Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-20 00:00:00

В червні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме будинком № 224 на вул. І.Зріні, в м.Мукачево. Свої вимоги мотивує тим, що є власником 131/240 частини будинку № 224 на вул. І.Зріні в м. Мукачево, однак в будинку зареєстровані відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], які в будинку не проживають. Таким чином реєстрація відповідачів в будинку створює незручності, додаткові витрати на його утримання, порушує її право, як власника на вільне користування та розпорядження своїм майном, у звязку з чим просить позов задовольнити. Позивач в судове засідання не зявилася, подала заяву про розгляд справи в її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з наведених підстав у позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечила. Відповідачі в судове засідання не зявився за невідомих причин. Про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідачів не надходило. Причини своєї неявки відповідачі суду не повідомили. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів та за згодою позивача відповідно до ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України ухвалити заочне рішення. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.ст. 215, 225, 226 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.09.2008 року, посвідченого державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори [PERSON], власником 131/240 частини жилого будинку, що знаходиться за адресою м. Мукачево, вул. І.Зріні, 224 є [PERSON], право власності якої підтверджується також витягом про реєстрацію права власності № 201722268 від 09.09.2008 року. З довідки № 2-013088 від 22.05.2015 року, виданої ТзОВ «І.Т.В.Сервіс Плюс», вбачається, що в будинку № 224 на вул. І.Зріні в м. Мукачево зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475\\97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України) Відповідно до ст. 317 ЦК України, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло-житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік. Як на підставу своїх позовних вимог позивач вказує на ст.ст. 71, 72 ЖК України, які визначають порядок та підстави визнання наймача або членів його сімї такими, що втратили право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цих осіб понад встановлені строки, а не власника (співвласника) квартири. Поряд із цим, враховуючи, що підставами позову є фактичні обставини, що мають місце і наведені у заяві, а предметом доказування під час судового розгляду є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме по собі посилання позивача на відсутність відповідача у жилому приміщенні понад указані строки є вірним, однак, вказівка на норми ст.ст. 71, 72 ЖК України як на правові підстави позову є зайвою, оскільки йдеться передусім про захист права власності, тоді як указані норми регулюють житлові правовідносини. Норми ЖК України враховуються в даних правовідносинах остільки, оскільки не суперечать їх змісту та пріоритету як відносин щодо права власності і відповідають конкретним обставинам справи. Вимога про визнання відповідачів такими, що втратив право користування жилим приміщенням, у контексті захисту права власності не суперечить закону, оскільки є одним із законних способів усунення перешкод у здійсненні цього права. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сімї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. На підтвердження факту відсутності відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] за місцем їх реєстрації позивачем як доказ представлено акт № 234 від 22.05.2015 року. Поряд з тим, в акті № 234 від 22.05.2015 року, складеного ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс», не зазначено з якого часу відповідачі [PERSON], [PERSON], та [PERSON] в будинку № 224 на вул. І.Зріні в м. Мукачево не проживають. Особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами та здійснює своє право на захист (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України); кожна сторона зобовязана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обовязок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-61 ЦПК України). Звертаючись до суду, позивач скористалася своїми правами та подала до суду заяву про розгляд справи в її відсутності. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, враховуючи той факт, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт відсутності відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] за місцем їх реєстрації в будинку № 224 на вул. І.Зріні в м. Мукачево протягом строку, визначеного законом, який дає підстави для визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, а такий строк має вирішальне значення для вирішення спору, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed