Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-02 00:00:00

В січні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виготовлення проїзних документів, надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди батька. В позовній заяві позивачка вказала, що з 18 грудня 2001 року вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, у якому в них народився син - [PERSON], [INFO]. Рішенням Чортківського районного суду від 08 грудня 2017 року шлюб між ними було розірвано, дитину залишено проживати з матір'ю. Протягом всього цього часу батько не займається вихованням дитини, не навідується, матеріально не допомагає. В період літніх канікул позивач має можливість виїхати на відпочинок із дитиною за кордон. Однак, для виїзду за кордон дитини необхідно подати у відповідні державні органи нотаріально засвідчений дозвіл на оформлення проїзного документа та виїзд за кордон від батька, тобто від відповідача [PERSON], проте останній уникає зустрічей з позивачкою. Тому [PERSON] просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України з метою відпочинку та розширення кругозору, а також на виготовлення проїзних документів її неповнолітньому сину [PERSON] без згоди та супроводу батька. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримують. Просять задовольнити, надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України, а саме: в Республіку Польща та інші країни Шенгенської Угоди в період з 01.06.2018 року по 31.08.2018 року та виготовлення проїзних документів без згоди батька. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи. Про причини неявки суд не повідомив. Суд, зі згоди позивача та її представника, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вислухавши позивача, представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до принципу 8 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року, дитина повинна за всіх обставин бути серед тих, хто першими одержують захист і допомогу. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно із вимогами ст. 141 Сімейного кодексу України - мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 Сімейного кодексу України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Судом встановлено, що з 17 травня 2007 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, у якому [INFO] народився син [PERSON]. Рішенням Чортківського районного суду від 08 грудня 2017 року шлюб між сторонами було розірвано і після розірвання шлюбу син [PERSON] залишився проживати з матір'ю. Позивачка має намір вивезти дитину за кордон під час літніх канікул для розширення кругозору, ознайомлення з культурою інших країн та її духовного збагачення, зокрема, у Республіку Польща та інші країни, але відповідач не дає дозвіл на виїзд та оформлення проїзних документів для сина. Відповідно до ч.1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Частина 1 статті 31 Конвенції вказує, що кожна дитина має право на відпочинок і дозвілля, право брати участь в іграх і розважальних заходах, що відповідають її віку, та вільно брати участь у культурному житті та займатися мистецтвом. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків та в їх супроводі. Відповідно до п. 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31 березня 1995 року, оформлення паспорта або проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Для дітей віком від 14 до 18 років у заяві зазначається відсутність обставин, що обмежують згідно із законодавством право їх виїзду за кордон. [PERSON] в період з 02 липня 2016 року по 05 липня 2017 року надавав дозвіл на виготовлення проїзних документів та виїзд дитини за кордон, що стверджується заявою, посвідченою нотаріально 17 червня 2016 року. Однак, на сьогоднішній день зв'язок позивача з відповідачем відсутній, тому суд вважає, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Outcome: approved