Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

В січні 2015 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 21.09.2013 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Спільне життя не склалося, збереження сім'ї є неможливим, оскільки з відповідачем не підтримують подружніх стосунків, з травня 2014 року разом не проживають, мають різні характери та погляди на життя. В сім'ї виникали сварки та непорозуміння. Від шлюбу дітей не має. Оскільки відповідач не бажає розірвати шлюб в органах ДРАЦС вимушена звертатись до суду. Позивач просила розірвати шлюб з відповідачем, залишити їй дошлюбне прізвище «[PERSON]». В судове засідання позивач не з'явилась, від останньої надійшла на адресу суду заява, в якій просить розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. В судове засідання відповідач не з'явився, заперечень відносно позовних вимог не подавав. Враховуючи вищенаведене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи без участі відповідача та вважає, що відповідач повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином, про що мається повідомлення про вручення поштового відправлення. Відповідно до положень ст.ст.158, 169, 224 ЦПК України, а також з огляду на те, що позивач не заперечила проти ухвалення заочного рішення, про що зазначила в своїй заяві, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін в заочному порядку. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази на засадах змагальності, в межах позовних вимог, приходить до слідуючого висновку . Так, судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 21.09.2013 року, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Коростишівського районного управління юстиції у Житомирській області, про що був зроблений актовий запис за № 185. Вказана обставина підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER]. Від шлюбу сторони дітей не мають. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені її особисті та майнові права, крім того сторони разом не проживають, примирення є неможливе, а тому суд вважає, що сім'я сторін розпалась остаточно, а отже збереження даної сім'ї є неможливим та недоцільним, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Згідно ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Враховуючи викладене, на підставі ст.112, 113 СК України,

Outcome: approved