Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

В травні 2019 року заявник звернулася до суду з заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 2012 року по [INFO] . В обґрунтування заяви зазначила, що з 2012 року вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] по день його смерті - [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Протягом спільного проживання заявник та померлий [PERSON] підтримували фактичні шлюбні відносини, вели спільне господарство, піклувалися один про одного, були пов`язані спільним побутом. За життя [PERSON] все своє майно заповів заявнику, про що складено заповіт. При зверненні до приватного нотаріуса Попаснянського районного нотаріального округу Золотарьової М.П. з заявою про вступ у спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , заявнику було роз`яснено про необхідність пред`явлення свідоцтва про смерть державного зразка, а також наявності рішення суду про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки. Встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має для заявника юридичне значення для державної реєстрації смерті [PERSON] та реалізації своїх спадкових прав. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 20.06.2019 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження. В судовому засіданні заявник [PERSON] надала пояснення згідно обставин, викладених у заяві, просила задовольнити вимоги, встановивши факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу з [PERSON] Заінтересована особа приватний нотаріус Попаснянського районного нотаріального округу Золотарьова М.П. в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник заінтересованої особи Луганського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника відділу, заперечень не має, просить прийняти рішення на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення заявника та свідків, суд вважає, що вимоги заявника підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Судом встановлено, що [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта серії [NUMBER] , виданого 29.01.1996 року Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області. [INFO] [PERSON] помер, про що надане лікарське свідоцтво про смерть №229 від 06.11.2018 року, видане медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території. Згідно паспорту серії [NUMBER] , виданого 27.11.1997 року Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, місцем реєстрації заявника [PERSON] є [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] у період з 2012 року по [INFO] з іншими особами в зареєстрованому шлюбі не перебували, що підтверджується копією паспорту заявника та свідоцтвом про смерть [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 14.10.1993 року відділом ЗАГС м. Красний Луч Луганської області. [PERSON] вважає, що є спадкоємцем четвертої черги після смерті [PERSON] , у зв`язку з чим звернулась до органів нотаріату з заявою про прийняття спадщини. Згідно листа приватного нотаріуса Попаснянського районного нотаріального округу Золотарьової М.П. від 03.05.2019 року №50/02-14 заявнику [PERSON] рекомендовано надати рішення суду про встановлення факту родинних відносин та ін. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). За змістом статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до частин першої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В обґрунтування своїх вимог заявником надана довідка №95 від 22.02.2019 року про склад сім`ї, згідно якої [PERSON] з 2012 року по 2018 рік проживала однією сім`єю з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , вела спільне господарство, здійснила його поховання, а також заповіт від 12.07.2017 року, з якого вбачається, що [PERSON] все своє майно заповідав [PERSON] . Оцінюючи надані докази, суд виходить з наступного. Постановою ВРУ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки доказів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як джерела інформації, та приймає до уваги обставини, викладені в довідці та заповіті, виданих на тимчасово окупованій Україні території. Крім того, факт проживання однією сім`єю підтверджується пояснення свідків, допитаних в судовому засіданні. Так, свідок [PERSON] пояснила, що вона є похресницею [PERSON] . [PERSON] постійно відвідувала свою хрещену матір, а тому їй відомо, що [PERSON] з 2012 року по 2018 рік проживала однією сім`єю з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , вела з ним спільне господарство. Свідок [PERSON] підтвердив факт проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] , оскільки він є сусідом [PERSON] Свідок пояснив, що він неодноразово відвідував цю сім`ю на свята та інші заходи. [PERSON] та [PERSON] разом вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом проводили вільний час. [PERSON] сама займалась питанням поховання [PERSON] , оскільки інших родичів у нього не було. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (п.45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Досліджені в судовому засіданні матеріали справи, пояснення заявника та свідків переконують суд в тому, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у період з 2012 року по [INFO] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та дають підстави для задоволення заяви, у зв`язку тим, що від встановлення факту залежить реалізація заявником права отримати свідоцтво про смерть українського державного зразка та реалізувати право на спадщину, а встановити цей факт у позасудовому порядку не є можливим Таким чином заява [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки вона обґрунтована та підтверджена доказами по справі. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved