Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

В січні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розділ спільного майна подружжя. В березні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про розділ спільного майна подружжя, в обґрунтування якого вказала, що 20 серпня 2002 між нею і [PERSON] був укладений шлюб. Від шлюбу у них є спільні малолітні діти, дочка [PERSON] і син [PERSON]. Спільне життя з відповідачем виявилося невдалим, з грудня 2011 року вони не проживають разом, не ведуть спільне господарство. Після припинення шлюбних відносин [PERSON] виїхав з адреси спільного проживання, а вона разом з малолітніми дітьми проживає там до теперішнього часу. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 28 березня 2012 року шлюб між ними був розірваний. В період шлюбу за рахунок спільних коштів нею і колишнім чоловіком 07.07.2005 року за договором купівлі-продажу було придбано трикімнатну квартиру [ADDRESS] в м. Маріуполі. Право власності на житлове приміщення і відповідна реєстрація документально оформлені на її ім'я. Квартира, загальною площею 93,3 кв.м., що складається з трьох житлових кімнат, площею 56,7 кв.м., кухні, площею 6,71 кв.м., вбиральні, площею 1,50 кв.м., ванної, площею 3,80 кв.м., коридору, площею 22,7 кв.м., розташована на 2-му поверсі 5-ти поверхового будинку і належить їм на праві спільної часткової власності. Також, в період шлюбу сторонами у справі на підставі договору № R 3108.10/н від 31.08.2010 року було придбано автомобіль «RENAULT KOLEOS», 2010 року випуску і зареєстрований в 1 ВРЕР м. Маріуполя за р.н. [NUMBER] на ім'я відповідача. Після припинення шлюбних відносин, за одностороннім рішенням [PERSON], транспортний засіб експлуатувався останнім до його продажу. Однак, всупереч вимог ч. 3 ст. 65 СК України в частині згоди другого з подружжя у письмовому вигляді для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, [PERSON] 25.07.2013 року за договором купівлі-продажу транспортного засобу № 359828 продав вищевказаний автомобіль [PERSON] За змістом, і за фактичним оформленням договору купівлі-продажу транспортного засобу був порушений порядок в частині отримання її згоди на продаж, що позбавило її можливості мати достовірну інформацію про вартість предмета договору та отримання грошових коштів у розмірі половини його вартості, реально отриманої відповідачем при його продажу від покупця. Згідно звіту про оцінку КТЗ, складеного 27.11.2013 року за № 428 оцінювачем [PERSON], ринкова вартість спірного об'єкта, а саме вищевказаного автомобіля «RENAULT KOLEOS», 2010 року випуску за станом на дату оцінки становить 206685,00 грн. Тобто, вартість автомобіля в розмірі 160000 грн., що зазначена в договорі купівлі-продажу набагато нижче, ніж його вартість, визначена оцінювачем через 4 місяці після його продажу. Дії колишнього чоловіка, пов'язані з самовільним прийняттям рішення з продажу автомобіля, що є спільною власністю подружжя, спрямовані на укриття рухомого майна, придбаного в шлюбі і що підлягає розділу у встановленому законом порядку. У зв'язку з тим, що з відповідачем вони не проживають з грудня 2011 року, перебувають в неприязних стосунках, спільне користування даними нерухомим майном ускладнене. Квартира, виходячи з розміру часток, є річчю неподільною в натурі, в результаті чого виникають питання, що стосуються володіння та порядку користування, утримання та сплати обов'язкових платежів за її обслуговування, які можна буде вирішити тільки в судовому порядку. Що стосується проданого автомобіля, то з урахуванням вимог законодавства необхідно при розділі майна враховувати його вартість. Враховуючи її і відповідача право власності на 1/2 частки неподільної квартири і автомобіля і те, що автомобілем [PERSON] розпорядився без її згоди, присвоївши собі всі грошові кошти, зі спірного житлового приміщення виїхав до місця своєї реєстрації з особистими речами в грудні 2011 року, вважає за можливе визнати спірну квартиру її особистою власністю, а право спільної сумісної власності подружжя на неї припинити. Різницю між ринковою вартістю 1/2 частки квартири і 1/2 вартості автомобіля, вона готова перерахувати на депозитний рахунок суду в ході розгляду цивільної справи. Просила розділити між нею і відповідачем спільно нажите майно, а саме квартиру [ADDRESS] в м. Маріуполі Донецької області та автомобіль «RENAULT