Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

Департамент комунальної власності Одеської міської ради (далі ДКВ ОМР) звернувся з позовом до [PERSON], за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Одеської міської ради (далі ОМР), в якому просив витребувати нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 115,4 кв. м., розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Успенська, 7, на користь територіальної громади м. Одеси в особі ОМР, усунути перешкоди у користуванні шляхом виселення [PERSON] та скасувати запис про державну реєстрацію за [PERSON], реєстраційний номер: 1469919. У своєму позові ДКВ ОМР зазначив, що нежитлове приміщення підвалу загальною площею 106,7 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Успенська, 7, є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси на підставі свідоцтва про право власності від 24.10.2006 року. Однак, фізична особа на підставі заочного рішення суду про визнання права власності на підвальне приміщення площею 106,7 кв.м в будинку № 7 по вулиці Успенській у м. Одесі набуло право власності на відповідне нерухоме майно, яке в подальшому неодноразово відчужувалось, внаслідок чого на підставі договору купівлі-продажу перейшло у власність [PERSON] Посилаючись на норми ст.ст. 317, 319, 321, 327, 387, 388 Цивільного кодексу України, позивач вважає, що відповідне майно вибуло поза волею його власника, у звязку з чим має бути витребувано у добросовісного набувача. [PERSON], в свою чергу, звернувся із зустрічним позовом до ОМР, Виконавчого комітету Одеської міської ради (далі Виконком ОМР), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ДКВ ОМР, в якому з урахуванням поданого уточнення просить визнати недійсним свідоцтво про право власності від 24.10.2006 р. серії ЯЯЯ № 569059 на нежилі підвальні приміщення площею 121,7 кв. м., розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Успенська, 7, видане на підставі рішення Виконкому ОМР від 25 листопада 2004 року № 710, та скасувати запис про державну реєстрацію прав: реєстраційний номер майна 16899997 від 27.11.2006 р. У своєму позові [PERSON] зазначив, що свідоцтво про право власності територіальної громади м. Одеси в особі ОМР видано без додержання вимог чинного законодавства щодо набуття права власності на нерухоме майно та його державної реєстрації. Натомість, спірне приміщення, на думку [PERSON], відноситься до категорії допоміжних приміщень, щодо яких у територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради відсутні будь-які майнові права, виходячи з положень рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 року № 4-рп/2004, що виключає підстави для витребування такого майна з власності [PERSON], а також свідчить про незаконне оформлення права власності на це майно за територіальною громадою м. Одеси. В судовому засіданні представник ДКВ ОМР підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник ОМР та Виконкому ОМР позовні вимоги ДКВ ОМР підтримав, просив їх задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач [PERSON] та представник відповідача позовні вимоги ДКВ ОМР не визнали, просили відмовити у їх задоволенні, зустрічний позов, предявлений до ОМР, Виконкому ОМР за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ДКВ ОМР, [PERSON] та його представник підтримали, просили задовольнити його у повному обсязі. Проаналізувавши надані пояснення представників сторін, дослідивши інші докази, що містяться в матеріалах справи, і зясувавши всі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ДКВ ОМР є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, а позовні вимоги [PERSON] полягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Суд встановив, що 24.10.2006 року виконавчим комітетом Одеської міської ради видане свідоцтво про право власності серії ЯЯЯ № 569059, відповідно до якого територіальна громада м. Одеси в особі Одеської міської ради є власником нежилих підвальних приміщень загальною площею 121,7 кв.м. Підставою для видачі відповідного свідоцтва про право власності визначено рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 25.11.2004 року № 710. Як вбачається з даних, наявних у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, 27.11.2006 року право власності на вказані вище нежилі підвальні приміщення зареєстроване за територіальною громадою міста [PERSON] в особі Одеської міської ради. Поряд з цим, 14.02.2007 року на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси по справі № 2-3457/07 гр. [PERSON] набула право власності на допоміжне приміщення підвалу, розташоване за адресою м. Одеса, вул. Успенська, 7. Право власності [PERSON] було зареєстроване в державному реєстрі 23.04.2007 року: номер запису 410 в книзі 64неж-189, реєстраційний номер 18612881. 24.05.2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу щодо відчуження відповідного допоміжного приміщення (підвалу), на підставі якого 04.07.2007 року за останнім зареєстроване право власності на спірне майно. В подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 08.07.2010 року право власності на спірне приміщення перейшло до [PERSON], державна реєстрація якого здійснена 13.07.2010 року. Згідно з договором купівлі-продажу від 27.10.2010 року право власності на спірне приміщення набув [PERSON] та відповідне право власності зазначеної особи зареєстроване 29.10.2010 року. В свою чергу, 01.07.2013 року [PERSON] продав [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], допоміжне приміщення (підвал) площею 115,4 кв. м. по вул. Успенській, 7 в м. Одесі. Номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 1469919, дата: 01.07.2013 року. Згідно з листом КП «БТІ» ОМР від 03.04.2014 року № 1824-12/116 нежитлові приміщення підвалу загальною площею 121,7 кв. м. та допоміжні приміщення, право власності на які було визнано за [PERSON] рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.02.2007 р. по справі № 2-3457/07, є тотожними. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19.02.2013 року по справі № 1522/22901/12 було залишено позов [PERSON] до Одеської міської ради без розгляду. У 2014 році ДКВ ОМР звернувся до суду із позовною заявою про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 24.05.2007 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON], нежитлового підвального приміщення, загальною площею 106,7 кв.м, яке розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Успенська, 7; витребування у [PERSON] нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 115,4 кв. м, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Успенська, 7, на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради; усунення перешкод у користуванні шляхом виселення [PERSON] з нежитлового приміщення підвалу загальною площею 115,4 кв. м, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Успенська, 7, на користь ДКВ ОМР та скасування запису про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 115,4 кв. м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Успенська, 7, в книзі: 100НЕЖ-180 (дата реєстрації 29.10.2010 р.). Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24.09.2014 року по справі № 522/7395/14-ц вищезгадана позовна заява ДКВ ОМР була задоволена. Однак, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 30.09.2015 року у справі № 22-ц/785/6280/15 за результатом розгляду апеляційної скарги [PERSON] рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24.09.2014 року по справі № 522/7395/14-ц було скасоване. За результатом перегляду відповідної судової справи в порядку касаційного провадження ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.02.2016 року рішення Апеляційного суду Одеської області залишено без змін. Відповідно до ч. 1, 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 387 ЦК України закріплено, що \~власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з положеннями ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Як встановлено вище, спірне майно було придбане позивачем на підставі відплатного договору купівлі-продажу. При цьому суд вважає [PERSON] добросовісним набувачем, оскільки при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна з огляду на наявність державної реєстрації права власності покупця на спірне приміщення, тоді як право власності територіальної громади м. Одеси зареєстровано на приміщення, що має інші характеристики, зокрема, щодо його площі, правочин, за яким [PERSON] набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, та у справі не заявлено обставин, які під час вчинення правочину створювали б умови, за яких [PERSON] повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до статті 387 ЦК України та частини третьої статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння. Однак, позивачем у справі за позовними вимогами про витребування майна ДКВ ОМР належними засобами доказування не доведено, що територіальна громада м. Одеси в особі ОМР, в інтересах якої він звернувся до суду із позовом, є належним власником майна, яке вибуло з його володіння, тоді як з встановлених судом обставин, відповідно до яких право власності на спірне майно зареєстровано одночасно за територіальною громадою м. Одеси та за [PERSON], а також з урахуванням зустрічного позову про визнання свідоцтва про право власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради недійсним, вбачається спір про правовий статус відповідного майна та законність виникнення відповідного титульного статусу власника. Так, в обґрунтування виникнення у територіальної громади м. Одеси права власності на спірний об'єкт нерухомого майна позивач посилається виключно на свідоцтво про право власності від 24.10.2006 року, а також на обставини, встановленні у рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 24.09.2014 року по справі № 522/7395/14-ц, яке було скасоване рішенням суду апеляційної інстанції, що виключає можливість використання наведених обставин під час розгляду інших судових справ. Будь-яких інших доводів щодо виникнення у територіальної громади м. Одеси такого права позивачем не наведено, відповідних доказів не надано. Як вбачається з вищезгаданого свідоцтва про право власності, підставою для його видачі визначено рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 25.11.2004 року № 710 «Про реєстрацію об'єктів комунальної власності м. Одеси». Відповідно до вказаного рішення виконавчий комітет Одеської міської ради вирішив доручити КП «ОМБТІ та РОН» провести технічну інвентаризацію об'єктів нежитлового фонду комунальної власності згідно з переліком, а також оформити та видати Одеській міській раді свідоцтва про право власності на згадані об'єкти. Зі змісту вказаного рішення виконавчого комітету Одеської міської ради вбачається, що воно має суто організаційний розпорядчо-управлінський характер, адже передбачає надання певних доручень підконтрольному виконавчому комітету Одеської міської ради комунальному підприємству, а не встановлює право власності територіальної громади м. Одеси на спірний об'єкт нерухомого майна з підстав, передбачених чинним на той час цивільним законодавством України. Тобто, наведене рішення органу місцевого самоврядування неможна розглядати як правовстановлювальний документ у розумінні Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5, який був чинним на момент оформлення спірного свідоцтва про право власності, що свідчить про безпідставність видання виконавчим комітетом Одеської міської ради відповідного свідоцтва про право власності на підставі власного ж розпорядчого рішення, яке не визначає право особи на річ. Крім того, у вказаному рішенні КП «ОМБТІ та РОН» надано доручення здійснити технічну інвентаризацію та оформити свідоцтво про право власності одночасно щодо трьох підвальних приміщень, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Успенська, 7, без визначення будь-яких ідентифікаційних даних відповідних приміщень. За таких умов суд вважає недоведеним факт, що безпосередньо спірне у цій справі приміщення підлягало технічній інвентаризації та оформленню на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради, яке визначено підставою виникнення у територіальної громади м. Одеси права власності на спірний об'єкт нерухомого майна у спірному свідоцтві про право власності. Крім того, суд враховує, що згідно з ч. 2 ст. 382 ЦК України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування (сходові клітини, ліфтові шахти, коридори, вестибюлі, горища і под.), опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, які розташовані у житловому будинку. Частиною 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію Державного жилого фонду» встановлено, що власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного спорудження, елементів зовнішнього впорядкування та зобов'язані приймати участь у загальних витратах, які пов'язані з утриманням будівлі та прилеглої території на підставі зі своєю частиною у майні будинку. Допоміжні приміщення (підвали, сараї та інш.) передаються у власність квартиронаймачів безплатно та окремо приватизації не підлягають. Рішенням Конституційного Суду України від 2 березня 2004 р. № 4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) надано офіційне тлумачення положень статей 1, 10 Закону України «Про приватизацію Державного жилого фонду». У відповідності з п. 1.1 зазначеного рішення Конституційного суду України допоміжні приміщення (підвали,сараї, комор та інш.) передаються безкоштовно у власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) та багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема, створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку та вступ до нього. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про обєднання співвласників багатоквартирного будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Допоміжними приміщеннями мають вважатися всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, повязаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень. Представником [PERSON] до суду надані докази, які підтверджують, що в спірному приміщенні знаходиться технічне обладнання (колодязь із насосом, який відкачує ґрунтові води, труби водопостачання та водовідведення), яке використовується для обслуговування житлового будинку, в якому розташований спірний об'єкт нерухомого майна. Представниками ДКВ ОМР, ВК ОМР та ОМР не заперечувалось відповідного факту. Наведене надає підстави стверджувати, що спірне приміщення має статус допоміжного як таке, що призначене, в тому числі, й для обслуговування житлового будинку, у звязку з чим територіальна громада м. Одеси в особі Одеської міської ради у 2006 році не мала правових підстав для оформлення за собою права власності на відповідне приміщення як на нежиле. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З положень ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вбачається, що документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію речового права, можуть скасовуватись судом. В свою чергу, наведені вище обставини свідчать про незаконність набуття територіальною громадою м. Одеси права власності на спірне підвальне приміщення, що є підставою для визнання недійсним свідоцтва про право власності від 24.10.2006 р ЯЯЯ 569059. на нежилі підвальні приміщення площею 121,7 кв. м., розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Успенська, 7. За таких умов ДКВ ОМР не доведено належними засобами доказування права власності територіальної громади м. Одеси на майно, що знаходиться у володінні [PERSON], відтак, й законності своїх вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння на користь Одеської міської ради. Крім того, як вбачається з заявленого позову, ДКВ ОМР обґрунтовує свої вимоги тим, що договір купівлі-продажу від 24.05.2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо допоміжного приміщення загальною площею 106,7 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Успенська, 7, визнано недійсним, з огляду на що не потребується визнання недійсними всіх правочинів, що здійснювались щодо спірного майна в подальшому. Однак, відповідний договір недійсним не визнаний, рішення суду, на яке посилається ДКВ ОМР на підтвердження відповідного доводу, скасоване, що є додатковим підтвердженням необґрунтованості заявлених вимог про витребування майна. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Частиною 3 наведеної статті передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про внесення змін до запису Державного реєстру прав, про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна відповідний запис скасовується. Згідно з ч. 5 цієї статті Закону внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора здійснюються у порядку, передбаченому для державної реєстрації прав (крім випадків, коли такі дії здійснюються у порядку, передбаченому статтею 37 цього Закону). Так, внесення змін до записів Державного реєстру прав, внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування рішення державного реєстратора та скасування записів Державного реєстру прав врегульовано Порядком ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 року № 1141. Згідно з п. 41 зазначеного Порядку державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду державної реєстрації прав, проведеної до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент такої реєстрації, записів про державну реєстрацію прав, що містяться в інформаційних системах, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 р., за відсутності державної реєстрації таких прав у Державному реєстрі прав державний реєстратор переносить до Державного реєстру прав записи про державну реєстрацію прав, що містяться в інформаційних системах, та вносить запис про скасування державної реєстрації прав. Внесення записів про скасування державної реєстрації прав здійснюється державним реєстратором за заявою, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Мінюст. Відповідно до п. 42 вказаного Порядку державний реєстратор скасовує записи Державного реєстру прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна або про внесення змін до запису Державного реєстру прав. Скасування записів Державного реєстру прав здійснюється державним реєстратором за заявою, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Мінюст. З наведених норм законодавства вбачається, що скасування записів Державного реєстру прав передбачено лише у випадках взяття на облік безхазяйного нерухомого майна або про внесення змін до запису Державного реєстру прав, що здійснюється безпосередньо державним реєстратором на підставі відповідного рішення суду про скасування рішення державного р реєстратора про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна або про внесення змін до запису Державного реєстру прав. Скасування державної реєстрації також здійснюється на підставі рішення суду про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень безпосередньо державним реєстратором на підставі заяви заінтересованої особи. За таких умов суд вважає, що відсутні підстави для задоволення заявлених в рамках цієї справи позовних вимог про скасування відповідних записів про державну реєстрацію права власності. Відповідно до частин 1-3\~ст. 10 ЦПК України розгляд і вирішення справ в судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до\~ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому згідно зі\~ст.11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Outcome: partial