Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

В січні 2018 року до Голосіївського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] дод Приватного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Укртранс» про стягнення заборгованості по заробітній платі про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Посилався на те, що 03 травня 2017 року позивача було звільнено з посади водія другого класу за п. 1 ст. 36 КЗпП України - за угодою сторін, згідно Наказу № 62-К. Відповідно до рахунку працівника станом на травень 2017 року борг за підприємством перед позивачем становить 18034,73 грн. Така заборгованість виникла з січня 2017 року по травень 2017 року. Станом на день подачі позовної заяви до суду заборгованість відповідачем не погашена. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 18034,73 грн. та середній заробіток за період з 01.06.2017 року по 10.10.2018 року затримки розрахунку у розмірі 144506 грн. Ухвалою від 19.10.2018 року дана позовна заява прийнята до розгляду та призначено підготовче засідання по справі. Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Також не скористався своїм процесуальним правом та не подав відзив на позовну заяву. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 17 серпня 2015 року позивач був прийнятий на роботу на посаду механіка по випуску автомобілів на умовах контракту. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 16.06.2017 року проведена реєстрація змін до установчих документів юридичної особи, а саме змінено повне та скорочене найменування Публічне акціонерне товариство «Автомобільна компанія «Укртранс» на Приватне акціонерне товариство «Автомобільна компанія «Укртранс». 03 травня 2017 року позивача було звільнено з посади водія другого класу за п.1 ст. 36 КЗпП України згідно Наказу № 62-К. Відповідно до особового рахунку працівника виданого підприємством станом на травень 2017 року борг за відповідачем перед позивачем становить 18034,73 грн. Ця заборгованість виникла за період січенб 2017 року - травень 2017 року. Згідно ч. 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Беручи до уваги наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] у частині стягнення заборгованості із заробітної плати у розмірі 18034 грн. 73 коп. необхідно задовольнити. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З урахуванням відпрацьованих днів за два останні місяці середньоденна заробітна плата позивача становить 440 грн. 60 коп, суд погоджується з розрахунком наданим відповідачем. [PERSON] за березень 2017 р. відпрацював 21 день, а за квітень 2017 року відпрацював 19 днів. Заробітна плата за березень 2017 р. - 8320,00 грн., квітень 2017 р. 9302 грн. 63 коп. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів(годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Таким чином до стягнення з відповідача підлягає сума середньоденного заробітку 440,60 грн. х 16 місяців (за період з 01.06.2017 року по 16.10.2018 року) = 140981 грн., а також ще було 8 робочих днів жовтня 2018 року 8 440,6 = 3525 грн. Загальна сума компенсації за затримку виплати заробітної плати становить 144506 грн. При цьому з вказаної суми мають бути відраховані обов`язкові платежі до державного бюджету. Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 1625,40 грн. Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved