Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

В січні 2019 року [PERSON] звернулась до суду із позовними вимогами про поділ спільно нажитого майна подружжя, які неодноразово уточнювала та остаточно просила визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя будівельні матеріали, що використані при будівництві незавершеного житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , стягнути зі [PERSON] грошову компенсацію за 1/2 частини вартості будівельних матеріалів у розмірі 39902,00 грн., залишивши будівельні матеріали у власності [PERSON] , а також стягнути зі [PERSON] в рахунок компенсації 1/2 частки автомобіля марки «ВАЗ 21101» державний номерний знак [NUMBER] , половину від ринкової вартості автомобіля в розмірі 31670,00 грн., залишивши автомобіль у користуванні відповідача. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] з 23 червня 2003 року. Від шлюбу мають двох синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 02 вересня 2016 року. В період шлюбу за гроші, які вони отримали в якості подарунків на весілля, а також отриманих в якості заробітної плати та доходу від ведення домашнього господарства, з відповідачем придбали рухоме і нерухоме майно. 24 грудня 2010 року на підставі рішення Сартанської селищної ради від 24.12.2010 року за №6/3-23/2 відповідач [PERSON] отримав у власність земельну ділянку в [ADDRESS] . На вказаній ділянці, в період спільного подружнього життя, почали будувати будинок, однак під час шлюбу будівництво будинку завершено не було. Добровільно надати позивачці компенсацію 1/2 частки вартості будівельних матеріалів, відповідач не бажає. Крім того, 19 жовтня 2013 року за спільні кошти у сумі 100000 грн. подружжя придбали автомобіль марки «ВАЗ 21101». Приблизно в травні 2016 року позивачка дізналась, що відповідач без її згоди розпорядився спірним автомобілем, а саме передав у користування іншій особі. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] , який діє на підставі довіреності та доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги, в судовому засіданні уточнені позивні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. 28.09.2021 року до судового засідання не з`явились, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що наміру ділити майно не має, оскільки бажає все зберегти дітям. Майно придбано під час шлюбу, будівництво здійснював для сім`ї. Земельну ділянку приватизував в 2010 році. З оцінкою експертом спірного майна, погодився. Придбати автомобіль допомагали батьки. Під час поїздки дружини з дітьми у Грецію було витрачено приблизно 20000 грн. До Греції їздили двічі, у 2015 та 2016 роках. Автомобіль був проданий в 2016 році, дружині про це було відомо, рішення про продаж автомобіля прийняли разом. Відносили з дружиною погіршились у 2017 році. 28.09.2021 року до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача [PERSON] , яка діє на підставі ордера та договору про надання правової допомоги, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та в їх задоволенні просила відмовити. Надала відзив, в якому зазначила, що за весь період сумісного життя сторін позивачка працювала приблизно шість місяців, матеріального доходу у сім`ю не приносила. Відповідач самостійними силами матеріально забезпечував всю сім`ю, за власні кошти придбав автомобіль та будував будинок. Здійснити грошову компенсацію вартості будівельних матеріалів та автомобіля відповідач не погоджується в жодному разі та будь-якої матеріальної можливості на здійснення вказаної компенсації він не має. На теперішній момент транспортний засіб знаходиться у користуванні іншої особи на підставі генеральної довіреності, виданої відповідачем ще в період сумісного проживання з позивачкою за взаємною згодою. Про наявність генеральної довіреності позивачці добре відомо та підтверджується нею у викладених поясненнях в первинному позові. Видача вказаної довіреності відбувалось в період шлюбу та було спільним рішенням сторін. Посилання позивачки на розпорядження автомобілем без її згоди не відповідає дійсності та жодним чином нею не підтверджується. При цьому, відповідач погоджується на залишення спірного автомобіля у користуванні позивачки так само, як і погоджується на визначення ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишення майна у спільній частковій власності. 28.09.2021 року до судового засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, свідків, дослідивши письмові матеріали справи та аналізуючи обставини встановлені в судовому засіданні, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 23 серпня 2003 року в Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, актовий запис №566. Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 02 вересня 2016 року по справі №264/4043/16-ц, шлюб між сторонами по справі було розірвано. Судовим наказом Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 20 листопада 2018 року зі [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини від усіх видів його доходів. Згідно довідки ПП «Аленкомп-сервіс» №б/н від 23.04.2019 року, зі [PERSON] утримуються аліменти в розмірі 2027,00 грн. щомісячно. Індивідуальними відомостями про застраховану особу форми ОК-5 відповідача [PERSON] та копією трудової книжки позивачки [PERSON] підтверджується, що сторони по справі, в період знаходження у шлюбі, здійснювали трудову діяльність. Як вбачається з копії облікової картки транспортного засобу зареєстрованого за [PERSON] , наданої Територіальним сервісним центром №1441 Регіонального сервісного центру МВС у Донецькій області згідно супровідного листа №31/5-1441-1777 від 28.02.2018 року, за [PERSON] зареєстровано автомобіль марки «ВАЗ 21101», 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Згідно витягу, наданого стороною відповідача, [PERSON] видав довіреність на розпорядження транспортним засобом «ВАЗ 21101» номер державної реєстрації [NUMBER] , 26 червня 2016 року. Згідно відповіді Виконавчого комітету Сартанської селищної ради №198 від 08.04.2019 року, технічна документація (паспорт незавершеного будівництва, декларація готовності, дозвіл на будівництво, тощо) на незавершене будівництво за адресою: [ADDRESS] , у Виконкомі Сартанської селищної ради відсутня. Як вбачається з Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №340944, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1246 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Державний акт видано на підставі рішення Сартанської селищної ради від 24.12.2010 року №6/3-23/2. Відповідно до висновку №10-с судової будівельно-технічної експертизи від 29.10.2019 року, вартість будівельних матеріалів, обладнання, конструктивних елементів, які були використані в процесі незавершеного будівництва житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , складає 79804 гривні. Відповідно до висновку №153/1 судової автотоварознавчої експертизи від 07.08.2019 року, середня ринкова вартість легкового автомобіля ідентичного автомобілю марки «ВАЗ 21101» державний номерний знак [NUMBER] , 2007 року випуску, об`єм двигуна 1596 см.куб, який на підставі свідоцтва серії [NUMBER] зареєстрований за [PERSON] , на час проведення експертизи, становить 63340,00 грн. Згідно довідки Генерального консульства Греції в Маріуполі від 16.05.2019 року, [PERSON] та її неповнолітні діти [PERSON] і [PERSON] , приймали участь у програмі гостинності на о.Родос, організованій Міністерством закордонних справ Грецької Республіки у 2015 році, на безоплатній основі. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивачка доводиться їй дочкою. Коли дочка виїхала від відповідача, він ніяких речей не віддав. В 2010 році купили будинок, свідок гроші не давала. Сторони по справі утримували биків, торгували м`ясом. Автомобіль купили у шлюбі за власні кошти. Продав машину сусіду. В період продажу машини, дочка із чоловіком були у сварці, дочка проживала у неї, чи були розведені на той час, не знає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що сторони по справі доводяться йому батьками. Батьки проживали разом, мати працювала вдома, вирощувала животину, батько продавав на ринку. На зароблені кошти придбали машину «Десятку» червоного кольору, будували будинок. Будинок будували приблизно в 2015 році. Коли батьки були разом, сім`єю проживали по [ADDRESS] , це будинок діда зі сторони батька. До Греції їздили в 2016 році, автомобіль батько продав після поїздки. На поїздку батько давав 200 Євро. Коли мати подала на розірвання шлюбу, батько продав машину. Будівництво будинку розпочалось в 2010 році. З батьком не спілкується, відносини не підтримує, стосунки неприязні, оскільки він ображав його, брата та маму. Матеріально, окрім аліментів, не допомагає. При розірванні шлюбу, батько не віддав йому особисті речі, не віддав комп`ютер. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що сторони по справі доводяться йому батьками. Батько проживає окремо, відносини з ним не підтримує. Аліменти сплачує не завжди, більше нічим не допомагає. Коли проживали разом, мати працювала в магазині, вирощувала животину, продавали. На ці гроші будували будинок, купували меблі, телевізор. Батько торгував на ринку. З батьком не спілкується, оскільки він вирощував траву, яку курить, зганьбив його в училищі. Завжди принижував їх з братом, мати, її батьків. Будинок будувався для нього з братом. Коли посварились з батьком, перейшли жити до бабці, а батько купив собі в 2016 році «Ланос». Поїздка до Греції була безоплатною, батько давав 200 Євро. Батьки наймали людей, які будували будинок. За будівництво розраховувались батьки, як передавались гроші не бачив. Будівництво завершилось чотири роки тому. В будинку залишились проживати батько та бабця. Умови для проживання в будинку відсутні. Допитана свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що сім`ю [PERSON] знає з моменту їх весілля. [PERSON] будував будинок по [ADDRESS] , там тільки коробка будинку, комунікації та умови для проживання відсутні. Батьки [PERSON] вирощували скотину, продавали, а гроші віддавали [PERSON] на будівництво. Свідок вхожа у будинок батьків відповідача, про ці обставини відомо з їх слів. В них була машина синього кольору, яку продали ще в шлюбі. Документи на будівництво почали оформлювати в 2008 році. Коробку звели перед війною. [PERSON] працював на заводі, торгував. Мешкали у батьків [PERSON] однією сім`єю. У [PERSON] з [PERSON] був свій бюджет, харчувались та проживали разом. Автомобіль продавали в 2016-2017 роках, кому та за скільки свідкові не відомо. Позивачка працювала у школі та магазині. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За вимогами ч.3 ст.368 ЦК України та ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Частиною 1 статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК). Відповідно до п.п.22, 23, 25, 30 Постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Отже, виходячи зі змісту цієї норми, самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов. Наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України). У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акту приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акту приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 вересня 2003 року №146. При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі №6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі №6-286цс15 та Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі №61-44133св18. Спірна недобудова за адресою: [ADDRESS] , зведена без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, та належно затвердженого проекту, отже є самочинним будівництвом, що не заперечувалось сторонами. Таким чином, вимоги позивачки з приводу визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя будівельних матеріалів, що використані при самочинному будівництві незавершеного житлового будинку та стягнення з відповідача грошової компенсації за 1/2 частину їх вартості є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Визнання права власності на будівельні матеріали, використані для будівництва об`єктів, які є самочинно збудованими та стягнення частини їх вартості є неправильно обраними способами захисту. До подібних правових висновків дійшов і Верховний Суд у постанові від 06 травня 2020 року у справі №722/823/17-ц (провадження №61-45361св18). Що стосується позовних вимог про поділ транспортного засобу слід зазначити наступне. Позивачка заявляє, що відповідач без її згоди в травні 2016 року розпорядився спірним автомобілем, а саме передав його в користування іншій особі по довіреності. Згідно облікової картки спірного транспортного засобу, власником автомобіля являється відповідач [PERSON] . Доказів, реалізації транспортного засобу іншій особі сторонами по справі не надано. Згідно витягу, наданого відповідачем, довіреність на розпорядження транспортним засобом видана ним 26 червня 2016 року. Як відображено в рішенні Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 02.09.2016 року, позивачка [PERSON] у позові про розірвання шлюбу зазначала, що однією сім`єю з чоловіком вона не проживає з 07 липня 2016 року. Отже, розпорядження спірним автомобілем було здійснено в період шлюбних відносин сторін. Згідно з вимогами ч.1 ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно ч.2 ст.65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Таким чином, розпорядження спірним автомобілем, відбулось сторонами в травні 2016 року, тобто в період шлюбу та проживання сторін однією сім`єю. Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди, присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Якщо неподільна річ не може бути реально поділена між подружжям, а інший з подружжя не згодний отримати грошову компенсацію замість своєї частки, або інша сторона не бажає сплачувати таку компенсацію, та відповідно, попередньо не вносить на депозитний рахунок суду належну грошову суму, то суд визнає за кожним із подружжя право власності на належну їм частку в спільному майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Посилання відповідача на те, що він за власні кошти придбав спірний автомобіль, не підтвердженні належними та об`єктивними доказами, крім того спростовуються відомостями з трудової книжки позивачки, з якої вбачається, що в період знаходження у шлюбі, вона здійснювала трудову діяльність. Таким чином, оскільки спірний автомобіль не може бути реально поділений між подружжям, а відповідач не бажає сплачувати грошову компенсацію частки, зазначаючи про відсутність коштів для компенсації, суд дійшов висновку щодо неможливості реального поділу спірного автомобіля, який підлягає залишенню у спільній частковій власності без реального поділу. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у тому числі, витрати, пов`язані з проведенням експертизи. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до положень ст.ст.133, 141 ЦПК України, суд стягує з позивачки та відповідача на користь держави судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 768,40 грн. Також позивачка просила розподілити витрати, понесені на проведення експертиз. Витрати позивачки на проведення судової автотоварознавчої експертизи склали 2000грн., що підтверджується договором №84/1 від 23.0.2019 року на оплату послуг та квитанцією про сплату №12 від 23.07.2019 року. Витрати позивачки на проведення судової будівельно-технічної експертизи склали 4000 грн., що підтверджується товарним чеком експерта В.С.Новікова від 20.09.2019 року. Таким чином, розподіляючи витрати, понесені позивачкою на проведення експертиз, з відповідача на користь позивача підлягають стягнення понесені нею витрати на проведення автотоварознавчої експертизи у розмірі 2000 грн. Судові витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизи відшкодуванню не підлягають, оскільки в задоволенні позовних вимог щодо предмету позову, з приводу якого заявлялась експертиза, відмовлено.

Outcome: partial