Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

В червні 2014 року [PERSON] до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», в якому позивач просив визнати недійсним з 12.12.2011 року укладений 25.09.2007 року між ним та ПАТ «УкрСиббанк» кредитний договір №11221788000. В жовтні 2014 року позивач збільшив позовні вимоги (а.с.43), додаткового просив визнати недійсним договір факторингу №1 від 12.12.2011 року, укладений між ПАТ «Укрсиббанк» і ТОВ «Кей-Колект». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.09.2007 року між позивачем та ПАТ «УкрСиббанк» був укладений кредитний договір №11221788000. 12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» був укладений Договір факторингу №1, згідно якого ПАТ «УкрСиббанк» передає, а ТОВ «Кей-Колект» приймає право вимоги по кредитним договорам, що укладалися банком. Оскільки, п.п. 1, 2 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03.04.2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (надалі - Розпорядження №231) віднесено до фінансової послуги факторингу набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб'єктів господарювання, позивач як фізична особа - громадянин вважає, що відповідач не мав права укладати договір факторингу. Оскільки, по договору факторингу відбулася заміна кредитора, при цьому договір факторингу є таким що суперечить чинному законодавству і повинен бути визнаним недійсним, повивач вважає, що кредитний договір від 25.09.2007 року між ним та ПАТ «УкрСиббанк» є недійсним з 12.12.2011 року - дати укладення договору по заміні кредитора в зобов'язанні. Відповідач - ПАТ «Укрсиббанк» позов не визнало, подало до суду заперечення відповідно до якого права позивача укладенням договору факторингу не порушені. Оскільки сторонами договору є ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», то і оскаржувати договір з питань порушення законодавства під час його укладення можуть звернутися лише ці особи, а не позивач. Вимогу по визнанню кредитного договору недійсним у зв'язку з необхідністю визнати договір факторингу вважають безпідставною. Представник третьої особи подав до суду письмові заперечення згідно яких вважають безпідставними посилання позивача на Розпорядження №231, оскільки постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.08.2013 року п.1 Розпорядження №231 визнано нечинним, а на даний час п.1 взагалі виключений. Третя особа вважає, що позивач взагалі не має права звертатися до суду з вимогами визнання недійсним договору в якому він не приймав участі. Зазначає, що позивач намагається вирішити питання про права та обов'язки більше ніж 4000 осіб, які є позичальниками, право вимоги відносно який перейшло до ТОВ «Кей-Колект». В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представники позивача та третьої особи позовні вимоги заперечили, просили в позові відмовити. Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у судовому розгляді, з'ясувавши фактичні обставини, що мають значення для справи, перевіривши їх доказами з огляду на їх достатність та взаємозв'язок, суд дійшов наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом та не оспорюється сторонами, 25.09.2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений Договір про надання споживчого кредиту №11221788000 (а.с.10-13) згідно якого позичальник отримав 35000 дол. США. на придбання нерухомості - однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» був укладений Договір факторингу №1 (а.с.5-7), згідно якого ПАТ «УкрСиббанк» (клієнт) передає, а ТОВ «Кей-Колект» (фактор) приймає право вимоги та в їх оплату зобов'язується надати грошові кошти в розпорядження клієнта по кредитним договорам, що укладалися банком. На звернення позивача за вх. №84 від 23.02.2012 року ТОВ «Кей-Колект» повідомляв останнього листом №665 від 23.02.2012 року (а.с.8) про заміну кредитора в зобов'язаннях позивача по кредитним договорам від 16.03.2007 року, 25.09.2007 року, 08.05.2008 року, 26.09.2009 року, 08.09.2008 року та 26.09.2006 року. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Обґрунтовуючи позов про визнання договору факторингу недійсним, позивач, посилаючись на п.п. 1, 2 Розпорядження №231, як на норму, яка відносить до фінансової послуги факторингу сукупність операцій з фінансовими активами, зокрема, по набуттю відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. Проте позивачем не враховано, що у зв'язку із суперечністю вказаної норми в частині обмеження боржників у виді лише суб'єктів господарської діяльності, дана норма визнавалася недійсною, та в подальшому була виключена. Так, Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №352 від 06.02.2014 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» пункт 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року №231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», виключено. Позивачем не наведено інших обставин недійсності договору факторингу №1 та не вказано яким чином порушено його права, укладанням 12.12.2011 року договору між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект». Згідно з ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст.517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Статтею 1080 ЦК України передбачено, що договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов'язань або відповідальності перед боржником у зв'язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. Ураховуючи те, що нормами чинного законодавства не передбачено отримання згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні та не передбачено отримання його згоди на передачу новому кредиторові документів, які засвідчують права, що передаються, та інформації, яка є важливою для їх здійснення, згідно ст.1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання договору факторингу недійсним. Вимога про визнання Договору про надання споживчого кредиту №11221788000 від 25.09.2007 року позивачем не мотивована, договір вчинений відповідно до вимог діючого законодавства підстави визнання його недійсним відсутні. Згідно ст.61 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову. Приписами ЦПК України встановлено, що цивільний судовий процес здійснюється на засадах змагальності та рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. При цьому принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони, покладання на них відповідальності за доведеність їхніх вимог чи заперечень; вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав. Розглянувши дану цивільну справу за участю усіх зацікавлених осіб, у рамках заявлених вимог, на основі дотримання принципів диспозитивності, змагальності і справедливості судочинства, всебічного та повного дослідження обставин справи, перевірки їх наданими сторонами доказами, оцінивши їх у сукупності, виконавши вимоги процесуального закону, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed