Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

В січні 2014р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПАТ «Банк «Таврика», в якому просив суд: зобов'язати відповідача відшкодувати йому збитки, завдані внаслідок неповернення грошових внесків залучених до банку разом з нарахованими відсотками в розмірі 12000,0 дол. США та 102200,0 грн.; компенсувати моральну шкоду в розмірі 1,0 грн., а також стягнути судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правову допомогу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 20, 28 лютого 2012р. між ним та відповідачем були укладені договори банківських вкладів «ощадний плюс» з видачею купонних ощадних (депозитних) сертифікатів на пред'явника В№001029 (далі по тексту - договір 1), В№001033 (далі по тексту - договір 2), В№001034 (далі по тексту - договір 3). Відповідно до договору 1 банк здійснює розміщення сертифікату строком зберігання до 21 лютого 2013р., номінал сертифіката становить 70000,0 грн., з процентною ставкою 23,0% річних; за договорами 2, 3 банк здійснив розміщення сертифікатів строком зберігання до 01 березня 2013р. номінал сертифікатів склав по 5000,0 дол. США, з процентною ставкою 10,0% річних. Після закінчення строку розміщення сертифікатів, банком не було здійснено їх погашення, а тому позивач вважає, що йому спричинені збитки у вищезазначеному розмірі суми сертифікатів, і на підставі ст. ст. 16, 1212 ЦК України просив суд позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити. Відповідач, про час та місце розгляду справи оповіщався в установленому законом порядку, надіслав на адресу суду свої письмові заперечення на позов, зазначаючи, що вимоги позивача є безпідставними і такими, що не ґрунтуються на вимогах Закону. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності з п. 1) ч. 1 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банки мають право приймати вклади (депозити) від юридичних і фізичних осіб. Згідно ст. 55 цього Закону відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами між клієнтом та банком. Банк зобов'язаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів клієнту банку. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 20, 28 лютого 2012р. між сторонами були укладені договори 1-3. Відповідно до договору 1 банк здійснює розміщення сертифікату строком зберігання до 21 лютого 2013р., номінал сертифіката становить 70000,0 грн., з процентною ставкою 23,0% річних; за договорами 2, 3 банк здійснив розміщення сертифікатів строком зберігання до 01 березня 2013р. номінал сертифікатів склав по 5000,0 дол. США, з процентною ставкою 10,0% річних. Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №33 від 20 грудня 2012р. «Про виведення з ринку та здійснення тимчасової адміністрації» на підставі Постанови Правління НБУ від 20 грудня 2012р. №548, в ПАТ «Банк «Таврика» запроваджено тимчасову адміністрацію строком на 3 місяці з 21 грудня 2012р. по 20 березня 2013р. Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 20 березня 2013р. № 97 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «Банк «Таврика» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20 березня 2013р. № 17 про початок здійснення процедури ліквідації АТ «Банк «Таврика» з 21 березня 2013р. Рішенням від 20 березня 2013р. № 18 про призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію АТ «Банк «Таврика» начальника відділу тимчасової адміністрації та ліквідації неплатоспроможних банків Фонду Соловйової Н.А. Згідно з п. 2) ч. 1, 4, 5 ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк може бути ліквідований у разі відкликання Національним банком України банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, повідомляє про це банк та надсилає рішення до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Частиною 1 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Зобов'язання з виплати відсотків за вкладами, нарахованих під час здійснення тимчасової адміністрації, задовольняються відповідно до черговості, встановленої п. 4 ч. 1 ст. 52 цього Закону. В силу п. 3) ч. 4 цієї статті, Фонд не відшкодовує кошти за вкладом, підтвердженим ощадним (депозитним) сертифікатом на пред'явника. Таким чином, з дня прийняття рішення про відкликання ліцензії та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію наступають певні правові наслідки, у тому числі припиняється нарахування процентів, діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій, закриттям кореспондентських рахунків банку, діючим залишається тільки рахунок, відкритий банку для здійснення ліквідаційної процедури. Згідно з ч. 9 ст. 111 ЦК України виплата грошових сум кредиторам юридичної особи, що ліквідується, у тому числі за податками, зборами, єдиним внеском на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та іншими коштами, що належить сплатити до державного або місцевого бюджету, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, провадиться у порядку черговості, встановленому статтею 112 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 122 ЦК України встановлено черговість задоволення вимог кредиторів: 1) у першу чергу задовольняються вимоги щодо відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, та вимоги кредиторів, забезпечені заставою чи іншим способом; 2) у другу чергу задовольняються вимоги працівників, пов'язані з трудовими відносинами, вимоги автора про плату за використання результату його інтелектуальної, творчої діяльності; 3) у третю чергу задовольняються вимоги щодо податків, зборів (обов'язкових платежів); 4) у четверту чергу задовольняються всі інші вимоги. Згідно п.4) ч. 1 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду складає реєстр акцептованих вимог кредиторів та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів. Отже, у разі наявності вимог до банку, щодо якого застосована ліквідаційна процедура, Закон передбачає певний спосіб захисту прав такого кредитора, який зобов'язаний заявити уповноваженій особі Фонду на ліквідацію банку про свої вимоги до банку, які уповноважена особа у разі їх підтвердження акцептує та відносить до певної черги погашення. Судом встановлено, що позивачем, було подано три заяви про визнання його кредитором за договорами 1-3, і в установлений законом строк його було повідомлено, що його вимоги включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, згідно до 7 черговості, відповідно до ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що йому спричинені збитки, і на підставі положень ст. 1212 ЦК України, він просить суд задовольнити позов, при цьому збитками на думку сторони позивача є неповернуті суми, внесені ним на виконання зобов'язань за договорами 1-3. За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положеннями ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині вимог про відшкодування збитків, оскільки права позивача не можна визнати порушеними, стороною позивача не доведено завдання збитків відповідачем, а також суд вважає, що спірні правовідносини не регулюються положеннями ст. 1212 ЦК України. До того ж, не підлягають задоволенню і вимоги позивача про компенсування йому моральної шкоди у розмірі 1,0 грн.

Outcome: approved