Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

В травні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про стягнення грошових коштів за договором позики. Свої вимоги вона обґрунтувала тим, що 13 жовтня 2012 року між нею та [PERSON] було укладено договір про надання безпроцентної позики. Договір було складено з додержанням вимог, передбачених ст.ст. 1046, 1047, 1049 та 1050 ЦК України. Згідно укладеного договору позикодавець передала у власність позичальникові грошові кошти в сумі 6165 дол. США, що на час укладання договору складало суму, еквівалентну 50245 гривень. Відповідачка прийняла вказану суму грошових коштів, що підтверджено її підписом в договорі і зобовязалася повернути гроші до 13 червня 2013 року відповідно до вимог 3,4,5 договору. Після збігу терміну повернення грошей позикодавець неодноразово зверталася до [PERSON] з проханням виконати умови договору і повернути гроші, проте гроші вона не повернула. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 липня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 155810 грн. 51 коп. та 1558 грн. 10 коп. у відшкодування судових витрат, а всього 157368 грн. 61 коп. Не погоджуючись з рішенням суду [PERSON] звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позивачу в задоволенні позову відмовити повністю. В апеляційній скарзі [PERSON] зазначає, що на даний час грошові кошти в сумі 6165 дол. США були сплачені нею позивачці у повному обсязі. Отримання позивачкою перших 165 дол. США підтверджується власноруч проставленою нею та скріпленою підписом розпискою на примірнику договору про надання безпроцентної позики від 13.10.2012 р., копія якого міститься в матеріалах справи. Зазначає, що решту коштів передавала позикодавцю без отримання подібних розписок, обставини сплати позивачці коштів в рахунок повернення позики можуть підтвердити свідки. Зазначає, що коли вона сплатила всі кошти, позивачка заявила, що було порушено строк повернення позики, а фактично отримані кошти вважає сплатою процентів за користування позикою. Крім того, апелянт зазначає, що отриману від позивачки суму позики повернуто їй у повному обсязі, зобовязання відповідача з її повернення припинилося, а відтак відсутні законні підстави для повторного стягнення. Вислухавши суддю-доповідача, доводи сторін, та їх представників, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, виходячи з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка (позичальник) [PERSON] умов Договору не виконала і в установлений термін суму позики позикодавцю не повернула, чим порушила взяті на себе зобовязання. Проте, з таким висновком суду частково не може погодитись апеляційний суд з таких підстав. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно положень ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до умов договору та вимог закону. По справі встановлено, що 13.10.2012 року сторони уклали Договір про надання безпроцентної позики відповідно до якого позивач надала відповідачу позику в сумі 6165 дол. США, строком до 13.06.2013 року. Позивач просив стягнути позику в національній валюті України, гривні. За офіційним курсом НБУ, станом на день звернення до суду 100 доларів США коштували 2527 грн. 34 коп. Проте з наданого відповідачем оригіналу договору, який було надано відповідачкою в засідання апеляційного суду, оскільки вона не приймала участь у суді першої інстанції вбачається, що вона сплатила позивачці 165 дол. США, про що не заперечував у судовому засіданні представник позивача [PERSON] та відповідно не заперечував проти зменшення стягнутої судом суми заборгованості. За таких підстав, коли [PERSON] сплатила 165 доларів США в погашення боргу, що еквівалентно 4 360 грн. 95 коп. на час розгляду справи в апеляційному суді ( 100 дол.- 2642, 59 грн.) , а тому стягненню підлягає сума 151 449 грн. 56 коп., шляхом зменшення стягнутої судом суми 155810 грн. 51 коп.. Судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції визначений судом правильно в розмірі 1558 грн. В той же час, при зверненні з апеляційною скаргою [PERSON] сплатила 1721 грн. 82 коп., а тому з [PERSON] на користь відповідача підлягає стягненню в повернення сплаченого судового збору 51 грн. 65 коп. за розгляд справи в апеляційній інстанції пропорційно задоволених вимог. За наведених підстав, апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні, шляхом зменшення стягнутої судом суми заборгованості з 155810 грн. 51 коп. до 151 449 грн. 56 коп. крім стягнутого судом судового збору.

Outcome: partial