Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області із заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України звернувся [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє представник адвокат Турченко Є.І., за участю заінтересованої особи: Вінницького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Хмельницький), в якій заявник просить встановити факт смерті [PERSON] , який помер [INFO] в м. Донецьку у віці 77 років внаслідок COVID-19 (підтверджений ПЦР №1414 від 19.01.2021 року, двостороння тотальна пневмонія). Заява мотивована тим, що заявник [PERSON] є сином [PERSON] , який помер [INFO] в м. Донецьк, Україна. Заявник позбавлений можливості отримати свідоцтво про смерть батька у відділі державної реєстрації актів цивільного стану, через те, що факт його смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнятий відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України заявнику необхідне для державної реєстрації смерті померлої особи, що має бути проведена державним органом України, та для звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Викладене стало підставою для звернення до суду з цією заявою. В судове засідання заявник [PERSON] не з`явився, його представник [PERSON] разом з позовом подав заяву, в якій просив судовий розгляд проводити у відсутність заявника та представника. Представник заінтересованої особи Вінницького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Хмельницький) в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України . Судом встановлено, що заявник [PERSON] є сином померлого [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження заявника серії [NUMBER] від 17.01.1975 року (а.с.9), а тому заявник є належною особою для звернення до суду із заявою про встановлення факту смерті. Згідно із ч.2 ст.319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Як вбачається із копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 19.02.2021 року, виданого так званим «Калининским отделом ЗАГС Донецкого городского управления юстиции Министерства юстиции Донецкой Народной Республики» в віці 77 років помер [PERSON] (російською [PERSON] ), який народився [INFO] в м. Маріупіль, Донецької області, Україна (а.с.10). Відповідно до довідки про причину смерті до форми №106/у №1 причиною смерті [PERSON] (російською [PERSON] ) став COVID-19 (підтверджений ПЦР №1414 від 19.01.2021 року, двостороння тотальна пневмонія). Однак, отримати свідоцтво про смерть батька [PERSON] у в Вінницькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Хмельницький), заявник не може, оскільки документи, які видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження не є підставою для державної реєстрації смерті. Відповідно до Указу Президента України «Про межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях» № 32/2019 від 07.02.2019 року, м. Донецьк є тимчасово окупованою територією. Відповідно до ч. 1- 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом; будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсними і не створює правових наслідків. Отже, свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 19.02.2021 року, видане так званим «Калининским отделом ЗАГС Донецкого городского управления юстиции Министерства юстиции Донецкой Народной Республики», не створює правових наслідків, а тому не може бути прийняте будь-яким органом (зокрема нотаріальним) як документ, що підтверджує факт смерті батька заявника. Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд враховує те, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації особою своїх прав (в даному випадку спадкових прав). Відповідно до ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема, ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документу про смерть особи, виданого закладом, що знаходиться на окупованій території, як доказу, оскільки розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] (російською [PERSON] ), який народився [INFO] в м. Маріупіль, Донецької області, Україна, та помер [INFO] в м. Донецьк, Україна, встановленим. За таких обставин, суд дійшов висновку, що заяву [PERSON] слід задовольнити. У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Outcome: approved