Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-05 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулось публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем та відповідачем 10.04.2013 року було укладено кредитний договір № 10.09.02.05/3646, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 4 500, 00 доларів США на термін до 08.04.2013 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. Позивач свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі. Відповідач взяті на себе зобов'язання за договором кредиту № 10.09.02.05/3646 від 10.04.2013 року не виконує і станом на 03.12.2014 року має заборгованість перед позивачем в сумі 3 664, 36 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 1 551, 26 доларів США, заборгованість по процентах - 1 527, 41 доларів США, заборгованість по пені - 585, 69 доларів США. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 10.09.02.05/3646 від 10.04.2003 року в розмірі 3 664, 36 доларів США, що еквівалентно станом на 03.12.2014 року 55 624, 98 гривень. Представник позивача в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Представником позивача суду надана заява про розгляд справи у його відсутність із зазначенням про можливість заочного розгляду справи. Відповідач повторно в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомлено. Суд, враховуючи думку представника позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 10.04.2003 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір (договір про відкриття та обслуговування карткового рахунку) № 10.09.02.05/3646, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 4 500, 00 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14, 00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із строком користування 120 місяців. На виконання умов договору [PERSON] було видано кредитну картку «Visa Electron-Servise». (а.с. 8, 10 (зворот), 11, 40) Додатком № 1 до кредитного договору (договору про відкриття та обслуговування карткового рахунку) № 10.09.02.05/3646 від 10.04.2003 року між сторонами було визначено графік погашення кредитного ліміту. (а.с. 10) 10.04.2003 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № VIH0G000841545 до кредитного договору (договору про відкриття та обслуговування карткового рахунку) № 10.09.02.05/3646 від 10.04.2003 року. (а.с. 9) Відповідно до п. 7 додаткової угоди № VIH0G000841545 до кредитного договору (договору про відкриття та обслуговування карткового рахунку) № 10.09.02.05/3646 від 10.04.2003 року, за платежі, проведені за рахунок кредитного ліміту, банк нараховує проценти виходячи з 14, 00 % річних. Розрахунок процентів проводиться за кожен день виходячи з 360 днів в році за фактично використанні за рахунок кредитного ліміту кошти, з дня списання сум з карткового рахунку. День погашення кредитного ліміту до розрахунку не відноситься. Згідно п. 8 вказаної додаткової угоди, проценти за користування кредитним лімітом сплачуються банку щомісячно в строк до 30 числа. Відповідно до п. 9 додаткової угоди № VIH0G000841545 до кредитного договору (договору про відкриття та обслуговування карткового рахунку) № 10.09.02.05/3646 від 10.04.2003 року, в випадку несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним лімітом, клієнт сплачує банку підвищену проценту ставку в розмірі 28, 00 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості по кредитному ліміту. Згідно п. 10 вказаної додаткової угоди, в випадку порушення строків погашення процентів по кредиту, клієнт зобов'язується виплачувати банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки від суми непогашеної заборгованості по процентам. Відповідно до нової редакції статуту Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», останнє є правонаступником за всіма правами та обов'язками Закритого акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк». (а.с. 20) На адресу [PERSON] позивачем направлялилась вимога про необхідність повного дострокового погашення кредиту. (а.с. 14-15) Однак, вимоги позивача залишились без належного реагування. Згідно розрахунку, наданого позивачем, заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором (договором про відкриття та обслуговування карткового рахунку) № 10.09.02.05/3646 від 10.04.2003 року станом на 03.12.2014 року становить 3 664, 36 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 1 551, 26 доларів США, заборгованість по процентах - 1 527, 41 доларів США, заборгованість по пені - 585, 69 доларів США. (а.с. 4-6) Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування, згідно ч. 2 ст. 61 ЦПК України. Офіційний курс гривні до іноземних валют, встановлений Національним банком України є загальновідомим. НБУ 03.12.2014 року встановлено офіційний курс гривні до долара США в розмірі: 1 дол. США = 15, 18 гривень. Отже, заборгованість відповідача перед позивачем станом на 03.12.2014 року становить 3 664, 36 доларів США, що еквівалентно 55 624, 98 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 1 551, 26 доларів США, що еквівалентно 23 548, 13 гривень, заборгованість по процентах - 1 527, 41 доларів США, що еквівалентно 23 186, 08 гривень, заборгованість по пені - 585, 69 доларів США, що еквівалентно 8 890, 77 гривень. Судом перевірено розрахунок заборгованості відповідача перед позивачем і встановлено його відповідність умовам кредитного договору (договору про відкриття та обслуговування карткового рахунку) № 10.09.02.05/3646 від 10.04.2003 року та умовам додаткової угоди № VIH0G000841545 до кредитного договору (договору про відкриття таобслуговування карткового рахунку) № 10.09.02.05/3646 від 10.04.2003 року. Судом встановлено, що заборгованість, яка також підтверджується випискою по особовому рахунку, відповідачем перед позивачем не погашена. (а.с. 31-39). Протягом тривалого часу належних розрахунків відповідач не веде, відповідно, ухиляється від виконання зобов'язань, взятих на себе згідно кредитного договору. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 цієї глави («Позика»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 524 Цивільного кодексу України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Частиною 3 ст. 533 ЦК України передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.ст. 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. На вище викладене, також, звернув увагу в п. 10, п. 11 Постанови Пленуму № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Як вбачається з матеріалів справи, Національним банком України 04.12.2001 року видано ЗАТ КБ «Приватбанк» банківську ліцензію № 22. (а.с. 41) Дозвіл № 22-2 від 29.07.2003 року з додатком, пункт 1 якого до переліку операцій, які має право здійснювати ЗАТ КБ «Приватбанк» відносить операції з валютними цінностями, зокрема неторговельні операції з валютними цінностями, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. (а.с. 42-44) Відповідно до п. 1.5. Положення «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», затверджене постановою правління Національного банку України від 14.10.2004 № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без отримання індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Вищезазначене свідчить про те, що вищезазначені дозволи є генеральними ліцензіями на здійснення валютних операцій. Отже, враховуючи те, що позивач володів на момент укладення кредитного договору із [PERSON] і володіє на даний час усіма передбаченими законодавством України дозволами на здійснення кредитування в іноземній валюті (а.с. 41-49), у відповідності до п. 1.5. вищезазначеного Положення, надання ЗАТ КБ «Приватбанк», одержання [PERSON]. кредиту в іноземній валюті та сплата банку процентів та інших платежів за таким кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України жодною із сторін кредитного договору, а наявність у банка генеральної ліцензії та відповідного письмового дозволу на здійснення валютних операцій, отриманих у встановленому порядку є правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Суд прийшов до висновку, що позивачем правомірно надано кредит в іноземній валюті. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ст.ст. 546, 549, 550 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню, враховуючи вище викладене. В ході розгляду справи судом встановлено, що 10.04.2003 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір (договір про відкриття та обслуговування карткового рахунку) № 10.09.02.05/3646 від 10.04.2003 року. Відповідач отримала кошти в кредит, зобов'язувалась повернути їх та сплатити проценти, на умовах визначених договором, але взяті на себе зобов'язання не виконує належним чином, що підтверджується доказами, наданими позивачем. Кредитний договір (договір про відкриття та обслуговування карткового рахунку) № 10.09.02.05/3646 від 10.04.2003 року, є домовленість сторін цих договорів, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України. Предметом виконання як невід'ємним елементом виконання договору є ті конкретні суб'єктивні права і конкретні юридичні обов'язки для набуття, здійснення і виконання яких конкретні суб'єкти права вступають в конкретні правовідносини і, відповідно, до вимог норми права, що реалізується, вчиняються належні правомірні дії. Таким чином, суд вважає, що відповідачами порушено вимоги ст. 526 ЦК України, згідно якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а також вимоги ст. 1049 ЦК України, яка вказує, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Добровільно відповідач не провела розрахунок за кредитним договором в строки, визначені його умовами, тому сума боргу підлягає примусовому стягненню. Враховуючи вище викладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави для захисту прав позивача, шляхом стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором (договором про відкриття та обслуговування карткового рахунку) № 10.09.02.05/3646 від 10.04.2003 року в розмірі 3 664, 36 доларів США, що еквівалентно станом на 03.12.2014 року 55 624, 98 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 1 551, 26 доларів США, що еквівалентно станом на 03.12.2014 року 23 548, 13 гривень, заборгованість по процентах - 1 527, 41 доларів США, що еквівалентно станом на 03.12.2014 року 23 186, 08 гривень, заборгованість по пені - 585, 69 доларів США, що еквівалентно станом на 03.12.2014 року 8 890, 77 гривень. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 556, 25 гривень. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved