Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

В червні 2013 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідачки про визнання права власності. В березні 2015 року звернулась з уточненою позовною заявою, в якій просить визнати за нею право власності на 2/3 частки домоволодіння, припинити право власності [PERSON] та визнати за нею право власності на ціле домоволодіння і стягнути з неї на користь відповідачки 13944 грн. за її частку в домоволодінні та стягнути з відповідачки на її користь грошову компенсацію в сумі 15230,65 грн. в рахунок відшкодування її частки на утримання домоволодіння. В подальшому уточнила свої позовні вимоги та просила стягнути з відповідачки в рахунок компенсації витрат на газопостачання за період з вересня 2007 року по березень 2015 року включно в сумі 14580,94 грн. В травні 2014 року відповідачка [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про припинення права власності, визнання права власності, усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення та про вселення. В обґрунтування позовних вимог позивачка [PERSON] вказує, що вона з 2004 року фактично володіє, користується та розпоряджається будинком № 5-а по пров. Ключовому в м. Маріуполі, який було збудовано її батьком [PERSON] Після смерті [PERSON] її рідна сестра [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, залишеним їхнім батьком [PERSON], на 5/6 частин вказаного домоволодіння. Вона, в свою чергу, свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частину не отримала, вважаючи заповіт недійсним. Між нею та сестрою була усна домовленість про те, що будинок їм належить порівну і з цих підстав [PERSON] не реєструвала право власності на свою частку. 06 червня 2006 року [PERSON] померла, а 29 квітня 2007 року помер її син [PERSON], після смерті якого на будинок стала претендувати його дочка [PERSON] Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 13 лютого 2014 року за [PERSON] було визнано право власності на 5/6 частки домоволодіння. Посилаючись на своє постійне проживання в спірному домоволодінні з 2007 року, [PERSON] зазначає, що нею були проведені невіддільні поліпшення житлових умов, а саме заміна вікон, дверей, ремонт даху, укріплення фундаменту, заміна опалювальної системи, електропроводки, які були необхідні для збереження спадкового майна, тому вважає, що її частина в домоволодінні повинна бути збільшена з 1/6 до 2/3 і у звязку з тим, що [PERSON] ніколи в спірному будинку не проживала, не реєструвалась, житло не утримує, має постійне місце проживання, просить суд визнати за нею право власності на 2/3 частки домоволодіння, припинити право власності [PERSON] та визнати за нею право власності на ціле домоволодіння і стягнути з неї на користь відповідачки 13944 грн. за її частку в домоволодінні та стягнути з відповідачки на її користь грошову компенсацію в сумі 14580,94 грн. в рахунок відшкодування її частки на утримання домоволодіння у вигляді оплати послуг за газопостачання. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримала в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. В судові засідання, які були призначені на 04 та 10 листопада 2015 року представник позивачки не з*явилась. При цьому, причиною неявки в судове засідання, призначене на 04 листопада 2015 року, була її участь в судовому засіданні в апеляційному суді Донецької області. Про наступне судове засідання, призначене на 10 листопада 2015 року представник позивачки була повідомлена належним чином шляхом надіслання поштової телеграми. Її заява про відкладення розгляду справи до 08 грудня 2015 року у звязку з її виїздом за межі країни не може слугувати поважною причиною, оскільки жодних письмових доказів про її виїзд до заяви не додано. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з*явилась з невідомих суду підстав, була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи шляхом надіслання судових повісток рекомендованими відправленнями та поштовою телеграмою. Таким чином, з урахуванням тривалого перебування справи в провадженні суду, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутність позивачки та її представника, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Враховуючи, що представник позивача неодноразово зверталась до суду із заявами про відкладення розгляду справи, суд вважає, що вона недобросовісно користується своїми процесуальними правами. Представник відповідачки [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала, наполягала на задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON], посилаючись на те, що рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 13 лютого 2014 року за нею визнано право власності на 5/6 частин домоволодіння 5-а по пров. Ключовому з усіма надвірними прибудовами, яке зареєстровано в Єдиному реєстрі прав на нерухоме майно. [PERSON] належить право власності на 1/6 частку зазначеного домоволодіння, але вона до теперішнього часу не отримала правовстановлюючий документ. Посилаючись на те, що частка [PERSON] є незначною, між ними склалися вкрай неприязні стосунки, що виключає спільне володіння та розпорядження майном, припинення права власності не завдасть відповідачці за зустрічним позовом суттєвої шкоди, грошова компенсація для розрахунку з відповідачкою внесена на депозит суду, просить суд припинити право власності відповідачки на 1/6 частку шляхом виплати їй 13944 грн., визнати за нею (позивачкою) додатково право власності на 1/6 частку, усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення [PERSON] зі спірного домоволодіння та вселити [PERSON]. Відповідачка за основним позовом [PERSON] в судове засідання не з*явилась, в матеріалах цивільної справи міститься заява про розгляд справи в її відсутність. (т. 2 а.с. 59 ) Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є дочкою [PERSON], а [PERSON] - її племінниця. [PERSON] ніколи не висловлювала наміри жити в спірному будинку, а [PERSON], в свою чергу, не перешкоджала її користуванню будинком. [PERSON] поліпшила житлові умови, вкладала в нього кошти. Після смерті [PERSON] на будинок почала претендувати його дочка [PERSON], яка неодноразово приходила до неї та вимагала гроші. Виселити [PERSON] неможливо, оскільки вона є особою похилого віку та іншого житла не має. Суд, вислухавши представників сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що основний та зустрічний позови слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що власником житлового будинку № 5-а по пров. Ключовому в м. Маріуполі був [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на будівлю від 21 квітня 1970 року. 28 жовтня 2001 року [PERSON] склав заповіт, згідно з яким усе своє майно він заповів своїй дочці [PERSON]. 23 травня 2004 року [PERSON] помер, після смерті якого відкрилась спадщина, зокрема, на житловий будинок № 5-а по пров. Ключовому в м. Маріуполі. 27 травня 2005 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/6 частини житлового будинку, [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частину спадкового майна, як спадкоємець, який має право на обовязкову частку у спадщині, не отримала. 06 червня 2006 року [PERSON] померла. Спадщину прийняв її син [PERSON], але свідоцтво про право на спадщину на 5/6 частини житлового будинку і грошові внески не отримав. 29 квітня 2007 року [PERSON] помер, після смерті якого відкрилась спадщина зокрема на 5/6 частини спірного житлового будинку. Із заявами про прийняття спадщини за законом звернулись його дочка [PERSON] та його тітка [PERSON] У звязку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 13 лютого 2014 року за [PERSON] визнано право власності в порядку спадкування на 5/6 часток житлового будинку № 5-а по пров. Ключовому в м. Маріуполі з усіма надвірними прибудовами. Право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 30 квітня 2014 року, згідно з витягом з якого обєктом нерухомого майна є житловий будинок літ А-1, погріб літ. А/п, прибудови літ.літ. А1-1, а-1, тамбур літ. а2-1, сарай літ. В-1, літня кухня літ. Г-1, убиральня літ. Д-1, гараж літ. Е-1, тротуар літ. І, огорожа №1, №2. (т. 1 а.с. 162) В судовому засіданні була досліджена інвентарна справа, надана БТІ м. Маріуполя, в якій міститься зведений акт вартості будинків, господарських будівель та споруд від 29 березня 2013 року, та оцінювальний акт про будинок від 29 березня 2013 року, згідно з якими до складу домоволодіння № 5-а по пров. Ключовому в м. Маріуполі входять будинок літ А-1, погріб літ. А/п, прибудови літ.літ. А1-1, а-1, тамбур літ. а2-1, сарай літ. В-1, літня кухня літ. Г-1, убиральня літ. Д-1, гараж літ. Е-1, тротуар літ. І, огорожа №1, №2, тобто той же самий будинок та господарські споруди, які увійшли у власність [PERSON] Таким чином, позиція представника позивача щодо неможливості визнання за відповідачкою права власності на певні споруди, оскільки вони є самовільно збудовані, не є слушною, оскільки право власності за [PERSON] на домоволодіння та господарські споруди вже зареєстровано. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо : 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Верховний Суд України неодноразово висловлював свою позицію із зазначеного питання, а саме те, що із змісту норми ст. 365 ЦК України випливає, що припинення права власності особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якої із обставин, передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї (ухвала ВСУ від 23 червня 2010 р. у справі № 622505св09, постанова від 16 січня 2012 року у справі № 6-8цс11). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Невиконання позивачем цієї умови є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. На депозитний рахунок ТУ ДСА України в м. Києві [PERSON], яка є матір*ю [PERSON] і має від неї відповідну довіреність, внесено 13944 грн., що підтверджується квитанцією від 18 червня 2015 року. (т. 2 а.с. 20) Сторони не заперечують, що спірний будинок є неподільним в натурі, з урахуванням часток кожної з них. Частка позивачки [PERSON], яка складає 1/6, є незначною. Спільне володіння та користування майном є неможливим внаслідок неприязних відносин, які склались між сторонами внаслідок довготривалих судових спорів. Вказані обставини не оспорюються сторонами. Розглядаючи питання про істотність шкоди, яка може бути завдана внаслідок припинення співвласності, суд виходить з того, що вказана обставина є визначальною під час вирішення спору про припинення права власності у спільному майні за вимогою інших співвласників (постанова Судової палати у цивільних справах ВСУ від 02 червня 2014 року у справі № 6-68цс14). Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сімї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей обєкту, який є спільним майном. Позивачка в своїй позовній заяві та її представник в судовому засіданні неодноразово наголошувала на тому, що [PERSON] є особою похилого віку, іншого житла не має, немає матеріальної можливості придбати інше житло, а тому припинення її права власності на 1/6 частку в спірному домоволодінні і її виселення завдасть істотної шкоди її інтересам. Аналогічні пояснення в судовому засіданні дала і свідок [PERSON], яка є дочкою позивачки за основним позовом. Суд вважає, що припинення права власності [PERSON] на частку у спірному будинку не завдасть їй істотної шкоди, оскільки досліджені в справі докази свідчать про те, що [PERSON] на момент вселення в спірний будинок в 2007 році мала у власності житловий будинок № 119-б по вул. Гурамішвілі в м. Маріуполі, який вона подарувала своїй дочці [PERSON] за договором дарування від 17 жовтня 2008 року, що підтверджує інформаційна довідка МКП «Маріупольське бюро технічної інвентарізації», тому суд приходить до висновку про те, що позивачка самостійно та свідомо погіршила свої житлові умови. Факт дарування будинку № 119-б по вул. Гурамішвілі в м. Маріуполі не оспорюється представником [PERSON] та підтверджений свідком [PERSON] Оскільки [PERSON] є дочкою [PERSON] і зацікавлена у вирішенні справи на її користь, суд критично ставиться до її показань в тій частині, що вказаний будинок будувався саме для неї і тільки після смерті її батька мати, знаючи про цю обставину, прийняла рішення подарувати будинок. Тому, за таких обставин, суд вважає можливим припинення права власності [PERSON] на 1/6 частину спірного домоволодіння та визнання додатково право власності [PERSON] на 1/6 частину домоволодіння. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Статтями 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР (ст. ст. 379, 382 ЦК України), які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 156 ЖК УСРС до членів сімї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК УСРС, а це дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. [PERSON] не відноситься до переліку осіб, зазначених у ч. 2 ст. 64 ЖК УСРС, визнати її членом сімї [PERSON] теж неможливо, оскільки вони постійно не проживали разом та не вели спільного господарства, а неприязні відносини, які склались між ними, виключають сумісне проживання та створюють перешкоди в здійсненні права власності позивачкою за зустрічним позовом, до того ж [PERSON], маючи право власності на обовязкову 1/6 частку, самовільно користувалась та розпоряджалась усім будинком, не укладаючи з іншим співвласником договору найму житлового приміщення на іншу частину будинку. За таких обставин, враховуючи, що суд дійшов висновку про припинення права власності [PERSON] на 1/6 частку будинку, слід задовольнити зустрічні позовні вимоги [PERSON] про виселення відповідачки [PERSON] зі спірного будинку без надання іншого жилого приміщення та вселення [PERSON] як власника цього будинку. Заперечення представника відповідачки за зустрічним позовом щодо недоцільності вселення [PERSON] до будинку, оскільки вона не має наміру проживати в ньому, так як перебуває за кордоном і бажає в подальшому продати будинок, суд вважає безпідставними, виходячи з презумпції та непорушності права власності та подальшого використання своєю власністю на розсуд власника. Вирішуючи вимогу позивачки за основним позовом [PERSON] щодо збільшення її частки до 2/3 у звязку з проведенням нею невіддільного поліпшення житлових умов, суд виходить з положень, закріплених в ч. 3 ст. 357 ЦК України, відповідно до якої співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. В судовому засіданні стороною позивача не доведено, що відповідачка [PERSON] давала свою згоду на поліпшення спільного майна, надані стороною позивача поштові відправлення повідомлень про виконані роботи не можуть слугувати підтвердженням отримання згоди [PERSON] на їх проведення, а тому вказані вимоги задоволенню не підлягають. Стосовно позовної вимоги [PERSON] щодо припинення права власності [PERSON] на 5/6 часток спірного домоволодіння та визнання за нею права власності на ціле домоволодіння, суд вважає, що в задоволенні цих вимог слід відмовити на підставі приписів ст. 365 ЦК України, згідно із якими суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Європейський суд з прав людини рішенням від 21 грудня 2010 року (набуло статусу остаточного 21 березня 2011 року) у справі «[PERSON] проти України» встановив порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, а саме : незаконного позбавлення особи майна у звязку з порушенням правил щодо попереднього депонування суми відшкодування, що може призвести до негативних економічних наслідків для цієї особи. Оскільки вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а основною вимогою, на якій повинно ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди. Позивачка [PERSON] в уточненій позовній заяві, поданій 16 березня 2015 року, просить суд припинити право власності [PERSON] на 5/6 часток спірного домоволодіння, визнати за нею право власності на ціле домоволодіння та стягнути з неї на користь [PERSON] 13944 грн. в рахунок компенсації за її частку в домоволодінні. Між тим, позивачкою [PERSON] не внесено зазначеної суми на депозитний рахунок суду, тому, враховуючи норми матеріального права, суд вважає, що вимога позивачки про припинення права власності [PERSON] на 5/6 частки спірного домоволодіння та стягнення з неї на користь відповідачки 13944 грн. в рахунок компенсації за її частку в домоволодінні задоволенню не підлягають. Позивачкою [PERSON] заявлені вимоги про стягнення з [PERSON] витрат по сплаті послуг газопостачання у сумі 15230,65 грн. за період з вересня 2007 року по січень 2015 року включно відповідно до її 5/6 часток в спірному домоволодінні. В судовому засіданні, яке відбулось 23 жовтня 2015 року, представник позивача подала суду уточнення позовної заяви, згідно з яким просить стягнути з [PERSON] витрати по сплаті послуг по газопостачанню в сумі 14580,94 грн. за період з жовтня 2007 року по березень 2015 року включно відповідно до її частки в домоволодінні. (т. 2 а.с. 65-68) Суд, з урахуванням клопотання представника відповідачки про застосування строків позовної давності, з огляду на положення ст. 257 ЦК України, відповідно до яких загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, вважає, що ця вимога підлягає частковому задоволенню в межах строків позовної давності. При цьому, суд залишає без задоволення клопотання позивачки про поновлення пропущеного строку (т. 2 а.с. 88-89), яке мотивовано тим, що тривалий час оспорювався заповіт, від якого фактично залежала частка домоволодіння в порядку його спадкування [PERSON] Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Позивачка проживає в спірному будинку з 2007 року і мала можливість своєчасно звертатись до суду про стягнення витрат, понесених нею на утримання будинку, а тому причини пропуску строку позовної давності суд не визнає поважними. В березні 2015 року позивачка звернулась з позовом, в якому, серед інших просить стягнути і вказані витрати, а тому, з урахуванням збільшення позивачкою позовних вимог в частині періоду та суми стягнення, відшкодуванню підлягає сума, сплачена за період з березня 2012 року по березень 2015 року включно в сумі 7375,14 грн., що відповідає частці відповідачці у спільній власності, виходячи з наступних розрахунків : за березень та квітень 2012 року позивачкою було сплачено 358,34 грн., за жовтень - грудень 2012 року 703,63 грн.; за січень - квітень 2013 року 1586,64 грн., за вересень - грудень 2013 року 1254,28 грн.; за січень - квітень 2014 року 1650,55 грн., за жовтень - грудень 2014 року - 1108,56 грн., за січень березень 2015 року 2188,16 грн.. Всього позивачкою сплачено 8850,16 грн., 5/6 від 8850,16 дорівнює 7375,14 грн., що і слід стягнути з відповідачки. При цьому суд ретельно перевірив надані представником позивачки квитанції про сплату послуг по газопостачанню та дійшов висновку, що позивачка необґрунтовано просить стягнути з відповідачки сплачені нею послуги, зокрема за жовтень 2012 року в сумі 135,64 грн., тоді як згідно з квитанцією за жовтень 2012 року (т. 1 а.с. 119) витрата газу складала 170 м3 , тариф 1 м3 0,7254 грн., тому сплаті підлягали 123,31 грн. Також суд зазначає, що позивачка просить стягнути з відповідачки згідно наданого реєстру (т. 2 а.с. 67) за січень 2013 року 568 грн., тоді як згідно квитанції за вказаний місяць (т. 1 а.с. 121) сплаті підлягали 568,76 коп. (витрата газу 518 м3 х на тариф 1,0980 грн. = 568,76 грн.), за березень 2013 року 384 грн., тоді як згідно з квитанцією за вказаний місяць (т. 1 а.с. 122) слід було сплатити 384,30 грн. (витрата газу 350 м3 х 1,0980 грн. = 384,30 грн.), за вересень 2013 року 208,63 грн., а згідно квитанції за вказаний місяць (т. 1 а.с. 123) сплаті підлягали 208, 62 грн. (витрата газу 190 м3 х 1,0980 грн. = 208,62 грн.), за листопад 2013 року 400 грн., тоді як згідно квитанції за вказаний місяць (т. 1 а.с. 124) сплаті підлягали 400, 77 грн., (витрата газу 365 м3 х 1,0980 = 400,77 грн.), за грудень 2013 року 349,20 грн., між тим відповідно до квитанції за зазначений місяць (т. 1 а.с. 124) слід було сплатити 439, 20 грн. (витрата газу 400 м3 х 1,0980 грн. = 439,20 грн.), і за січень 2014 року 636 грн., відповідно до квитанції за вказаний місяць (т. 1 а.с. 125) оплаті підлягали 636,84 грн. (витрата газу 580 м3 х 1,0980 грн. = 636,84 грн.) Про стягнення витрат на газопостачання за вересень 2012 року, вересень 2014 року та листопад 2014 року позивачка не заявляє. При підрахунку суми, яка підлягає стягненню з відповідачки, суд ретельно дослідив реєстр, наданий позивачкою, який містить суми оплати послуг по газопостачанню (т. 2 а.с. 67-68), та виходить з приписів ст. 11 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а тому враховує лише ті суми, які заявлені позивачкою. Позиція представника відповідачки, що витрати на утримання майна не можуть бути стягнуті у звязку з тим, що [PERSON] не користувалась вказаними послугами, не є слушною, оскільки відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобовязаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обовязкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобовязаннями, повязаними із спільним майном. Вказаний обовязок не залежить від факту проживання співвласника та факту користування послугами. Посилання представника позивача на неналежне представництво інтересів [PERSON] адвокатом [PERSON] не є слушними, оскільки [PERSON] діє за договором про надання правової допомоги від 20 червня 2013 року, який було укладено між нею та відповідачкою [PERSON] (т. 2 а.с. 55 ) У звязку за задоволенням зустрічних позовних вимог з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в сумі 243,60 грн. В стягненні з [PERSON] на користь [PERSON] витрат на правову допомогу слід відмовити, оскільки вони не підтверджені жодними доказами. Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності,

Outcome: partial