Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

До Ананьївського районного суду Одеської області звернулася із позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що 17 лютого 2007 року між нею [PERSON] та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції в м.Одеси, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис №64. Як зазначає позивач, що майже відразу після укладення шлюбу спільне життя з відповідачем не склалося. Відповідач ставав нестримним, запальним, нервовим, роздратованим, провокував скандали. Майже відразу після укладення шлюбу спільне життя з відповідачем не склалося. Своєю поведінкою відповідач створив в домі нестерпну емоційну обстановку через, що позивач знаходиться у постійній емоційній напрузі. Зазначена обставина принижує жіночу гідність, приносить позивачу душевний біль та страждання. Відповідача зовсім не цікавить сімейне життя, питання сім`ї він не бажає вирішувати, матеріальної допомоги не надає, вирішення всіх побутових, життєвих, матеріальних проблем він перекладав на позивача. З позовної заяви вбачається, що з квітня 2017 року сім`я фактично розпалась, вже більше двох років позивач та відповідач не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбні стосунки. Таким чином, шлюб існує формально. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, тому вона вважає збереження шлюбу недоречним і неможливим, а призначення будь-яких строків для примирення недоцільним. В прохальній частині позивач просить не тільки розірвати шлюб між нею та відповідачем, а й відновити їй дівоче прізвище « [PERSON] ». 30 жовтня 2019 року до Ананьївського районного суду Одеської області надійшла з Приморського районного суду м.Одеси за підсудністю матеріали цивільної справи №522/15970/19 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. 30 жовтня 2019 року головуючим суддею, який призначений відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями Желясковим О.О. було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження (а.с.20). А також в ухвалі про відкриття провадження роз`яснено відповідачеві про право подати відзив на позовну заяву та пред`явити до суду зустрічний позов. В подальшому, 20 лютого 2020 року після виконання завдань підготовчого судового засідання, які визначені в ст.189 ЦПК України головуючим суддею було закрито провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті (а.с.35-36). У судове засідання, яке призначене на 01 липня 2020 року позивач [PERSON] не з`явилася. Однак, в матеріалах справи міститься заява позивачки, яка надійшла до суду 13 лютого 2020 року, про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення по справі не заперечує (а.с.31). Відповідач [PERSON] у судове засідання, що призначене на 01 липня 2020 року не з`явився. При цьому, про дату, час та місце проведення судового засідання відповідач був повідомлений належним чином, а саме на офіційному веб-порталі судової влади України було розміщено оголошення про його виклик до суду на 01 липня 2020 року (а.с.46). Тому, у відповідності з ч.11 ст.128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Крім того, вважає за доцільне звернути увагу на те, що відповідач жодного разу до суду не з`явився хоча про дату, час та місце проведення був сповіщений належним чином (а.с.39,43,46). В ухвалі про відкриття провадження у справі від 30 жовтня 2019 року було встановлено відповідачеві строк для подання відзиву на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст.178 ЦПК України. В установлений строк в ухвалі про відкриття провадження у справі відповідачем не було подано відзив на позовну заяву до суду, тому відповідно до вимог ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи викладене, положення ч.3 ст.223 ЦПК України, наявність відомостей про належне повідомлення учасників справи про дату, час та місце слухання справи, заяву позивача про розгляд справи за її відсутності, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за учасників справи. При цьому, ч.4 ст.223 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У відповідності до положень ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. При цьому, з наведених вище обставин вбачається, що відповідач, неодноразово був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, при цьому у судові засідання не з`явився без повідомлення причин неявки, що відповідає передумовам заочного розгляду справи, передбаченим пунктами 1 та 2 частини 1 статті 280 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що відповідач відзив на позовну заяву не подав, що відповідає умові визначеній п.3 ч.1 ст.280 ЦПК України. Враховуючи викладене, суд вважає що існують визначені ч.4 ст.223, ч.1 ст.280 ЦПК України підстави та умови для здійснення заочного розгляду справи, про що у відповідності до положень ч.1 ст.281 ЦПК України без виходу до нарадчої кімнати постановлено відповідну ухвалу. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. 17 квітня 2020 року до суду надійшло від позивачки заява про долучення до матеріалів справи документів (а.с.49), які судом прийняті та долучені до матеріалів справи, про що судом без видалення в нарадчу кімнату постановлено відповідну ухвалу. Дослідивши і оцінивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачем у справі є [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 29 березня 2007 року Приморським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області (а.с.6). Відповідачем у справі є [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: Одеська область, Ананьївський район, с.Долинське, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області (а.с.11). Судом встановлено, що 17 лютого 2007 року сторони уклали шлюб, який був зареєстрований Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м.Одеси, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №64 (а.с.8). Як вбачається з позовної заяви, що позивачка просить суд після розірвання шлюбу відносити їй дівоче прізвище « [PERSON] ». В підтвердження того, що дівоче прізвище позивачки було « [PERSON] » нею було надано до суду 17 квітня 2020 року заяву про долучення до матеріалів справи документів, які дійсно підтверджують, що її дівоче прізвище « [PERSON] » (а.с.49-53). Крім того, в матеріалах справи міститься копія свідоцтва про народження позивачки, з якої також вбачається, що її дівоче прізвище « [PERSON] » (а.с.9). За ст.51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Як вбачається з пояснень позивача вказаних в позовній заяві, зазначеної вільної згоди між сторонами по справі не має. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч.3 ст.115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності,поваги до себе. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають. Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, тому позов підлягає задоволенню. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд приймаючи до уваги те, що позивачка та відповідач тривалий час не підтримують шлюбних стосунків, та те що їх шлюб носить лише формальний характер, вважає можливим шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвати. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 141 ЦПК України, у разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. В зв`язку з викладеним суд приходить до висновку, що судові витрати понесені позивачкою [PERSON] в розмірі 768,40 грн., які пов`язані зі сплатою судового збору при подачі позовної заяви до суду підлягають стягненню на її користь з відповідача [PERSON] . Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Відповідно до ст.283 ЦПК України, відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу.

Outcome: approved