Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

в серпні 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача ТОВ «ЕКО», в якому просила суд стягнути із відповідача на її користь невиплачену заробітну плату в сумі 2000,00 грн., зобов`язати відповідача повернути трудову книжку, стягнути із відповідача на користь позивача невиплачені лікарняні в сумі 2000,00 грн., а також стягнути середній заробіток за час затримки виплати лікарняних коштів в сумі 150542,82 грн. В обґрунтування позову зазначено, що позивач із 14.12.2018 р. по 04.02.2019 р. працювала в ТОВ «ЕКО» на посаді фахівця з управління товарними запасами в комерційному департаменті з посадови окладом 8000,00 грн. Відповідно до наказу ЕКІК-024 від 04.02.2019 року, позивач була звільнена з посади за власним бажанням. Позивач вказує, що 06.02.2019 року на картку позивача була перерахована офіційна частина зарплати, а не офіційна зарплата в сумі 2000,00 грн. та лікарняні за період із 23.01.2019 р. по 05.02.2019 р. в розмірі 2000,00 грн. перераховані не були. 07.02.2019 року позивачу так і не були перераховані зазначені кошти, в зв`язку з чим вона звернулась до відповідача із листом. Однак, відповіді на лист позивач не отримала, трудову книжку їй повернуто не було, та кошти в повному обсязі не виплачені, в зв`язку з чим відповідач має також сплатити середній заробіток за весь час затримки. З огляду на викладене, позивач вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав з даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 02.09.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в поряду спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Позивач після відкриття провадження у справі будь-якими клопотаннями до суду не зверталась. Представник відповідача надіслав до суду відзив, відповідно до якого просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що трудову книжку позивач отримала та з останньою товариством були проведені всі необхідні розрахунки по заробітній платі при звільненні. Відповідачем не були порушені права позивача, а лікарняний лист, на який посилається позивач, оформлено не у відповідності до вимог інструкції та до відділу кадрів товариства не надходив, а відтак посилання позивача не необхідність його оплати відповідачем є безпідставними. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Отже зміст положень зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права свідчить про те, що підставою для судового захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що позивача [PERSON] 14.12.2018 року було прийнято на роботу на посаду фахівця з управління товарними запасами Комерційного департаменту Відділу управління товарними запасами ТОВ «ЕКО», відповідно до наказу № ЕК/К-242 від 13.12.2018 року. 05.02.2019 року позивача [PERSON] на підставі наказу № ЕК/К-024, було звільнено із посади фахівця з управління товарними запасами Комерційного департаменту Відділу управління товарними запасами ТОВ «ЕКО» за власним бажанням, та компенсовано за невикористану відпустку 3 календарних дні. З копії табелю обліку використання робочого часу № 121 за січень 2019 року, вбачається, що позивачем відпрацьовано в січні 2019 року 112 годин, а відповідно до копії табелю обліку використання робочого часу № 2 за лютий 2019 року, вбачається, що позивачем відпрацьовано в лютому 2019 року 0 годин. Позивачем надано суду копію листка непрацездатності за період із 23.01.2019 р. по 05.02.2019 р., однак, доказів його належного вручення, та, відповідно, отримання відповідачем для здійснення відповідних виплат до позову долучено не було, як і не було долучено доказів повернення вказаного листка відповідачем з підстав його неналежного оформлення. Крім того, встановлено та фактично не заперечувалось позивачем в позові, що за січень 2019 року відповідачем було нараховано, а позивачем отримано заробітну плату в сумі 3139,26 грн., а за лютий 2019 року - 1047,57 грн., що підтверджується копіями розрахункових листків за січень та лютий 2019 р. 07.02.2019 року позивач звернулась до відповідача із заявою про проведення повного розрахунку по заробітній платі та повернення трудової книжки. Відповідно до листа ТОВ «ЕКО» від 13.02.2019 року № 111, позивачу на її лист від 07.02.2019 року було повідомлено про те, що лікарняний лист за період із 23.01.2019 р. по 05.02.2019 р. до відділу кадрів товариства не надходив, за трудовою книжкою позивач не з`явилась та 06.02.2019 року відповідачем були перераховані позивачу розрахункові кошти при звільненні. Крім того, зазначеним листом відповідач надіслав позивачу трудову книжку, яку позивач, відповідно до поштового повідомлення отримала особисто 19.02.2019 р. В обгрунтування позовних вимог вказано, що відповідачем не було повернуто позивачу трудову книжку, не здійснено виплату всієї заробітної плати, в тому числі і не офіційної, не виплачено кошти, в зв`язку із перебуванням на лікарняному, а відтак вказані кошти, та середній заробіток за весь час затримки у їх виплаті мають бути стягнуті із відповідача примусовому, в зв`язку з чим вона вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав з даним позовом. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частиною 1 статті 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівнику, регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох раз на місяць, через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. В силу ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що основною заробітною платою є винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. До заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Статтею 117 КЗпП України, встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 20постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставістатті 117 КЗпПстягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. З огляду на викладене, суд вважає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що після звільнення 05.02.2019 року позивача, відповідачем було перераховано позивачу 06.02.2019 року належні до виплати кошти при звільненні, та стороною позивача не доведено те, що в товаристві, окрім офіційно нарахованої заробітної плати виплачувались ще якісь кошти, з будь-якими скаргами в цій частині позивач до компетентних органів не зверталась, та будь-які клопотання в цій частині до суду зі сторони позивача також не надходили, а відтак її вимога про виплату неофіційної частини коштів в сумі 2000,00 грн., в якості заробітної плати є безпідставною та такою, що не грунтується на вимогах закону. Крім того, стороною позивача не було доведено належними доказами те, що нею у встановленому законом порядку подавався листок непрацездатності відповідачу, та останній було неправомірно повернуто позивачу без відповідного реагування, а відтак вимоги в частині стягнення із відповідача на користь позивача коштів, пов`язаних із оплатою зазначеного листка непрацездатності в сумі 2000,00 грн., є також безпідставними та не доведеними. Також, стороною відповідача було доведено суду про належне відправлення та, відповідно, отримання позивачем оригіналу трудової книжки, що підтверджується копією поштового повідомлення, відповідно до якого позивач отримала лист відповідача разом із трудовою книжкою особисто, а відтак доводи позову в цій частині також не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи. З наданих стороною відповідача доказів вбачається, що відповідачем повністю здійснено розрахунок з позивачем і жодна заборгованість відсутня, а також в ході судового розгляду позивачем не доведено, а судом не здобуто доказів порушення прав позивача щодо наявності заборгованості з виплати заробітної плати, інших виплат, а тому відповідно відсутні підстави для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку, у зв`язку з чим суд не вбачає також законних підстав для задоволення позову в цій частині. З урахуванням вищевикладеного, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, оскільки позовні вимоги не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи. На підставі викладеного, ст.ст. 97, 115, 116, 117 КЗпП України, ст. 1, 15 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: dismissed