Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

в серпні 2021 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про встановлення факту належності правовстановлюючого документа, визнання права власності на земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . Вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0923 га, призначеній для його обслуговування. Право власності щодо ділянки зареєстроване за попереднім власником будинку [PERSON] . Зважаючи на те, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на належну відчужувачу земельну ділянку, на якій вони розташовані та яка необхідна для їх обслуговування, позивачка просила визнати її власником земельної ділянки, площею 0,0923 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Крім того, посилаючись на те, що ім`я позивачки, що зазначено в договорі купівлі-продажу житлового будинку, не збігається з її ім`ям, зазначеним у паспорті, остання просила встановити факт належності їй правовстановлюючого документа - договору купівлі-продажу, посвідченого 12 серпня 2004 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Омельчук І.М., оскільки наявні розбіжності позбавляють її можливості здійснювати повноваження власника майна. Позивачка в судове засідання не з`явилася. В матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Про причину неявки суд не повідомила. Представник третьої особи без самостійних вимог у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причину неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при розгляді справи про встановлення відповідно до п.6 ст.273 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Таким чином, передумовами для встановлення обумовленого факту є допущені технічні помилки при зазначенні відомостей про особу, їх невідповідність записам у паспорті, свідоцтві про народження, що могло бути зумовлено, зокрема, різними варіантами перекладу з російської на українську мову, та, у зв`язку з цим, наявність перешкод у здійсненні нею особистих немайнових чи майнових прав. Як вбачається з матеріалів справи, 12 серпня 2004 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Омельчук І.М. був посвідчений договір купівлі-продажу, відповідно до якого позивачка [PERSON] набула у власність житловий будинок [ADDRESS] . Проте, в даному документі ім`я власниці майна зазначено « [PERSON] », що не узгоджується з іменем останньої, яке зазначено в паспорті, а саме: « [PERSON] ». Разом з тим, факт належності [PERSON] вищевказаного договору купівлі-продажу знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, відповідно до наявних у справі письмових доказів (а.с.7, 8, 11, 15), наявністю в позивачки оригінала правовстановлюючого документа. Таким чином, враховуючи, що встановлення факту належності правовстановлюючого документа має для позивачки юридичне значення, оскільки необхідно для реалізації повноважень власника, вимога щодо встановлення факту належності правовстановлюючого документа підлягає задоволенню. При цьому судом встановлено, що попереднім власником вищевказаного житлового будинку була [PERSON] , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 11 серпня 1994 року Першою Вознесенською державною нотаріальною конторою Миколаївської області, після смерті [PERSON] (померла [INFO] ). На ім`я останньої 25.01.1994 року виконавчим комітетом Вознесенської міської ради Миколаївської області на підставі рішення виконкому за №256 від 19.10.1993 року був виданий державний акт на право приватної власності на землю, що посвідчував право приватної власності останньої на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , та надану для обслуговування житлового будинку за вказаною адресою. Обумовлений правовстановлюючий документ зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2279. Відповідно до ч.1 ст.120 ЗК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала ст. 377 ЦК України. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Згідно цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником відповідної земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Проте ці вимоги не поширюються на випадки переходу права власності або прав користування на земельну ділянку, на якій розміщений об`єкт нерухомого майна, в разі якщо земельна ділянка не перебувала у власності або у користуванні у попереднього власника. Як зазначалося вище, державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , був виданий після її смерті, рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради про передачу їй у власність вищевказаної земельної ділянки також було прийнято після її смерті, в зв`язку з чим, [PERSON] не набула права власності на спірну земельну ділянку та остання не ввійшла до складу спадщини. За таких обставин, враховуючи наведене, відсутні підстави для визнання права власності за позивачкою на вказану вище земельну ділянку.

Outcome: dismissed