Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

в травні 2020 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, поданим в її інтересах представником адвокатом Маняком А.В., до відповідачів [PERSON] , Вознесенської міської ради Миколаївської області про визначення частки в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, визнання права власності на частку земельної ділянки в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої ввійшли 39/100 часток житлового будинку [ADDRESS] , а також відповідна частка земельної ділянки, що була надана для його обслуговування, ведення підсобного господарства. Позивачка є спадкоємцем за законом, яка прийняла спадщину в передбаченому законом порядку, частково її оформила. Проте, нотаріус відмовив їй в оформленні спадкових прав щодо частки земельної ділянки, оскільки не визначена частка померлого в праві спільної сумісної власності, правовстановлюючий документ на обумовлене нерухоме майно не відповідає вимогам діючого законодавства, зокрема в частині порядку його оформлення та видачі. Посилаючись на наведені обставини, позивачка просила визначити частку померлого пропорційно до розміру його частки в праві власності на житловий будинок та визнати за нею право власності на вказану частку в порядку спадкування після смерті батька. В судове засідання представник позивачки адвокат Маняк А.В. не з`явився. Надав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Вознесенської міської ради Миколаївської області в судове засідання не з`явився. Надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, вирішення справи залишив на розсуд суду. Відповідач [PERSON] в судове засіданні не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти задоволення позовних [PERSON] . Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Зокрема судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої ввійшли: 39/100 часток житлового будинку [ADDRESS] , а також земельна ділянка, площею 0,1008 га, розташована за вищевказаною адресою, призначена для обслуговування житлового будинку та підсобного господарства, яка належала спадкодавцю спільно з [PERSON] (власник 61/100 частки житлового будинку, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 09.09.1982 року Другою Вознесенською державною нотаріальною конторою Миколаївської області) на праві спільної сумісної власності. Позивачка, як спадкоємець першої черги за законом, належним чином прийняла спадщину, частково її оформила. 29.08.2003 року державним нотаріусом Веселинівської державної нотаріальної контори, в.о. Першої Вознесенської державної нотаріальної контори, було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 39/100 часток вищевказаного житлового будинку. В квітні 2020 року позивачка звернулася до Першої Вознесенської державної нотаріальної контори з метою оформлення спадкових прав на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Проте, нотаріус відмовив у вчиненні вказаної нотаріальної дії, оскільки не визначена частка спадкодавця в праві спільної сумісної власності, правовстановлюючий документ на обумовлене нерухоме майно не відповідає вимогам діючого законодавства, зокрема в частині порядку його оформлення та видачі (виданий в одному екземплярі на ім`я двох співвласників). Так, згідно ст. 6 ЗК України 1990 року (чинного на час оформлення та видачі правовстановлюючого документа на земельну ділянку) громадяни мають право на одержання у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), ведення особистого підсобного господарства в розмірах, встановлених ст. ст. 56, 67 ЗК України 1990 року. Разом з тим, спільне майно може належати сторонам на праві спільної часткової або спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЗК України 1990 року громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди належать на праві спільної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою, на якій розташовані дані об`єкти нерухомого майна, спільно, пропорційно розміру часток у спільній власності на будинок, будівлю, споруду. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно до абз. 3 п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22 грудня 1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини, тощо. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Разом з тим положення п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» вказують на те, що частки в праві власності на земельну ділянку співвласників жилого будинку співвідносяться з розміром їхніх часток у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Згідно п. 5 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, відносини спадкування за встановлених судом обставин регулюються положеннями ЦК УРСР (1963 року), чинного на час відкриття та прийняття спадщини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 524 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. За загальним правилом, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини та які не припинилися з його смертю. З положень ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) вбачається, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 549 ЦК України (1963 року) спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня її відкриття він подав відповідну заяву про прийняття спадщини або вчинив дії, що свідчать про вступ у володіння або управління спадковим майном. Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, виходячи з того, що позивачка не має іншої можливості захистити своє право на спадщину, зокрема через органи нотаріату, суд вважає, що право [PERSON] підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на 39/100 часток земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , наданої для обслуговування житлового будинку та підсобного господарства.

Outcome: approved