Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 07.12.2018 р. надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якій Позивач просить суд розірвати шлюб, зареєстрований між сторонами у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, актовий запис № 1067. На обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] у позовній заяві зазначила, що вони з Відповідачем 16.06.2006 р. уклали шлюб; від шлюбу мають спільну дитину - [PERSON], [INFO], який залишиться проживати з матір'ю. Після 10 років спільного життя у них все частіше почали виникати сварки і вони зрозуміли, що подальше життя разом неможливе. Вони переконалися, що є зовсім різними людьми і тому в їхніх інтересах та в інтересах їхнього сина, вони вирішили розірвати шлюб. Спільне господарство не ведуть та разом не проживають вже протягом 2 місяців (з вересня 2018 року). Ухвалою суду від 21.12.2018 р. відкрито провадження в справі, визначено здійснення розгляду справи в порядку загального позовного провадження, встановлено Відповідачеві строк для подання відзиву та призначено підготовче судове засідання на 05.02.2019 р. У підготовче судове засідання 05.02.2019 р. сторони не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені; Відповідач 01.02.2019 р. подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує (а.с. 24). За загальним правилом частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності; якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (частина третя статті 211 ЦПК України); у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України). Відповідно до частини четвертої статті 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі, зокрема, визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 ЦПК України. Згідно з частинами першою, четвертою статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві; у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За роз'ясненнями Верховного Суду України, викладеними у пункті 24 Постанови Пленуму від 12.06.2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пункті 11 Постанови Пленуму від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом; визнання відповідачем позову має бути безумовним, не суперечити закону й не порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), у такому разі суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для прийняття визнання Відповідачем позову та задоволення позову, суд, ознайомившись з матеріалами справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, виходить з такого. Відповідно до статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість (частини третя, четверта статті 56 Сімейного кодексу України). Шлюб припиняється внаслідок його розірвання, зокрема, за позовом одного з подружжя на підставі відповідного рішення суду (частина друга статті 104, частина третя статті 105, стаття 110 Сімейного кодексу України). За статтею 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (стаття 113 Сімейного кодексу України). За матеріалами справи судом встановлено, що 16.06.2006 р. сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого 16.06.2006 р. Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, актовий запис № 1067 (а.с. 11); від шлюбу сторони мають спільну дитину - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 10.11.2006 р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1587 (а.с. 12). Як зазначено Позивачем у позовній заяві та не спростовувалося Відповідачем, який подав письмову заяву про визнання позову, сім'я фактично розпалася, бажання відновлювати сімейні відносини сторони не мають, спільно не проживають, своє подальше спільне життя як подружжя вважають неможливим, збереження шлюбу суперечить їх інтересам, примирення виключають. За загальним правилом частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Зогляду на викладене та зважаючи на фактичну відсутність сімейних відносин між сторонами, небажання їх примирення, суд дійшов до висновку, що рішення сторін про розлучення є виваженим і свідомим, причини, з яких вони наполягають на розірванні шлюбу, - обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження ними сім'ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають. Суд не може примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення, продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків і можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. З огляду на це суд вважає, що визнання Відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому вбачає наявними підстави для прийняття визнання позову Відповідачем та задоволення позову, залишивши Позивачеві прізвище «[PERSON]», оскільки питання щодо відновлення їй дошлюбного прізвища в порядку статті 113 Сімейного кодексу України перед судом не порушувалося. Крім того, за імперативними вимогами частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, у тому числі судового збору (частина перша статті 133 ЦПК України), з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли. Водночас, зважаючи на визнання Відповідачем даного позову, суд застосовує частину першу статті 142 ЦПК України, частину третю статті 7 Закону України «Про судовий збір», за нормами яких у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Зважаючи на усе наведене та відповідно до статей 24, 55, 104, 105, 110, 112, 113, 115 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved