Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-07 00:00:00

В травні 2017 року позивач звернувся до суду із позовом до ДВАТ «Шахтобудівельне управління №5» про визнання аукціону з продажу майна таким, що відбувся та визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування позову послався на те, що 24 січня 2011 року відбулись аукціони з продажу нерухомого майна, що перебуває у господарському віданні відповідача, а саме: автогаража з оглядовими ямами та автоцеху з оглядовими ямами за адресою Донецька області м.Добропілляпров.Геологічний, 2, згідно яких він став переможцем аукціонів. Вважає, що аукціони є такими, що відбулися, оскільки протоколи аукціонів №2 та № 3 затвердженні уповноваженим представником продавця та ліцитатором. 31 жовтня 2011 року позивачем було сплачено 40 891,77 грн. на користь відповідача, після чого на підставі акту-прийому передачі йому було передано спірне майно. Між тим стверджує, що через втрату відповідачем оригіналів правовстановлюючих документів, відсутності механізму видачі їх дублікатів, а також неодноразову зміну уповноваженої особи, що може діяти від імені відповідача, він (позивач) втратив законне право на укладення договору купівлі-продажу спірного майна. Просив визнати такими, що відбулись проведені Межрегіональною Українською Біржею аукціони по продажу спірного майна та визнати за ним право власності на це майно. Заочним рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 22 червня 2017 року в задоволенні позовних вимог [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON] до ДВАТ «Шахтобудівельне управління №5» про визнання аукціону таким, що відбувся та визнання права власності, відмовлено. З зазначеним рішенням не погодився позивач та подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що висновки суду першої інстанції про те, що він не набув права власності на спірне майно не відповідають положенням ст. 388 ЦК України, яка гарантує добросовісним набувачам майна захист їх прав; судом не спростовано, що саме позивач є добросовісним набувачем; судом не було взято до уваги та не надано належної оцінки тому, що саме з вини відповідача позивач втратив законне право на укладення договору купівлі-продажу спірного майна, а також суд не врахував, що втрата відповідачем правовстановлюючих документів на майно, була однією з підстав для відмови в укладенні договору купівлі-продажу, що є підставою для задоволення позову в розумінні ст. 392 ЦК України; суд першої інстанції помилково в рішенні суду послався на правову позицію викладену в постанові ВСУ від 18.02.2015 року № 6-244цс14, оскільки вказана правова позиція стосується інших правовідносин; суд першої інстанції приймаючи рішення по справі не встановив, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси особи, яка звернулася до суду. Позивач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності ( а.с. 99) . Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, що не зявились, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного. Згідно ст.ст. 213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повного всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, якій були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставини, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає. Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 24 січня 2011 року проведено аукціон з продажу майна ДВАТ «Шахтобудівельне управління №5», а саме: автогаражу з оглядовими ямами (літ. «Т-1», загальною площею 155,3 кв.м. (інв. №5) - лот №10117; автоцеху з оглядовими ямами (літ. «Т-1»), загальною площею 611,3 кв.м. (інв. № 4) - лот №10118, що підтверджується копіями протоколу №2 та протоколу №3 ведення аукціону з продажу майна Державного відкритого акціонерного товариства «Шахтобудівельне управління №5» від 24 січня 2011 року (а.с.6, 7) З вищевказаних протоколів вбачається, що переможцем в аукціонах став учасник №2 - [PERSON] (позивач). Кінцеваціна лота №10118 31516,80 грн., кінцева ціна лота №10117 8006,81 грн., без врахування ПДВ. Зі змісту протоколів №2 та №3 від 24 січня 2011 року вбачається, що сторони зобов'язалися підписати та засвідчити печатками нотаріальний договір купівлі-продажу майна після повної його оплати покупцем. Згідно прибуткового касового ордеру б/н від 31 січня 2011р. [PERSON] сплатив ДВАТ «Шахтобудівельнеуправління №5» в якості оплати майна придбаного на аукціоні від 24 січня 2011 року 40891,77 грн. (а.с.12). 31 жовтня 2011року між ДВАТ «Шахтобудівельне управління №5» в особі голови ліквідаційної комісії [PERSON] та [PERSON] підписано акт прийому-передачі майна ДВАТ «Шахтобудівельне управління №5» за результатами продажу на аукціоні від 24 січня 2011 року, з якого вбачається, що відповідач передав, а позивач прийняв наступне майно: комп`ютер VIAG3-733 (інв.№549) та принтер HPDesklet-3325C (інв.№550); автогараж з оглядовими ямами (літ. «Т-1», загальною площею 155,3 кв.м. (інв. №5); автоцех з оглядовими ямами (літ. «Т-1»), загальною площею 611,3 кв.м. (інв. № 4); електрокранбалка 2тн. (інв.№445); електрокранбалка 2 тн. (інв. №548); станок свердлильний (інв. №556); станок заточний (інв.№560). (а.с.14). Відмовляючи у задоволенні позову про визнання аукціону таким, що відбувся, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано спосіб захисту, який не передбачений ст. 16 ЦК України чи іншою нормою матеріального права, як спосіб захисту порушеного права. Такий висновок суду є невірним та не ґрунтується на вимогах діючого законодавства. Відповідно до п. 33 Порядку відчуження об'єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 року № 803 із змінами і доповненнями (далі Порядок), під час аукціону ведеться протокол, до якого заносяться початкова вартість продажу об'єкта, пропозиції учасників аукціону, відомості про учасників аукціону, результат торгів (ціна продажу, відомості про фізичну або юридичну особу, що одержала право на придбання об'єкта). Протокол підписується ліцитатором та переможцем аукціону (його представником). Протокол, затверджений та погоджений відповідно до вимог п. 33 цього Порядку, є підставою для укладення протягом 30 календарних днів з дати його затвердження договору купівлі-продажу між переможцем аукціону та суб'єктом господарювання, що визначено в п. 45 Порядку. Як передбачено п. 46 Порядку, договір купівлі-продажу є підставою для внесення коштів до банківської установи як оплати за придбане майно. Покупець зобов'язаний оплатити придбане майно протягом 30 календарних днів з дати підписання договору купівлі-продажу. Строк оплати може бути продовжено суб'єктом господарювання ще на 30 календарних днів за умови сплати не менш як 50 відсотків ціни продажу об'єкта. Суб'єкт господарювання здійснює у встановленому порядку передачу майна покупцю тільки після сплати ним коштів у повному обсязі за придбане майно шляхом укладення акту приймання-передачі. Суб'єкт господарювання у 10-денний строк після передачі майна подає суб'єкту управління відомості про факт передачі. Суб'єкт управління забезпечує передачу відомостей про факт передачі майна до Єдиного реєстру об'єктів державної власності. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обовязок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55). За статтею 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Отже, законодавство визначає три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права. Надані позивачем на підтвердження своїх позовних вимог доказі, а саме: протоколи ведення аукціону з продажу майна ДВАТ «Шахтобудівельне управління № 5», підписані ліцитатором та переможцем аукціону (позивачем), затверджені суб`єктом господарювання, акти прийому передачі спірного майна між позивачем та відповідачем, данні про оплату позивачем придбаного майна, свідчать про те, що порушення правил проведення торгів, передбачених Порядком не було, аукціон відбувся і відповідач не оспорює факт його проведення. Факт не укладання в подальшому договору купівлі-продажу, не свідчить про невизнання відповідачем аукціону. Тому підстави для задоволення позову про визнання аукціону таким, що відбувся відсутній. Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Оскільки судом першої інстанції було порушено норми матеріального права, то рішення суду в частині відмови в задоволення позовних вимог про визнання аукціону таким, що відбувся, підлягає скасуванню з ухваленням нового, про відмову в задоволені позову. Разом з тим необґрунтованими є доводи апеляційної скарги, щодо невірного висновку суду першої інстанції про відмову в задоволені позовних вимог про визнання права власності на спірне майно. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV із змінами та доповненнями. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Судом першої інстанції правильно встановлено та не заперечувалось позивачем, що договір купівлі-продажу спірного майна, який підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, з відповідачем не укладався. З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у позивача підстав для визнання права власності на спірне майно відповідно до ст. 392 ЦК України. Доводи апеляційної скарги про те, що висновок суду першої інстанції щодо не набуття позивачем права власності на спірне майно, не відповідають положенням ст. 388 ЦК України, є помилковими та не можуть бути застосовані до правовідносин у даній справі, оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно та наслідком такої угоди є повернення майна з незаконного володіння. Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом не було взято до уваги та не надано належної оцінки тому, що саме з вини відповідача позивач втратив законне право на укладення договору купівлі-продажу спірного майна не заслуговують на увагу, оскільки ці факти підлягають встановленню в інших правовідносинах, а саме у разі визнання дій відповідача незаконними. Також спростовуються висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про визнання права власності, доводи апеляційної скарги про те, що втрата відповідачем правовстановлюючих документів на майно, була однією з підстав для відмови в укладенні договору купівлі-продажу, що є підставою для задоволення позову в розумінні ст. 392 ЦК України. Доводи скарги про те, що суд першої інстанції помилково в рішенні суду послався на правову позицію викладену в постанові Верховного Суду України від 18.02.2015 року № 6-244цс14, оскільки вказана правова позиція стосується інших правовідносин, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки у зазначеній правовій позиції викладені обставини, які необхідно з`ясовувати суду під час застосування ст. ст. 328, 392 ЦК України.

Outcome: partial