KOLEOS», 2010 року випуску. Визнати квартиру [ADDRESS] в м. Маріуполі, її особистою власністю, за умови проведення взаєморозрахунків з [PERSON], та виплати йому різниці вартості спірного майна, а саме автомашини і частини квартири. Припинити право спільної сумісної власності подружжя на нерухоме майно, а саме, на квартиру [ADDRESS]. Ухвалою Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 03 вересня 2014 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про розділ спільного майна подружжя, залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала, просила його задовольнити. Представник позивача, адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, надав пояснення, аналогічні тим, що викладені в позові, просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки суду не повідомив. При цьому, надав письмове заперечення проти позову, в якому позов не визнає, посилаючись на те, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана не за кошти, отримані ним від підприємницької діяльності. На те, що [PERSON] самостійно, без його згоди, розпорядилась його коштами, отриманими ним від підприємницької діяльності в сумі більше 2000000 гривень. Спірний транспортний засіб, він був змушений продати через скрутне матеріальне становище. Продажем транспортного засобу прав [PERSON] порушено не було, оскільки автомобіль він придбав за особисті кошти. Представник відповідача, адвокат [PERSON] в судове засідання не з'явилася. Про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином. Про причини неявки суду не повідомила. Суд, вислухавши осіб, присутніх в судовому засіданні, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно частини 1 статті 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 30 серпня 2002 року, зареєстрованому у відділі реєстрації актів громадянського стану Приморського управління юстиції м. Маріуполя Донецької області, актовий запис № 219. Згідно з договором купівлі-продажу від 07.07.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] р-р № 6198, зареєстрованого у ДКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» 22.07.2005 року за реєстраційним номером 11262354, [PERSON] придбала у власність квартиру [ADDRESS] в Іллічівському районі м. Маріуполя, яка складається з трьох кімнат загальною площею 93,3 кв.м. Згідно з договором № R 3108.10/н від 31.08.2010 року, свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER], [PERSON] придбав автомобіль «RENAULT KOLEOS», 2010 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]. Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя донецької області від 28.03.2012 року. Ці факти встановлено рішенням апеляційного суду Донецької області від 02 грудня 2013 року по цивільній справі № 264/6861/2013 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного сумісного майна подружжя, яке набрало законної сили. Згідно частини 3 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Виходячи з положень статей 60, 69, 70 СК України, статті 368, 372 ЦК України, спірне майно, а саме: квартира [ADDRESS] в Іллічівському районі м. Маріуполя та автомобіль «RENAULT KOLEOS», 2010 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] є об'єктами права спільної сумісної власності позивача та відповідача. Сторони мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, що вимагають нотаріального посвідчення, а також договорів про цінне майно, згода іншого з подружжя має бути дана письмово. В запереченні проти позову, відповідач зазначив, що продав спірний транспортний засіб після фактичного припинення сімейних відносин з позивачкою, знаходячись у скрутному матеріальному становищі. При цьому, не заперечував проти того, що не передав позивачці належну їй частку грошових коштів, отриманих ним від продажу автомобіля, фактично визнавши в цій частині обставини, покладені позивачкою в основу своїх вимог. Дії відповідача, пов'язані з самовільним прийняттям рішення з продажу автомобіля, що є спільною власністю подружжя, спрямовані на укриття рухомого майна, придбаного в шлюбі і що підлягає розділу у встановленому законом порядку. Згідно п. 30 ППВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним і розділ спільного майна подружжя» у разі, коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один з них здійснив його відчуження, або використовував його на свій розсуд проти волі одного з