Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

В червні 2015 року позивачка звернулася до суду із первісним позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 15 червня 2008 року, укладеного між нею та [PERSON], про купівлю будинку, розташованого по [ADDRESS], та визнання права власності на цей будинок. Вказувала, що в 2008 році між нею та [PERSON] був укладений зазначений договір в простій письмовій формі, який вони потім домовилися засвідчити нотаріально. На виконання договору вона передала кошти, але в подальшому [PERSON] ухиляється від нотаріального посвідчення договору, тому просила визнати договорі дійсним і визнати за нею право власності на будинок. В подальшому вона змінила підстави та обґрунтування позову, в якому вже вказувала про наступне. В 2003 році вона домовилася з громадянкою [PERSON] про купівлю її будинку, розташованого по [ADDRESS], на підтвердження чого між ними був складений в письмовій формі договір купівлі-продажу від 15 червня 2003 року. Однак у неї відсутні були не всі особисті документи для укладення договору, тому на її прохання знайома - [PERSON] виступила від її імені покупцем будинку при офіційному укладенні договору та його нотаріальному посвідченні, яке відбулося 11 червня 2004 року. В дійсності ж вона є покупцем будинку, оскільки на підтвердження його купівлі саме вона передала кошти власниці, а потім отримала будинок у володіння та користування, в якому проживає і до цього часу разом зі своєю сім'єю. Виходячи з цього просила визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку, укладений між [PERSON] та [PERSON] в частині покупця, визнати за нею права та обов'язки покупця за цим договором та визнати за нею право власності на будинок. В зв'язку зі зміною позову ухвалою суду від 29 січня 2016 року в справі була замінена неналежна відповідачка [PERSON] на належну - [PERSON] В судовому засіданні позивачка свій позов підтримала та просила задовольнити, вказавши, що вимушена була до офіційного укладення договору передати кошти щоб купити будинок, оскільки необхідно було житло для сім'ї, але для оформлення договору купівлі-продажу у неї не було документів, які б посвідчували особу, оскільки вона переїхала до України з Узбекистану. Відповідачка [PERSON] до судового засідання не з'явилася, про його час та місце була повідомлена належним чином відповідно до положень ст. 74 та ст. 76 ЦПК України шляхом подання виклику через друкований засіб масової інформації. Відповідачка [PERSON] до судового засідання не з'явилася, про його час та місце була повідомлена належним чином, направила на участь в розгляді справи свого представника, яка в судовому засіданні позов визнала та не заперечувала проти його задоволення, підтвердивши обставини, викладені у ньому. Суд, заслухавши пояснення присутніх на засіданні учасників розгляду, дослідивши письмові докази справі, встановив наступні правовідносин та дійшов слідуючого висновку. 9 вересня 1998 року виконавчим комітетом Новомиколаївської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області було прийнято рішення про оформлення за громадянкою [PERSON] права власності на житловий будинок, розташований по [ADDRESS]. На підставі такого рішення, виконкомом Новомиколаївської сільської ради їй було видано свідоцтво про право власності на цей будинок від 27 листопада 1998 року, яке вона відразу зареєструвала в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації за № 6116567. Далі, в 2003 році вона домовилася продати будинок [PERSON], яка переїхала в Україну з Узбекистану. За домовленістю вартість будинку складала 10000 грн., що на той час дорівнювало 2000 доларів США, які [PERSON] відразу передала продавцю. На підтвердження передачі коштів [PERSON] склала та видала [PERSON] письмову розписку. За взаємоузгодженням вони вирішили укласти договір купівлі-продажу з його нотаріальним посвідченням пізніше. Відразу це вчинити вони не могли, оскільки у [PERSON] не було всіх необхідних документів, які б посвідчували її особу, як то індивідуального коду, посвідки на проживання в Україні тощо. В подальшому, для оформлення продажу будинку вона попросила знайому [PERSON] виступити покупцем. В зв'язку з цим, 11 червня 2014 року між громадянкою [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу будинку, розташованого по [ADDRESS], який був посвідчений приватним нотаріусом Жовтневого нотаріального округу Миколаївської області Сапегою Оленою Петрівно. Відповідно до умов договору [PERSON] продала, а [PERSON] купила цей будинок. В дійсності ж покупцем за договором виступила [PERSON], на підтвердження цьому є розписка [PERSON] про отримання коштів від неї та довідки сільської ради про те, що в будинку проживають [PERSON] зі своєю сім'єю. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. (ст.ст. 204-210 ЦК України). Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місце знаходженням товару. (ст. ст. 658, 664 ЦК України). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержанням в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Згідно з вимогами ст. 216 ЦК України кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Відносно угоди, укладеної із порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення. З системного аналізу ст. 215 та ст. 235 ЦК України вбачається, що: правочин який вчиняється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили є удаваним правочином; воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином; ознакою удаваного правочину є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі; за удаваним правочином настають інші права та обов'язки ніж ті, що передбачені правочином; якщо правочин, вчинено насправді, однак він не відповідає вимогам закону, він може бути визнаний недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України як такий, що суперечить вимогам закону; закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. За загальним правилом, договір купівлі-продажу є правочином, який спрямований на реальне настання наслідків для його сторін, у тому числі оплати покупцем придбаного товару та вхід покупця в управління та володіння придбаним товаром. Як зазначено вище, під час розгляду справи було встановлено, що [PERSON] власними коштами оплатила будинок передала їх власниці - [PERSON], а та, в свою чергу, передала їй у володіння свій будинок. Проте формально покупцем в договорі було зазначено [PERSON] Тобто правочин щодо набуття у власність спірного будинку було вчинено насправді, однак з порушенням вимогам закону в частинах покупця, оскільки він не був спрямований на реальне настання правових наслідків для покупця, зазначеного в договорі, тому він є удаваним в частині покупця. Законом передбачено, що такий договір може бути визнаний недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України як такий, що суперечить вимогам закону. З врахуванням викладеного суд вважає доведеним позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу від 11 червня 2004 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] про купівлю-продажу будинку, розташованого по [ADDRESS] удаваним в частині покупця. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. (ст. 334 ЦК України). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. В зв'язку з цим суд вважає необхідним визнати [PERSON] покупцем за цим договором і визнати за нею право власності на будинок. Суд не враховує та не приймає до уваги доданий позивачкою до позову договір про купівлю-продаж будинку між нею та [PERSON] від 2008 року, оскільки він не відповідає вимогам закону, в тому числі не посвідчений нотаріально і не зареєстрований. Враховуючи викладене,

Outcome: approved