Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-26 00:00:00

В судове засідання з»явивсь позивач, представник відповідача. Представники третіх осіб що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Територіальна інспекція праці в Зіньківському районі, Зіньківська міжрайонна виконавча дирекція Полтавського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, директор Зіньківського професійного аграрного ліцею Бутенко М.Ф. з»явились в перше судове засідання, в інших судових засіданнях участі не приймали, написали заяви про розгляд справи без їх участі, про час і місце проведення судових засідань повідомлялись в законом встановленому порядку. Позивач просить суд: - Визнати діяння директора Зіньківського професійного технічного ліцею Бутенко Миколи Федоровича незаконними; - Визнати протокол №4 засідання комісії по соціальному страхуванню Зіньківського професійного аграрного ліцею / голова комісії [PERSON]/ від 6 березня 2014 року недійсним; - Поновити його [PERSON] на роботу в Зіньківський професійний аграрний ліцей на посаду викладача спеціальних дисциплін, ліцензійні атестати [NUMBER] та [NUMBER]; - Стягнути з відповідача на його користь недоплачену допомогу по тимчасовій непрацездатності / листи непрацездатності АГЕ № 849896, АГЕ № 851004 з 17.01.2014 року по 02.03.2014 року/, виплатити згідно закону « Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування»; - Згідно ст. 44 виплатити вихідну допомогу в розмірі 3- місячного середнього заробітку /12 тисяч гривень/ за компенсацію втраченого здоров»я; - Виплатити допомогу в розмірі 10 місячних пенсій станом на день її призначення згідно закону від 9 липня 2003 року № 1058 - У1; - Судові витрати по розгляду справи покласти на відповідача. В судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі і суду пояснив. Він працював викладачем Зіньківського професійного аграрного ліцею, мав 48 років нерозривного стажу і вищу категорію. В зв»язку з поганим станом здоров»я він 11 грудня 2013 року написав заяву про звільнення з посаді викладача за власним бажанням з 3 січня 2014 року. 30 грудня йому видали обхідний лист, на 31 грудня призначили прийом передачу матеріальних цінностей. 30 грудня 2013 року оголосили новорічні вихідні з 31 грудня 2013 року по 7 січня 2014 року. 31 грудня він прийшов на передачу матеріальних цінностей, але на роботі був один директор, який закрив приміщення ліцею в 10 год. 20 хвилин. 2.01.2014 року він заболів і знаходився на лікарняному по 16 січня 2014 року. Знаходячись на лікарняному 02.01.2014 року написав заяву про відвід заяви про звільнення з роботи за власним бажанням від 11 грудня 2013 року. Дружина віднесла заяву в ліцей, але він був зачинений, тоді вона пішла в поштове відділення, щоб відправити заяву поштою, але відділення було закрите, на дверях була об»ява, що санітарний час. 3 січня ліцей також не працював. 3 січня 2014 року він зателефонував інспектору кадрів [PERSON] і повідомив, що знаходиться на лікарняному з 02.01.2014 року. 16 січня він закрив лікарняний, а 17 січня він знову пішов на лікарняний і знаходився на лікарняному по 06.02.2014 року. Вважає,що його незаконно звільнили з посади викладача і допустили порушення: - на час видачі наказу на звільнення за власним бажанням він не передав належним чином матеріальні цінності, знаходився на лікарняному, а тому відповідно вимог ст. 40 КЗпП України не міг бути звільненим; - приказ на його звільнення був виданий передчасно 02.01.2014 року, а згідно закону він повинен видаватись в день звільнення, тобто 03.01.2014 року; - не був ознайомлений з приказом на звільнення,не отримав при звільненні трудової книжки, повного розрахунку при звільненні; - відповідно положень ст.44 КЗпП України, внаслідок порушення відповідачем законодавства про працю, йому повинні виплатити вихідну допомогу передбачену колективним договором, але не менше 3-х місячного середнього заробітку, заяву він написав і подав відповідачу, вважає що це буде компенсація втраченого ним здоров»я; - не виплатили допомоги по тимчасовій непрацездатності по двох