимоги ст. 526 ЦК України, згідно якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а також вимоги ст. 1049 ЦК України, яка вказує, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором, оскільки, відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Враховуючи ч. 1, ч. 2 ст. 554 ЦК України боржник і поручителі відповідають перед кредитором, як солідарні боржники. Добровільно відповідачі по зустрічному позову не провели розрахунок за кредитним договором в строки, визначені його умовами, тому сума боргу підлягає примусовому стягненню. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом прийняті до уваги доводи представника відповідача по первісному позову щодо залишення позову [PERSON] без задоволення у зв'язку із спливом строку позовної давності. При цьому судом враховано, що перебіг позовної давності щодо вимог позивача по первісному позову повинен обчислюватися не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Однак, враховуючи обґрунтування позовних вимог [PERSON], суд прийшов до висновку, що він довідався та міг довідатися про своє порушене право, як він вважає, саме на час укладення кредитного договору. Отже, строк звернення до суду із позовом, враховуючи предмет і підстави звернення до суду, [PERSON] пропустив. Позивачем по первісному позову не заявлялось клопотання про поновлення пропущених строків позовної давності, і наявність поважності причин пропуску цих строків судом не встановлена. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Доводи третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог по первісному позову на стороні позивача/співвідповідачів по зустрічному позову - [PERSON] та [PERSON], зазначені в письмових запереченнях, не заслуговують на увагу, оскільки суперечать належним і допустимим доказам, наявним в матеріалах справи. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені ст. 16 ЦК України. Заслухавши пояснення сторін по справі, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки є необґрунтованим і недоведеним належними і допустимими доказами. Враховуючи вище викладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача по зустрічному позову, шляхом солідарного стягнення з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості по кредитному договору № 25/09/2007/840-КВ/51 від 25.09.2007 року станом на 07.05.2014 року в розмірі 7 775 (сім тисяч сімсот сімдесят п'ять) доларів США 47 центів та 35 (тридцять п'ять) гривень 65 копійок, з яких: заборгованість по кредиту - 7 591, 67 доларів США, заборгованість по відсотках - 183, 80 доларів США, пеня - 3, 06 доларів США, що еквівалентно 35, 65 гривень. Позивач по первісному позову на час звернення до суду з позовом щодо захисту його інтересів як споживача фінансових послуг, був звільнений від сплати судового збору згідно п. 7 ч. 1 ст. 5 Закну України «Про судовий збір». Тому, судовий збір в сумі 730, 80 гривень, сплачений [PERSON] (т. 1 а.с. 1-3), підлягає поверненню йому за ухвалою суду згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», в порядку встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики, згідно ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідачів по зустрічному позову на користь позивача підлягає солідарному стягненню судовий збір в сумі 906, 30 гривень. Враховуючи вище викладене,

Outcome: approved