Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ майна та визнання права власності. Позов мотивований тим, що 01.10.1995 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. Сім'я оселилася у належній позивачу на праві особистої власності квартирі [ADDRESS]. 29.01.1997 року за ціною 7 561, 00 гривень позивач продав вище вказану квартиру і за виручені кошти купив 21/50 частку житлового будинку із відповідною часткою господарських будівель під [ADDRESS] по ціні 7 379, 00 гривень. Згідно договору купівлі-продажу в постійне користування позивачу перейшли: кухня 1-1, житлові кімнати І-2, І-3, житловою площею 28, 2 кв.м., літня кухня «В», тамбур «в», вбиральня «Л». Під час шлюбу позивач із відповідачем спільно прибудували прибудову, позначену літ. «а3» площею 19, 3 кв.м., убиральню - літ. «Л», гараж з оглядовою ямою - «Н», площею 26, 4 кв.м., вигрібну яму - літ. «в/я». Дані об'єкти у встановленому законом порядку були введені в експлуатацію на підставі чого відповідно до заключення ВМБТІ від 19.09.2012 року було проведено перерахунок ідеальних часток співвласників домоволодіння. Виконкомом ВМР позивачу було видано свідоцтво про право власності на 41/100 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS]. 26.10.2010 року Староміським районним судом м. Вінниці шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю одного із подружжя є майно набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Таким чином, частина житлового будинку літ. «А» з господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS], були придбані позивачем 21.01.1997 року за особисті кошти, виручені від продажу належною йому особисто квартири [ADDRESS]. Разом з тим, позивач із відповідачем здійснили добудову будинку та звели інші господарські споруди, що в свою чергу, збільшило вартість будинковолодіння. Зважаючи на те, що вклад позивача в спірну частину будинку є більшим за рахунок придбання вище вказаної частини будинковолодіння за власні кошти, позивач вважає, що суд повинен відступити від рівності часток та виділити йому 28/100 частки будинковолодіння, а відповідачу - 13/100 частки. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власністю подружжя; визнання права власності за [PERSON] на 28/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] та за [PERSON] - на 13/100 частини цього житлового будинку. В ході розгляду справи, після ознайомлення із висновком експерта, позивач уточнив позовні вимоги і просив суд поділити майно, що є об'єктом спільної сумісної власністю подружжя; визнати право власності за [PERSON] на 29/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] та за [PERSON] - на 12/100 частини цього житлового будинку, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Позивач та його представник уточнені позовні вимоги підтримали, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві із змінами і уточненнями, просили вимоги задовольнити. Відповідач та її представник заперечували щодо задоволення позовних вимог. Надали суду письмові заперечення. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Заочним рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 28.10.2010 року, яке набрало законної сили 09.11.2010 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. (а.с. 14) Даним судовим рішенням було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 01.10.1995 року. У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуванню. Згідно витягу про державну реєстрацію прав від 01.10.2012 року право власності на 41/100 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 27.09.2012 року, виданого на підставі рішення виконкому ВМР № 2364 від 27.09.2012 року. (а.с. 8-9) В судовому засіданні оглянуто і досліджено матеріали інвентаризаційної справи № 2986 на об'єкт нерухомого майна - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS]. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 2 ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Судом встановлено, що 29.01.1997 року [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] з відповідною частиною господарчих будівель, яка належала йому на підставі договору купівлі-продажу від 10.08.1994 року за 7 561, 00 гривень, що підтверджується договором купівлі-продажу посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 5) Оскільки вище вказана квартира була придбана позивачем до укладення шлюбу із відповідачем, відповідно була його особистою приватною власністю згідно ч. 1 ст. 24 КЗпШС України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин. Тому, твердження відповідача та її представника про те, що кошти отримані від продажу цієї квартири були спільною сумісною власністю подружжя є безпідставними і необгрунтованими. Наступного дня - 30.01.1997 року, позивач придбав 21/50 частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, який розташований в [ADDRESS] за 7 379, 00 гривень, що підтверджується договором купівлі-продажу посвідченим державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріального округу Ковальовою В. М. (а.с. 6) Отже, суд приходить до висновку, що вище зазначений житловий будинок було придбано [PERSON] за його особисті кошти, отримані від продажу його особистої приватної власності - квартири [ADDRESS]. Статтею 24 КЗпШС України, в редакції чинній на час придбання нерухомого мана, було визначено, що кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Згідно ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що згідно заключення, КП «ВМБТІ» 19.09.2012 року було проведено перерахунок ідеальних часток із фактично належних реальних частин по домоволодінню [ADDRESS] та визначено, зокрема, що [PERSON] належить 41/100 частка житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, до складу якої входить: в житловому будинку літ. «А»: коридор 1-1, вітальня 1-2, кімнати 1-3, 1-4, кухня 1-5, санвузол 1-6, загальною площею 56,7 кв.м., в тому числі житловою 26,6 кв.м., ганок з козирком, літня кухня літ. «В», тамбур літ. «в», убиральня літ. «Л», гараж з оглядовою ямою літ. «Н», погріб літ. «П/Н», вигрібна яма літ. «в/я». (а.с. 7) Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1700/1800/13-21 від 24.03.2014 року вартість спірного нерухомого майна становить 385 064, 00 гривень; вартість ремонтно-будівельних робіт, будівельних робіт по поліпшенню умов проживання в період перебування сторін в шлюбі у 41/100 частки домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] станом на час дослідження може складати 158 048, 00 гривень; частка будівельних та ремонтно-будівельних робіт, які були проведені подружжям в період перебування у шлюбі у 41/100 частині домоволодіння станом на час проведення дослідження може складати 24/100; відокремити поліпшення, які були проведені [PERSON] та [PERSON] в шлюбі у 41/100 частки домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] не вбачається можливим. (а.с. 57-92) При проведенні експертизи суд просив звернути увагу експертів на наявність/відсутність самочинного будівництва по [ADDRESS] і врахувати дані обставини при проведенні експертизи і вирішенні поставлених судом питань. Так, з вище зазначеного експертного висновку вбачається врахування при визначенні вартості будівельних робіт й частки цих робіт від 41/100 частки житлового будинку добудова мансарди. В той же час, експертом зазначено - мансарда «можливо самочинне будівництво». При розгляді даної цивільної справи судом звернуто увагу на те, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень. Згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Держбуду України 24.05.2001 року № 127, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 року за № 582/5773, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, технічній інвентаризації підлягають об'єкти (згідно з розділом 2) всіх форм власності, розташовані на земельних ділянках (за окремими поштовими адресами), незалежно від того, побудовані вони за відповідно оформленими документами чи самочинно: будинки, включаючи прибудови та надбудови, громадські та виробничі будинки, господарські будівлі та споруди, а також вбудовані та окремо розташовані захисні споруди. Відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи № 2986 на об'єкт нерухомого майна [ADDRESS] вбачається, що 10.10.2012 року було проведено технічну інвентаризацію даного будинковолодіння: збудована мансарда літ. «М/А1» не є самочинною згідно вище вказаної інструкції та наказу № 404 від 09.08.2012 року. Мансарда знята із штампу «самочинно». 29.10.2012 року виготовлено технічний паспорт на дане будинковолодіння. Відомості про самочинно збудовані об'єкти відсутні. На час проведення технічної інвентаризації спірного будинковолодіння, згідно наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 404 від 09.08.2012 року «Про внесення змін до пункту 3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.09.2012 року за № 1538/21850, внесено до пункту 3.2 розділу 3 вище зазначеної Інструкції зміни, зокрема: не належать до самочинного будівництва для будинків садибного типу, дачних та садових будинків: об'єднання приміщень кухні і житлової кімнати в єдину кухню-їдальню, улаштування мансардних приміщень в межах простору горищ будинку (при спільній частковій власності за згодою всіх співвласників). Згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна виявлені в установленому порядку самочинно збудовані будинки або прибудови до будинків, господарські будівлі (прибудови), торговельні, господарські кіоски та павільйони, металеві гаражі, підлягають технічній інвентаризації з уключенням їх у планові та інші матеріали. У разі самочинного будівництва на оригіналах інвентаризаційної справи, технічного паспорта і копіях планових матеріалів, що їх видають власникам, на вільному від записів місці, з лицьового боку проставляють штампи встановленого зразка. При виявленні об'єктів, які відповідно до вище зазначеної Інструкції вважаються об'єктами самочинного будівництва, суб'єкт господарювання зобов'язаний повідомити про це органи державного архітектурно-будівельного контролю, а для квартир багатоквартирних житлових будинків, одноквартирних (садибних), дачних та садових будинків, гуртожитків - також місцеві органи виконавчої влади чи органи місцевого самоврядування за формою згідно з додатком 19. Враховуючи вище зазначене при здійсненні технічної інвентаризації (10.10.2012 року) спірного будинковолодіння об'єктів самочинного будівництва виявлено не було. В матеріалах інвентаризаційної справи відсутні штампи «збудовано самочинно». Мансарда відповідно до положень ст.ст. 186, 381 ЦК України є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим положення ч. 5 статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Прийняття в експлуатацію таких об'єктів нерухомості, станом на час звернення позивача до БТІ про проведення технічної інвентаризації, оскільки прийняття в експлуатацію об'єктів здійснюється за результатами технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, здійснювалось відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91. З матеріалів інвентаризаційної справи вбачається, що мансарда, позначена літ. «М/А1» до житлового будинку «А» по [ADDRESS] побудована в період з 2008 року по 2009 рік. 25.12.2012 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області затверджено декларацію про готовність об'єкта до експлуатації. З даної декларації також вбачається, що даний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 816 кв.м., цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд і яка належить на праві власності згідно державного акта на право власності на земельну ділянку від 21.07.2011 року. Судом встановлено, що право власності на 41/100 частку спірного житлового будинку підтверджується свідоцтвом про право власності від 27.09.2012 року, виданим на підставі рішення виконкому ВМР № 2364 від 27.09.2012 року. (а.с. 8-9) Отже, враховуючи вище зазначене, судом встановлено, що земельна ділянка, на якій розташований спірний житловий будинок передана у власність саме для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; мансарда добудована до будинку, на який правомірно набуто право власності; мансарда є приналежністю до основної речі; будівництво мансарди визначено закінченим і даний об'єкт прийнято до експлуатації (декларація, затверджена від 25.12.2012 року); на час звернення до БТІ про проведення технічної інвентаризації (10.10.2012 року) мансарда не вважалась самочинно побудованою. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України та ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності, і не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують цивільну відповідальність особи. Дане положення треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 у справі № 1-7/99. Отже, враховуючи вище викладене, дослідивши висновок експерта від 24.03.2014 року, суд вважає його повним, обґрунтованим і таким, що не викликає сумніву у його правильності. Судом прийнято до уваги, що висновок експерта є чітким. Однак, суд звертає увагу на те, що згідно ч. 6 ст. 147 ЦПК України, висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. Судом встановлено, що за період перебування сторін по справі у шлюбі, 41/100 частка будиковолодіння [ADDRESS], яка була особистою приватною власнсітю позивача, істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя, шляхом проведення ремонтно-будівельних та будівельних робіт, що зокрема підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи від 24.03.2014 року й, зокрема, не заперечувалось і сторонами по справі. Судом прийнято до уваги, що станом на момент проведення експертного дослідження вартість 21/50 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, який розташований в [ADDRESS] придбаної за особисті кошти позивача становить 110 805, 00 гривень (без переобладнань, добудов і поліпшень, здійснених під час перебування сторін у шлюбі). Після здійснення подружжям поліпшень і проведенням БТІ перерахунку ідеальних часток із фактично належних реальних частин по домоволодінню, наслідком чого стало визначення належності 41/100 частки житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, вартість домоволодіння на час проведення експертного дослідження становить 214 362, 00 гривень. Вартість проведених ремонтно - будівельних робіт і будівельних робіт по поліпшенню умов проживання в спірному будинковолодінню становить 158 048, 00 гривень. В той же час судом враховано, що дане збільшення сталося не лише за рахунок грошових затрат подружжя, але й тенденцій до загального подорожчання об'єктів нерухомості. Також, судом прийнято до уваги те, що на час розлучення сторін по справі (28.10.2010 року) переобладнання, добудова спірного житлового будинку й будівництво господарських будівель було самочинним, а тому право власності на нього за загальним правилом набуто не було (ч. 2 ст. 376 ЦК України). Відповідно до частин 2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти не є об'єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами ст. ст. 364, 367 ЦК України. Отже, спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами на момент розлучення сторін по справі не був об'єктом права власності, відповідно й не міг бути й предметом поділу. Судом встановлено правомірне набуття права власності на спірне будинковолодіння (з урахування добудов, перепланувань тощо) лише 27.09.2012 року. Судом встановлено, що поліпшення, які були здійснені подружжям за час перебування у шлюбі в спірному будинку, використані будівельні матеріали тощо не можуть бути відокремлені, і позивачем визнається право відповідача на частку в будинковолодінні, яка становить частку будівельних та ремонтно-будівельних робіт, які були ними проведені спільно за час перебування у шлюбі. В зв'язку з чим, судом було встановлено, що частка будівельних та ремонтно-будівельних робіт, які були проведені подружжям в період перебування у шлюбі у 41/100 частці домоволодіння станом на час проведення дослідження складає 24/100 частки. Твердження відповідача про надання її батьком будівельних матеріалів для будівництва прибудови до спірного житлового будинку та здійснення в ньому переобладнань жодними належними доказами не підтверджені, а позивачем не визнані. За правилами ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Також, ч. 1 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 7 ст. 57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Судом встановлено, що шлюбний договір між подружжям не укладався, за час перебування сторонами в шлюбі ними набуто, зокрема, 41/100 частку домоволодіння [ADDRESS]. Однак, враховуючи вкладення у придбання даного будинковолодіння коштів, які належали позивачу, відповідно частка у цьому майні відповідно до розміру внеску, що становить 29/100 частки від 41/100 частки в даному будинковолодінню, що підтверджується висновком експерта і дослідженими судом матеріалами інвентаризаційної справи, є його особистою приватною власністю. Судом прийнято до уваги клопотання відповідача та її представника про збільшення частки [PERSON] в спільній сумісній власності, оскільки з нею проживають неповнолітні діти і розмір аліментів є недостатнім для їх утримання, і встановлено наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Судом встановлено, що сторони по справі від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про їх народження. (а.с. 107) Судом встановлено, що позивач зобов'язаний сплачувати аліменти відповідачу на утримання синів в розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, відповідно до рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 15.02.2011 року. (а.с. 111) Даним рішенням суду, яке набрало законної сили 26.02.2011 року, було визначено стягнення аліментів саме в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) [PERSON] щомісячно з урахуванням обставин, які мали значення для прийняття такого рішення. Відповідно, встановлений даним рішенням суду розмір аліментів на утримання дітей, є гарантією прав дітей, встановлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Тобто, обов'язок щодо утримання дитини покладено законодавством як на батька, так і на мати дитини. Відповідачем та її представником суду не надано належних доказів про те, що розмір аліментів, які вона одержує від позивача, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку їх синів. Також, судом прийнято до уваги передбачена ч. 1 ст. 185 СК України можливість стягнення з позивача на користь відповідача на утримання синів додаткових витрат в разі наявності особливих обставин. Судом встановлено, що відповідач не зверталась до суду із заявою про збільшення розміру аліментів, а також із заявою про стягнення з позивача на її користь додаткових витрат на дітей, враховуючи можливі зміни щодо її матеріального становища та інші обставини, що мали б значення при вирішенні питання щодо розміру аліментів та додаткових витрат. Суд, також вважає, що збільшення розміру частки у спільній сумісній власності подружжя, в даному випадку, жодним чином не підвищить фізичний та духовний розвиток дітей. Твердження відповідача та її представника щодо автомобіля «Волга», який нібито було подаровано подружжю її батьком і подальший його продаж та придбання іншого автомобіля не заслуговують на увагу, оскільки дані обставини не є предметом спору. Окрім того, такі твердження є недоведеними. Сторонами в судовому засіданні не повідомлено суду про наявність іншого майна ніж спірний житловий будинок, в їх спільній сумісній власності. Однак, в будь-якому випадку суд має враховувати принцип диспозитивності цивільного судочинства. Отже, враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про наявність обставин для відступлення від засади рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, а саме: вклад у придбання спірного будинковолодіння позивача коштів, які належали йому особисто, що на час розгляду справи (проведення експертного дослідження) становить 29/100 часток в цьому будинковолодінні. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України встановлює, що одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів особи є визнання права. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Тому, враховуючи вище зазначене, принципи розумності і справедливості, суд приходить до висновку про визнання за [PERSON] права власності на 29/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] та визнання за [PERSON] права власності на 12/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS]. Згідно ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Згідно ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат пов'язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, відносяться витрати на правову допомогу та проведення судових експертиз. Судом встановлено документальне підтвердження понесення позивачем наступних судових витрат: судовий збір при звернення до суду з позовом - 3 441, 00 гривень (а.с. 1-2, 20); судовий збір за розгляд заяви про забезпечення доказів - 114, 70 гривень (а.с. 46а); оплата послуг експерта - 3 060, 00 гривень (а.с. 102); оплата правової допомоги - 3 000, 00 гривень (а.с. 33а). Тому, враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню наступні судові витрати: судовий збір в сумі 3 441, 00 гривень та в сумі 114, 70 гривень, витрати на проведення судової експертизи в сумі 3 060, 00 гривень. Щодо стягнення витрат на правову допомогу, то суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму 1 130, 33 гривень, а в частині стягнення 1 869, 67 гривень слід відмовити, враховуючи наступне. 27.06.2012 року між [PERSON] та адвокатом [PERSON] було укладено угоду № 37/12 про надання правової допомоги, якою встановлена вартість послуг в розмірі 3 000, 00 гривень. (а.с. 34) Адвокатом [PERSON] 27.06.2012 року була видана [PERSON] квитанція про оплату останнім гонорару за угодою № 37/12 від 27.06.2012 року в сумі 3 000, 00 гривень. (а.с. 33а) В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є адвокатом, згідно свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю. (а.с. 35) Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Угода № 37/12 від 27.06.2012 року про надання правової допомоги є домовленість двох сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором, згідно ч. 1 ст. 901 ЦК України. Представником позивача не надано акту виконаних робіт щодо надання юридичних послуг позивачу, укладення договору не є фактом його виконання, відповідно суду неможливо встановити, яка саме робота була проведена представником позивача, в якому обсязі і скільки часу було витрачено, що відповідно, унеможливлює встановити відповідність заявленої вартості правової допомоги. Судом враховано затрати часу роботи адвоката, пов'язаної з розглядом даної справи, а саме: з 10 год. 15 хв. до 10 год. 35 хв., всього 20 хвилин (згідно журналу судового засідання від 24.07.2013 р.), з 10 год. 48 хв. до 12 год. 25 хв., всього 97 хвилин (згідно журналу судового засідання від 03.09.2013 р.), з 15 год. 44 хв. до 16 год. 13 хв., всього 29 хвилин (згідно журналу судового засідання від 13.05.2014 р.). Судом проведено розрахунок затрат часу роботи адвоката у відповідності до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» і встановлено, що вартість виконаної роботи становить: 24.07.2013 року - 1 147, 00 грн.х 40% = 458, 80 грн./60 хв. х 20 хв. = 153, 00 грн.; 03.09.2013 року - 1 147, 00 грн.х 40% = 458, 80 грн./60 хв. х 97 хв. = 741, 85 грн.; 13.05.2014 року - 1 218, 00 грн.х 40% = 487, 20 грн./60 хв. х 29 хв. = 235, 48 грн., що разом становить 1 130, 33 гривень. Тому, враховуючи вище викладене з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу в сумі 1 130, 33 гривень. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved