Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

В січні 2021р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ТОВ «Шарм - 2000», в якому просив суд: стягнути з відповідача на свою користь основний борг в сумі 140 000,00 грн., інфляційне збільшення боргу - 30 072,93 грн. та три проценти річних у розмірі 13 527,67 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 11 червня 2013 р. між [PERSON] та відповідачем було укладено договір безвідсоткової позики №1 (далі по тексту - договір позики), за яким [PERSON] надав відповідачу в користування грошові кошти у розмірі 300 000,00 грн., які відповідач зобов`язувався повернути в строк до 14 червня 2014р., однак отримані грошові кошти в повному обсязі відповідач по теперішній час в добровільному порядку не повернув. 20.09.2013 року [PERSON] відповідачем повернуто грошові кошти в сумі 150 000,00 грн. та 20.11.2020 року відповідач повернув позивачу 10 000,00 грн., тому позивач звернувся до суду з вказаним позовом для захисту порушеного права. Також позивач зазначає. що за договором від 27.11.2020 року укладеним між [PERSON] та [PERSON] , до останнього перейшло право вимоги за Договором позики від 11.06.2013 року. 12.03.2021 року до суду надійшов відзив на позовні вимоги в яких представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що відповідач сплатив 150 000,00 грн. за договором позики. Проте скрутне фінансове становище не надає можливості сплатити кошти за договором позики, кошти за договором повертаються по можливості. Відповідь на відзив до суду не надходила. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, наголошуючи, що Позикодавцем всі зобов`язання були виконані в повному обсязі, а грошові кошти перераховані на рахунок відповідача із зазначенням призначення платежу за договором позики. Відповідач, про час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, свого представника до суду не направив, звернувся до суду із заявою про слухання справи в його відсутність. Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд продовжив слухання справи у відсутність сторони відповідача. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 11 червня 2013 р. між [PERSON] (далі - Позикодавець) та ТОВ «Шарм-2000» (далі - Позичальник) було укладено Договір №1 безпроцентної позики, відповідно до п. 1.1 якого [PERSON] було надано відповідачу в користування грошові кошти у розмірі 300000,00 грн., позика надавалась, шляхом внесення грошових коштів на розрахунковий рахунок підприємства. В судовому засіданні встановлено що Позикодавець власні зобов`язання виконав та кошти в сумі 300 000,00 грн. були зараховані на рахунок відповідача. Представник відповідача не заперечував факту отримання позики. Згідно з умовами договору, строк позики до 11 червня 2014 р. (п. 3.1. Договору позики). Згідно з п. 4.1. договору позики боржник до строку зазначеного в п. 3.1. договору позики зобов`язується повернути суму позики, шляхом видачі готівкових коштів з розрахункового рахунку підприємства (п. 4.2. договору позики). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. У відповідності з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За договором про відступлення права вимоги від 27.11.2020 року [PERSON] відступив [PERSON] право вимоги за Договором безвідсоткової позики №1 від 11.06.2013 року, укладеним між ТОВ «Шарм-2000» та [PERSON] . Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, відповідач повернув [PERSON] 150 000,00 грн. та [PERSON] - 10 000,00 грн., тобто загальна заборгованість за договором становить 140 000,00 грн. За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно ч. 1 ст. 624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідачем зобов`язання за договором позики не були виконані в повному обсязі, прострочено виконання грошового зобов`язання, а тому суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за договором позики у розмірі 140 000,00 грн., 3% річних нарахованих на суму основного боргу за період з 22.12.2017 року по 22.12.2020 року в загальному розмірі 13 474,10 грн. та інфляційне збільшення боргу за період з 22.12.2017 року по 22.12.2020 року у розмірі 28 485,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial