Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

До Ананьївського районного суду Одеської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Згідно позовної заяви 3 вересня 2016 року [PERSON] під розписку позичила в позивача гроші в розмірі 1400 доларів США, що за курсом Національного банку України становить 37254 гривні. Як зазначено в позовній заяві, розписка містить кінцеву дату повернення боргу - 31 грудня 2016 року. Проте, як зазначає позивач в термін, визначений розпискою, відповідач кошти не повернув. При цьому, позивач зазначає, що згідно статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, зобов`язаний сплатити всю суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, якщо інші відсотки не встановлені у договорі. Крім того, позивач зазначає, що між сторонами було досягнуто домовленості про виплату відсотків у випадку неповернення коштів обумовлений термін в розмірі 10% щомісяця. Враховуючи викладене позивач звернувся до суду з даною позовною заявою та просив стягнути з відповідача 149987 гривень з урахуванням відсотків. Ухвалою від 13 лютого 2020 року у справі відкрито провадження, прийнято рішення про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, роз`яснено відповідачу його право подати до суду відзив на позовну заяву або зустрічну позовну заяву, порядок та строки реалізації зазначених прав, наслідки неподання відзиву на позовну заяву. Копію ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви з додатками направлено відповідачу рекомендованим листом з супровідним листом від 17 лютого 2020 року за вихідним №491/5/201315/2020 (а.с.23) та в подальшому листом за вихідним №491/5/20/7481/2020 від 12 грудня 2020 року (а.с.70). Проте, рекомендований лист суду за вихідним №491/5/20/7481/2020 (а.с.73) 12 січня 2021 року повернувся до суду з довідкою ф.20 АТ «Укрпошта» від 9 січня 2021 року з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Як вбачається з листа Новогеоргіївської сільської ради Ананьївського району Одеської області від 20 січня 2020 року №28 (а.с.15) відповідачка - [PERSON] зареєстрована в с.Новогеоргіївка Ананьївського району Одеської області, проте за адресою реєстрації фактично не проживає. Відомостей про будь-яке інше місце реєстрації проживання або перебування відповідача суду не надано. Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідачку, у відповідності до положень п.4 ч.8 ст.128, п.4 ч.6 ст.272 ЦПК України, належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду справи, а також вручено їй копію ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заяви з додатками, як особу, що відсутня за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку. Ухвалою суду від 23 лютого 2021 року, після виконання завдань підготовчого провадження, передбачених статтею 189 ЦПК України, у справі було закрито підготовче провадження та призначено її до розгляду по суті. Копію ухвали про закриття у справі підготовчого провадження та призначення її до розгляду по суті було направлено на адресу відповідачки з супровідним листом від 23 лютого 2021 року за вихідним №491/5/20/1295/2021 (а.с.78). Проте, рекомендований лист суду за вихідним №491/5/20/1295/2021/2020 (а.с.80) 3 березня 2021 року повернувся до суду з довідкою ф.20 АТ «Укрпошта» від 2 березня 2021 року з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Враховуючи викладене, положення ч.8 ст.128, ч.6 ст.272 ЦПК України, відповідачка вважається такою, що отримала копію ухвали суду про закриття у справі підготовчого провадження та повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. При цьому, станом на 12 квітня 2021 року відповідач відзив на позовну заяву або зустрічну позовну заяву до суду не подав. 12 квітня 2021 року, відповідачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про розгляд справи до суду не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила, будь-яких заяв або клопотань від неї на адресу суду не надходило. Також, відповідач не з`явився у судові засідання, які були призначені на 9 квітня, 9 червня, 27 жовтня, 10 грудня 2020 року та 23 лютого 2021 року (а.с.27, 30, 57, 69, 74). Позивач у судове засідання не з`явився, проте 10 грудня 2021 року (а.с.68), в якій він зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити, просить суд розглядати справу за його відсутності, не заперечує проти винесення заочного рішення. Враховуючи викладене, положення ч.3 ст.223 ЦПК України, наявність відомостей про належне повідомлення позивача та відповідача про дату, час та місце слухання справи, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності сторін у справі. При цьому, ч.4 ст.223 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У відповідності до положень ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. При цьому, з наведених вище обставин вбачається, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, при цьому у судове засідання не з`явився без повідомлення причин неявки, що відповідає передумовам заочного розгляду справи, передбаченим пунктами 1 та 2 частини 1 статті 280 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що відповідач відзив на позовну заяву не подав, що відповідає умові визначеній п.3 ч.1 ст.280 ЦПК України. Як зазначалося вище, представником позивача подано до суду заяву (а.с.68), в якій він повідомляє, що не заперечує проти ухвалення у справі заочного рішення. Враховуючи викладене, суд вважає що існують визначені ч.4 ст.223, ч.1 ст.280 ЦПК України підстави та умови для здійснення заочного розгляду справи, про що у відповідності до положень ч.1 ст.281 ЦПК України без виходу до нарадчої кімнати постановлено відповідну ухвалу. Суд дослідивши матеріали справи, з урахуванням заяв учасників справи, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. Позивачем є [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] , що в матеріалах справи підтверджується копією пенсійного посвідчення серії [NUMBER] , виданого Пенсійним фондом України 14 липня 2015 року (а.с.20). Відповідачем є [PERSON] , [INFO] , уродженка с.Новогеоргіївка Ананьївського району Одеської області, зареєстрована в с.Новогеоргіївка Ананьївського району Одеської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] , паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий Ананьївським РВ УМВС України в Одеській області 21 серпня 2003 року, що в матеріалах справи підтверджується: довідкою Міністерства доходів від 24 лютого 2021 року (а.с.79), довідкою Ананьївського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 17 січня 2020 року №5123-19/5123.1-20 (а.с.14) та листом Новогеоргіївської сільської ради Ананьївського району Одеської області від 20 січня 2020 року №28. Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою та просив стягнути з відповідача 149987 гривень з урахуванням відсотків. В обґрунтування позовної вимоги позивач зазначив, що 3 вересня 2016 року [PERSON] під розписку позичила в позивача гроші в розмірі 1400 доларів США, що за курсом Національного банку України становить 37254 гривні. Як зазначено в позовній заяві, розписка містить кінцеву дату повернення боргу - 31 грудня 2016 року. Проте, як зазначає позивач в термін, визначений розпискою, відповідач кошти не повернув. При цьому, позивач зазначив, що згідно статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, зобов`язаний сплатити всю суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, якщо інші відсотки не встановлені у договорі. Крім того, позивач зазначив, що між сторонами було досягнуто домовленості про виплату відсотків у випадку неповернення коштів обумовлений термін в розмірі 10% щомісяця. На підтвердження зазначених фактів до позовної заяви позивачем додано копію розписки датованої 3 вересня 2016 року (а.с.3), в якій міститься наступний текст російською мовою « Я [PERSON] [INFO]. прописанна [ADDRESS] обезуюсь отдать [PERSON] 1400 (тысячу четыреста) долларов США до 31.12.2016 г. в случае задержки обв`язуюсь платить пеню в размере 10% ежемесячно от сумы долга». Розписка містить прізвище та ініціали « [PERSON] » та підпис. При цьому, суд зазначає наступне. Питання надання коштів у позику врегульовано, § 1. «Позика» Глави 71 Цивільного кодексу України. Так, частиною 1 статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Зі змісту наведеної норми вбачається, що позика містить два послідовних елементи: 1) отримання позичальником від позикодавця у власність певних грошових коштів або інших речей, визначених родовими ознаками; 2) повернення позичальником такої ж суми грошових коштів (суми позики) або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості. При цьому, абзацом 2 частини 1 статті 1046 ЦК України визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається з позовної заяви, позивач посилається на те, що ним було виконано перший елемент позики, а саме передано відповідачу грошові кошти в сумі 1400 доларів США, а відповідач, в свою чергу взяв на себе зобовязання виконати другий елемент позики, а саме повернути отримані кошти, про що надав розписку, копію якої додано до позовної заяви (а.с.3). Проте, відповідно до частини 1 статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно пункту 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року. Згідно відомостей Національного банку України, загальнодоступними в мережі Інтернет за адресою https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=03.09.2016 &period=daily, станом на 3 вересня 2016 року офіційний курс української гривні до долару Сполучених Штатів Америки становив 2661,5934 гривень за 100 доларів США, або 26,62 гривень за 1 долар США. Відповідно сума договору, на який посилається позивач більш ніж у 10 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, а саме 37268 гривень (1400 доларів США * 26,62 - офіційний курс гривні), а отже договір мав бути укладений у письмовій формі. Згідно положень частин 1 та 2 статті 207 ЦК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов`язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін. При цьому, частини 2 статті 12 ЦПК України, якою дано визначення принципу змагальності цивільного судочинства, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Визначення принципу диспозитивності цивільного процесу наведене у статті 13 ЦПК України. Так, частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 2 статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Зазначене відповідає положенням частини 1 статті 81 ЦПК України, якою визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проте, позивачем суду договору позики (або його копії) учиненого у письмовій формі суду не надано. Проте, згідно частини 1 статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Водночас, слід звернути увагу на те, що статтею 1047 ЦК України визначено, що статус такого документу, як розписка у правовідносинах щодо позики. Так, згідно частини 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Зі змісту наведеної норми вбачається, що розписка має підтверджувати факт укладення договору позики, зокрема виконання його першої складової, тобто отримання позичальником від позикодавця у власність певних грошових коштів або інших речей, визначених родовими ознаками. Проте, надана позивачем копія розписки від 3 вересня 2016 року не містить будь-яких відомостей про те, що відповідач (позичальник) отримав від позивача (позикодавця) будь-які грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а отже не може слугувати підтвердженням факту укладення між позивачем та відповідачем договору позики, за яким позивач просить стягнути кошти з відповідача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.». Також, Верховний Суд у постанові від 08 жовтня 2020 року у справі №194/1126/18 зазначив, що «Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником…. У справі, що переглядається, суди встановили, що зміст розписки 24 квітня 2018 року не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів та позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів та підтвердження факту передачі коштів відповідачу. За таких обставин, суди обґрунтовано відмовили в задоволенні позовних вимог.». За наведених обставин позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачу, що свідчить про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог позивача, у зв`язку з чим в їх задоволенні слід відмовити. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: dismissed