лікарняних листах; - не виплатили допомогу в розмірі 10 місячних пенсій станом на день її призначення згідно закону України від 09.07.2003 року № 1058 - У1. Представник відповідача заявлені позовні вимоги не визнала в повному обсязі і суду пояснила. Позивач був звільнений з роботи за ст. 38 КЗпП України, відповідно поданої ним заяви, за власним бажанням. Заява про відмову від поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням від 11.12.2013 року не надходила. Стаття 38 КЗпП України не передбачає заборону звільнення під час знаходження працівника на лікарняному. З наказом на звільнення позивач не був ознайомлений своєчасно, так як його не було на робочому місці на день видачі наказу і в наступні дні, він просто ухилявся від ознайомлення з приказом і отримання трудової книжки. Йому неодноразово повідомлялось по телефону, про необхідність вчинити дані дії, в зв»язку з чим йому було направлено копію приказу про звільнення і інші документи поштою. Трудова книжка поштою не направлялась, так як на це не було згоди позивача. Намагались передати трудову книжку через дружину позивача, але вона категорично відмовилась її отримувати. Вихідна допомога при звільненні колективним трудовим договором не передбачена, кошти на оздоровлення за 2013 рік позивач отримав під час перебування в відпустці. На його заяву про отримання вихідної допомоги, профсоюзна організація мала намір виділити 200-300 гривень з власних коштів, але позивач відмовився. При звільненні з роботи позивача з ним було проведено повний розрахунок в січні місяці 2014 року, виплачена заборгованість по лікарняних. Так як організація бюджетна, то розрахунок було проведено через казначейство при видачі заробітної плати. По двох лікарняних оплата не проводилась, так як станом на 03.01.2014 року, день відкриття лікарняного , позивач вже був звільнений. Позовна вимога про виплату допомоги в розмірі 10 місячних пенсій станом на день її призначення згідно закону України від 09.07.2003 року № 1058 - У1, не може бути задоволена відповідачем, так як дані кошти повинен виплачувати пенсійний фонд. Третя особа , директор Зіньківського професійного аграрного ліцею Бутенко М.Ф., заявлені позовні вимоги не визнав в повному обсязі і суду пояснив. Позивач [PERSON] був звільнений з роботи за власним бажанням, відповідно поданої ним заяви з 3 січня 2014 року . В період з дня подачі заяви 11.12.2013 року і по день звільнення від позивача заяв про відмову від раніше поданої заяви про звільнення за власним бажанням не надходило, на день звільнення і в наступні дні його на робочому місці не було. Ліцей працював 2 і 3 січня 2014 року, що підтверджується табелем обліку робочого часу працівників ліцею. Наскільки йому відомо, позивач не бажав отримувати трудову книжку, в приміщення аграрного ліцею не приходив, хоч йому неодноразово телефонували з даного приводу. Наказ про передачу позивачем матеріальних цінностей видавав його заступник, це входить в коло його обов»язків. Як передавались матеріальні цінності він не знає, але за позивачем боргів не залишилось. Заборгованості по заробітній платі чи інших виплатах в ліцею перед відповідачем немає. Питання виплати лікарняних вирішує комісія, два лікарняних були за рішенням комісії не оплачені, так як позивач знаходився на лікарняних після звільнення з роботи. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], голова комісії по соціальному страхуванню ліцею суду пояснила. Питання оплати лікарняних позивачу вирішувалось на засіданні комісії. Перший лікарняний з 02.01.2014 року по16 .01.2014 року, було вирішено оплатити, так як позивач станом на 02.01.2014 року не був звільнений з роботи. Наступний лікарняний був відкритий 17.01.2014 року, через добу після закриття попереднього лікарняного, іншим лікарем, з іншим діагнозом, станом на вказану дату позивач вже не працював, тому йому було відмовлено в оплаті лікарняних. Допитаний в якості свідка [PERSON], зам. директора ліцею,суду повідомив. Була створення комісії по передачі - прийому матеріальних цінностей від позивача. Позивач матеріальні цінності передавав працівникам ліцею [PERSON] і [PERSON] Особисто він в передачі цінностей участі не приймав, акт прийому передачі він і інші члени комісії підписали виходячи з накладних про передачу цінностей позивачем,на накладних були підписи позивача і особи, що прийняла матеріальні цінності. Заборгованості по матеріальних цінностях в позивача немає. Допитаний в якості свідка [PERSON] суду показав. Він працює завідуючим господарством ліцею. Відповідно вказівки керівництва він 27.12.2013 року приймав матеріальні цінності класі від позивача [PERSON] За результатами прийому було виписано накладну, про те що він отримав матеріальні цінності від позивача. В накладній розписався він і позивач [PERSON] Накладна була здана в бухгалтерію ліцею. Так як зі слів [PERSON] в кабінеті залишались його особисті речі, то ключа він не дав, закрив кабінет і забрав ключі. Кабінет прийшлось опечатувати. Коли після різдвяних канікул розпочались заняття, так як ключа від кабінету не було, прийшлось зривати замки на дверях і врізати нові. Допитаний в якості свідка [PERSON], викладач ліцею, суду повідомив. За вказівкою керівництва він приймав від позивача [PERSON] матеріальні цінності в класі, які рахувались за позивачем. Якого це було числа, він точно не пам»ятає, 27 або 30 грудня. По результатах прийому передачі була складена накладна, яка була здана в бухгалтерію ліцею. Підписував [PERSON] накладну в класі чи бухгалтерії він не пам»ятає. Речі вказані в накладній були в наявності і він їх прийняв. Тренажер був в не робочому стані, тому з позивачем виник скандал. Допитана в якості свідка [PERSON], кадровий працівник ліцею, суду показала. Вона особисто 03.01.2014 року зателефонувала позивачу [PERSON], повідомила його, що він звільнений згідно поданої ним заяви і попросила прийти отримати трудову книжку і ознайомитись з наказом. [PERSON] відповів, що він знаходиться на лікарняному і більш нічого не відповів. Вона декілька раз телефонувала до позивача з проханням забрати трудову книжку, але він отримувати трудову книжку не з»являвся. 17.01.2014 року до ліцею прийшла його дружина, принесла лікарняний. На прохання отримати трудову книжку, отримувати її відмовилась. Копія наказу про звільнення позивачу з актом прийому - передачі, в зв»язку з його небажанням їх отримувати і ознайомитись з ними, були направлені позивачу заказним листом. Допитані в якості свідків [PERSON] і інші члени комісії по прийому - передачі матеріальних цінностей, підтвердили факт підписання ними акту прийому - передачі бухгалтерії ліцею, після звірки накладних з бухгалтерським обліком. Заслухавши обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем, заперечення представника відповідача, пояснення третьої особи, покази свідків, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню з слідуючих підстав. Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч.4 вказаної статті, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] до 03.01.2014 року працював викладачем в Зіньківському аграрному ліцеї по трудовому договору укладеному на невизначений строк. 11.12.2013 року він з власної ініціативи написав заяву по звільнення з роботи за власним бажанням з 03.01.2014 року. Згідно ч.1 ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Згідно ч.2 ст. 38 КЗпП України, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] не направив до ліцею заяви про відмову від раніше поданої заяви і станом на 2 і 3 січня 2014 року на роботу не вийшов і на робочому місці був відсутній. Про те, що він знаходиться на лікарняному повідомив по телефону працівника кадрового апарату ліцею [PERSON], більш ніяких вимог не ставив. Посилання позивача на ч. 2ст.40 КЗпП України, згідно якої не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці - безпідставне, так як дана стаття встановлює обмеження при звільненні працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Посилання позивача, що наказ про його звільнення був виданий завчасно, 02.01.2014 року а не 03.01.2014 року, твердження, що він після видачі наказу про його звільнення за власним бажанням продовжував перебувати з відповідачем в трудових відносинах, так як прийом-передача матеріальних цінностей відбулась з порушенням, він не був особисто ознайомлений з наказом про його звільнення, не отримав трудову книжку і з ним не був проведений повний розрахунок , суд оцінює критично з слідуючих підстав. Законом не врегульовано день видачі наказу про звільнення працівника. Станом на кінець робочого дня 02.01.2014 року позивач не подав заяву про відклик заяви про звільнення його за власним бажанням з 03.01.2014 року, тому права позивача не були порушені. Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Тобто вказані порушення, при звільненні працівника відповідно положень ст.38 КЗпП України, не є підставою для поновлення працівника на роботі, як незаконно звільненого. Крім того підчас розгляду справи в суді встановлено, що адміністрація ліцею з власної ініціативи неодноразово намагалась вручити позивачу трудову книжку і ознайомити його з наказом про звільнення в порядку ст. 38 КЗпП України. Згідно ст.44 КЗП України, при припиненні трудового договору наслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] добровільно написав заяву про звільнення з роботи в зв»язку з погіршенням стану здоров»я, фактів порушення законодавства про працю, колективного договору, які б стали законною підставою для звільнення позивача, зі сторони адміністрації ліцею не встановлено. Колективним договором виплата вихідної допомоги працівнику при звільненні не передбачена. В зв»язку з вище викладеним не підлягає задоволенню позовна вимога [PERSON] про виплату йому вихідної допомоги не менше 3-х місячного середнього заробітку. Згідно п.п.1,2 ст.2 Закону України, « Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», суб'єктами загальнообов'язкового державного соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, - застрахована особа або інша особа у випадках, передбачених статтями 45, 47 цього Закону, страхувальник та страховик; застрахована особа - найманий працівник… Згідно ч.1 ст.4 вказаного закону, право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, мають застраховані громадяни України,… Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи і час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законодавством. Виходячи з обставин, які встановлені в судовому засіданні, позивачу було оплачено лікарняний з 02.01.2014 року по 16.01.2014 року - страховий випадок настав за день до звільнення з роботи, не оплаченими залишились лікарняні, коли позивач був звільнений з роботи , тобто не був працівником ліцею, тому суд приходить до висновку, що вимога позивача [PERSON] про виплату йому 100% допомоги по тимчасовій недієздатності за лікарняними листами АГЕ № 849896, АГЕ № 851004 з 17.01.2014 року по 02.03.2014 року/, задоволенню не підлягає. Згідно ч.7-1 розділу ХУ Прикінцевих положень Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» особам, якi на день досягнення пенсiйного вiку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власностi на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсiї за вислугу рокiв вiдповiдно до пунктiв «е» - «ж» статтi 55 Закону України «Про пенсiйне забезпечення», i мають страховий стаж (для чоловiкiв - 35 рокiв, для жiнок - 30 рокiв) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсiю, при призначеннi пенсiї за вiком виплачується грошова допомога, яка не пiдлягає оподаткуванню, у розмiрi їх десяти мiсячних пенсiй станом на день її призначення. Виплата зазначеної грошової допомоги здiйснюється за рахунок коштiв Державного бюджету України. Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механiзм виплати цiєї допомоги встановлюються Кабiнетом Мiнiстрiв України. Виходячи з вище викладеної норми права, суд приходить до висновку, що дана позовна вимога підлягає розгляду в порядку КАС України і не підсудна суду загальної юрисдикції, тобто не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Згідно п.1ч.1ст.205 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Судові витрати належить покласти на позивача [PERSON]

Outcome: approved