Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-22 00:00:00

Геенрік [PERSON] Андріен звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги мотивовані тим, що 17.11.2010 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 10000 доларів США зі строком повернення до 16.11.2013 року, а відповідач, в свою чергу, зобовязалась повернути дані грошові кошти у вказаний строк. На підтвердження укладення договору позики та отримання коштів відповідачем було видано розписку про отримання коштів від 17.11.2010 року. Всупереч умовам договору позики відповідач не повернула отримані нею кошти у визначений строк та не повертає їх до цього часу. За даних обставин позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 211024,44 грн., що є еквівалентом 10000 доларів США згідно з офіційним курсом НБУ станом на 09.06.2015 року. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання повторно не зявилась, хоча була належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи, про причини неявки в судове засідання не повідомила. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів ст.ст. 169, 224 ЦПК України суд прийшов до висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Згідно з ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось у зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на таке. Судом встановлено, що 17.11.2010 року між Геенрік [PERSON] Андріен (кредитор) та [PERSON] (позичальник) укладено договір безпроцентної позики, відповідно до умов якого кредитор передав позичальнику грошові кошти в сумі 10000 доларів США зі строком повернення до 16.11.2013 року, а позичальник зобовязалась повернути дані грошові кошти у вказаний строк (а.с. 4). На підтвердження укладення зазначеного договору позики та отримання коштів [PERSON] написала розписку про отримання коштів від 17.11.2010 року (а.с. 5). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Враховуючи наведене, слід дійти висновку, що позивач свої обовязки за договором позики виконав, надавши відповідачу грошові кошти в розмірі 10000 доларів США. Згідно з п. 4.1 договору безпроцентної позики від 17.11.2010р. термін надання позики позичальнику становить з моменту 17.02.2010р. по 16.11.2013р. Відповідно до п. 5.1 вказаного договору по закінченню терміну, вказаного в п. 4.1 договору, позичальник зобов'язується на вимогу кредитора повернути суму позики. 04.06.2015р. позивачем надіслано відповідачу претензію з вимогою повернути борг за договором безпроцентної позики, яка відповідачем залишена без розгляду та задоволення. Таким чином відповідач, в порушення взятих на себе зобовязань, у визначений договором позики строк грошові кошти не повернула, у звязку з чим утворилась заборгованість в розмірі 10000 доларів США. Згідно з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України). За змістом ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність захисту прав позивача шляхом стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 17.11.2010 року в сумі 211024,44 грн., що є еквівалентом 10000 доларів США згідно з офіційним курсом НБУ станом на 09.06.2015 року. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2110,24 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved