Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

До Березанського міського суду Київської області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову вказувала, що являється власником квартири за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі з 28.12.2000 зареєстроване місце проживання відповідача по справі - [PERSON] , проте останній за вказаною адресою з 2010 і по теперішній час не проживає, витрат по утриманню житла не несе, тобто припинив виконувати обов`язки члена сім`ї. Відтак, вважає свої права як власника порушеними, та просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Березанського міського суду Київської області від 13.10.2020 відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження. Позивач та її представник в підготовче судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, 09.11.2020 через канцелярію суду представник позивача подав заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його та позивача відсутності (а.с.31,55-56). Відповідач в підготовче судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, 27.10.2020 через канцелярію суду подав заяву, в якій пред`явлений до нього позов визнав повністю, заявлені позивачем вимоги просив задовольнити та ухвалити рішення, яким визнати його таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , а розгляд справи просив проводити за його відсутності (а.с.30,33-34,53). Відповідно до ч. 2 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. За загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи вказані обставини, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності належним чином повідомленого позивача, від якого надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, на підставі ч. 2 ст. 211, ч. 1 ст. 223 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи те, що відповідач визнав позов у повному обсязі, суд вважає за можливе постановити рішення в підготовчому судовому засіданні. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з`ясованих обставин прийшов до наступних висновків. Так, судом встановлено, що у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 365 від 16.04.2010, посвідченого приватним нотаріусом Березанського міського нотаріального округу Київської області Лялик О. В., а також договору дарування Ѕ частини квартири від 29.12.2010 № 1290, посвідченого нотаріусом Березанського міського нотаріального округу Київської області Черниш О. Д., зареєстрованих Комунальним підприємством «Березанське міське бюро технічної інвентаризації» 11.06.2010 та 31.12.2010 відповідно [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.7-10). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Боярським міським ЗАГС Київської області, актовий запис № 468, [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] , яка після укладення шлюбу 18.01.1984 змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим Березанським міськвиконкомом Баришівського району, актовий запис № 2 (а.с.61-62). Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві 24.01.2009, актовий запис № 56, [PERSON] після одруження змінив прізвище на « [PERSON] » (а.с.60). Як вбачається з відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 01.10.2020, а також сектору реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області від 30.09.2020 за вих. № 18-12-1311, отриманих в процесі підготовки справи до судового розгляду в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України, відповідач по справі - [PERSON] , зареєстрований в спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] , з 10.04.2009 (а.с.25-26). Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , посвідченого депутатом Березанської міської ради Київської області Суходольським І. В. за № 3162 від 15.09.2020, відповідач за вказаною адресою фактично не проживає з 2010 (а.с.11). Так, згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожен має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1-2 ст. 321 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України). За змістом частин 1, 2 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Так, за змістом положень ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України, власник житлового будинку, квартири (їх частини) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї та інших осіб. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником житла і ведуть з ним спільне господарство. При цьому, як визначено ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вказана підстава припинення права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом є спеціальною та підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). При цьому, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, вбачається, що відповідач по справі - [PERSON] , у встановленому законом порядку вселився до спірного житлового приміщення в якості члена сім`ї позивача в розумінні ч. 2 ст. 64, ч. 4 ст. 156 ЖК України та набув у зв`язку з цим право користування займаним житлом в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 156 ЖК України. Разом з тим, не маючи перешкод в користуванні спірним житловим приміщенням, що належить позивачу, відповідач понад рік там не проживає, своїх речей там не зберігає, витрат по його утриманню не несе, дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування спірним жилим приміщенням, не вчиняє. Враховуючи вказане, а також те, що відповідач позов про визнання його таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, визнав у повному обсязі, суд вважає, що [PERSON] втратив інтерес до спірного житла, поважних причин відсутності відповідача у вказаній квартирі не встановлено. Згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, виходячи з наданих суду доказів та встановлених фактичних обставин справи, враховуючи, що відповідач позов визнав і таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів його та інших осіб, суд приходить до висновку про задоволення позову з наведених вище підстав. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При цьому, згідно з ч. 2 ст. 133 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Так, як визначено приписами ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру розмір судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що, з урахуванням положень статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», з 01.01.2020 становить 840,80 грн. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір в розмірі 878,80 грн. згідно квитанції № 33085275-1 від 22.09.2020, що перевищує встановлені ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставки сплати судового збору (а.с.1). Відтак, за встановлених судом обставин, враховуючи, що відповідач позов визнав повністю до початку розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне на підставі положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України повернути позивачу із державного бюджету 420,40 грн. в рахунок відшкодування сплаченого нею судового збору. При цьому, суд зазначає, що решта сплаченої позивачем суми в розмірі, що перевищує встановлені законом ставки, а саме 38 грн., є помилково сплаченими та надміру зарахованими коштами, та може бути повернута позивачу в Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787. На підставі викладеного,

Outcome: approved