подружжя і не в інтересах сім'ї, не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до п. 7 Постанови ППВСУ № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», оскільки згідно існуючого законодавства суд вирішує спори учасників спільної власності, що стосуються розпорядження та користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частину в сумісній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі, або спільно користуватися ним. Розмір грошової компенсації визначається за згодою сторін, а за відсутності такої згоди - судом по дійсній вартості майна на момент розгляду справи. Під дійсною вартістю нерухомого майна мається на увазі грошова сума, за яку воно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення, за необхідності, може бути призначена судова будівельно-технічна експертиза. Беручи до уваги п. 25 ППВСУ № 11 від 21.12.2007 року суд при вирішенні питання про поділ майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, конкретно неподільні речі повинен застосувати положення частин 4, 5 ст.71 СК України в частині обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення одного з подружжя до суду з таким позовом і попереднього внесення па депозитний рахунок суду відповідної суми. Згідно ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном не можливо; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні, за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Тобто для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. (Правові позиції ВСУ, справа № 6-37цс13) Згідно висновку експерта № 108 про оцінку транспортного засобу від 08 жовтня 2014 року, ринкова вартість автомобілю Renault Koleos 2.5i AWD Dynamique Pack CVT(Y), реєстраційний номер [NUMBER], ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] на дату оцінки - 25.07.2013р. - складає 207664 гривень 60 копійок. Згідно висновку будівельно-технічної експертизи від 16 жовтня 2014 року, ринкова вартість квартири [ADDRESS], на теперішній час, складає 275745 гривень. З урахуванням того, що позивачка набуває права особистої власності на квартиру [ADDRESS] вартістю 275745 гривень, з урахуванням того, що відповідач без згоди позивачки розпорядився спільним автомобілем Renault Koleos, вартістю 207664 гривень 60 копійок, привласнивши всю грошову суму, а його вартість має враховуватись при розділі спільного майна, шляхом взаємозаліку, суд встановив, що розмір компенсації вартості 1/2 частини квартири [ADDRESS], яка підлягає сплаті відповідачу, складає 34040 гривень 50 копійок. Згідно квитанції № 0.0.317546133.1 від 18 листопада 2014 року, [PERSON] внесено грошові кошти в сумі 34040 гривень 50 копійок з призначенням: «Оплата в забезпечення позовних вимог [PERSON] по справі № 264/117/14» на рахунок № [NUMBER], банк одержувача: ГУ ДКСУ у м. Києві, одержувач: ТУДСА України в м. Києві, код одержувача: 26268059, МФО одержувача: 820019. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що припинення права власності відповідача на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в Іллічівському районі м. Маріуполя не завдасть істотної шкоди його правам та законним інтересам. Отже позов може бути задоволеним. На підтвердження обставин, що були покладені в основу своїх заперечень проти позову, відповідач не надав суду жодних доказів. Згідно квитанції № 199353 від 10.10.2014р. за проведення авто товарознавчої експертизи [PERSON] сплатила 600,00 гривень. Згідно товарного чеку б/н від 10 жовтня 2014р. за проведення будівельно-технічної експертизи [PERSON] сплатила 1500,00 гривень. Згідно довідки № 802 від 24 листопада 2014 року за надану їй правову допомогу [PERSON] сплатила 1470,00 гривень. Згідно квитанції № 922.40.1 [PERSON] сплачено судовий збір на суму 243,60 гривень. Згідно частини 1 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки, позов підлягає задоволенню, то і судові витрати, понесені позивачем, мають бути стягнені з відповідача в повному обсязі, на загальну суму 3813,60 гривень. Оскільки вартість майнових вимог позивача складає 241704,80 гривень, враховуючи ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», розмір судового збору становить 2417,04 гривень. З урахуванням того, що позивачкою було сплачено судовий збір в розмірі 243,60 гривень, з відповідача в дохід держави має бути стягнено судовий збір в розмірі 2173,44 гривень.

Outcome: approved