Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-09 00:00:00

В червні 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») про зобов'язання вчинити дію. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 22 грудня 2014 року між нею та відповідачем було укладено Договір-заяву № 300131/152761/3-14 банківського строкового вклад «Стандарт» на суму 150 000,00 доларів США, строком з 22.12.2014 року по 22.03.2015 року, із відсотковою ставкою - 13,5 % річних. За умовами п.3.1 Договору-заяви всі нараховані відсотки банк зобов»язався перерахувати на картковий рахунок № 2638.1.271721.003 у АТ «Банк «Фінанси та кредит». Після закінчення строку договору, відповідач кошти по депозитному владу позивачу не повернув і продовжує користуватись її коштами. На його усні та письмові звернення не відповідає. Вважає дії відповідача такими, що порушують положення Договору, норми чинного законодавства та її права як споживача. Просила суд стягнути з відповідача на її користь за Договором-заявою банківського вкладу в розмірі - 150 000,00 доларів США основної суми боргу. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та позов просив задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач, про час і місце судового розгляду оповіщався у встановленому законом порядку, у судове засідання не з'явився, про поважність причин неявки суду не повідомив та не просив розглядати справу у їх відсутність, свого представника до суду не направив, заперечення проти позову не подавав, тому суд вважає за можливе розглянути справу в цьому судовому засіданні, оскільки відповідач є юридичною особою з певним штатом працівників, а тому мав можливість забезпечити явку в судове засідання одного з них. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з ч.ч. 1,2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. Перевіряючи матеріали справи, судом встановлено, що 22 грудня 2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ «Банк «Фінанси і кредит» (надалі по тексту Банк) було укладено Договір-заяву № 300131/152761/3-14 банківського строкового вкладу (депозит) «Стандарт» на суму 150000,00 доларів США, за умовами якого позивач вніс, а Банк прийняв грошові кошти строком з 22.12.2014 року по 22.03.2015 рік із відсотковою ставкою - 13,5 % річних у порядку та на умовах, визначених в цьому Договорі-заяві (розділ 1 Договору-заяви) (а.с. 3-5). Відповідно до Договору-заяві про банківський строковий вклад (депозит) № 300131/152761/3-14 від 22.12.2014 р., згідно якої вкладник доручає банку всі нараховані проценти, що підлягають виплаті по депозитному вкладу перераховувати на картковий рахунок № 2638.1.271721.003 у АТ «Банк «Фінанси та кредит» (а.с. 3-5) Умовами п.4.1. Договору-заяви передбачено, що після закінчення строку, визначеного п.1.1. цього Договору-заяви, кошти з депозитного рахунку №2630.4.271721.002 повертається Вкладнику за його письмовою вимогою шляхом видачі готівкою або перерахуванням на його власний поточний/картковий або інший депозитний рахунок, а дія цього Договору припиняється. У випадку, коли Вкладник не надав Банку зазначену письмову вимогу про отримання суми Вкладу шляхом видачі готівки, і не вимагає отримання Вкладу після закінчення строку розміщення Вкладу, визначеного п. 1.1. цього Договору, цей Договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу та нарахування процентів на суму вкладу на вимогу після закінчення вказаного строку. Як зазначено в пунктах 6.7. Договору-заяви, Вкладник підписанням цього Договору-заяви підтверджує, що він ознайомлений та згідний з умовами банківського вкладу «Стандарот». Як вбачається з матеріалів справи, Договор-заява підписані сторонами, що свідчить про те, що вони погодились з визначеними умовами. Як вбачається з виписки по особовому рахунку від 20.04.2015 року позивач свої зобов»язання виконав, перерахувавши на рахунок відповідача грошові кошти банківського вкладу в еквіваленті - 150000,00 доларів США (а.с.6), але відповідач свої зобов»язання щодо повернення належних позивачу грошових коштів не виконує та продовжує користуватись ними. Судом встановлено, що позивач 23 березня 2015 року, 17 квітня 2015 року звертався до відповідача з заявою про повернення суми вкладу та нарахованих відсотків (а.с. 7-8), але кошти за його заявою відповідачем в повному обсязі повернуто не було. Європейський суд з прав людини у справі ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ (No 2) зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (Nejdet Sahin і Perihan Sahin проти Туреччини, [ВП], № 13279/05, § 56, 20 жовтня 2011 року)». Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»: «суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права». Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності Позивачу, Відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Крім того, ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Також, ч.ч. 1, 2, ст. 319 та ч. 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. При цьому, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Судом у судовому засіданні встановлено, що відповідач не виконав вимоги позивача щодо повернення коштів шляхом видачі готівки з каси банку, чим допустив порушення його прав як вкладника. Враховуючи, що з діючих норм законодавства вкладник за договором банківського вкладу, в силу ст.ст.1060, 1061 ЦК України, вправі вимагати від банку повернення здійсненого вкладу разом з нарахованими процентами в будь-який момент, а банк, отримавши відповідну вимогу, повинен видати вклад у повному обсязі. Банк не виконав вимог позивача та не повернув суми вкладу, тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми вкладу за вказаним договором. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України № 6-39 цс13 від 29.05.2013 року банк зобов`язаний повернути депозитні кошти з процентами у строк закінчення дії договору, якщо вкладник звернувся із заявою про повернення вкладу. При цьому, як роз'яснив Верховний суд України у постанові від 18 грудня 2009 року № 14 згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Зважаючи на те, що позивач просив суд стягнути грошові кошти по курсу доллару США до гривні станом на день винесення рішення, тому суд приймає до уваги курс офіційний курс гривні до долару США станом на 10.08.2015 року, що становить: 1 дол. США - 21,089882 грн. Таким чином, 150 000,00 доларів США (сума боргу з урахуванням процентів) х 21,089882 грн. = 3 163 482,30 грн. Отже, в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач не виконує свої зобов'язання по Договору-заявою № 300131/152761/3-14 банківського строкового вкладу (депозит) «Стандарт» і не повертає позивачу належні йому кошти, внаслідок чого, утворилась заборгованість відповідача перед позивачем, а саме заборгованості по вкладу в розмірі - 150 000,00 доларів США основної суми боргу, що еквівалентно - 3 163 482,30 грн., яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача. Разом з тим, вимоги позивача про зобов'язання видачі Банком готівки одноразово через касу Банку задоволенню не підлягають з огляду на те, що умовами укладеного між сторонами договору і нормами ст.ст. 1068, 1073 ЦК України такий порядок повернення коштів не передбачено. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що вимоги підлягаю до часткового задоволення. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі - 3 654,00 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial