Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

В травні 2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до приватного підприємства «Міком» (далі по тексту - відповідач, ПП «Міком»), в якому просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 33029,81 грн., 33029,81 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням термінів її виплати в розмірі 5186,77 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 02.04.2014 року Апеляційним судом м. Києва прийнято рішення по цивільній справі № 22-ц/796/281/14, яким позов [PERSON] до ПП «МІКОМ» було задоволено та серед інших належних позивачу при звільненні 22.10.2012 року грошових сум, з відповідача було стягнуто: заборгованість по заробітній платі 7233,99 грн.; вихідну допомогу при звільненні 7200 грн.; компенсацію за невикористану відпустку 610,96 грн., а також середній заробіток за прогулу (16 457,76 грн.). Проте, відповідач не сплатив заборгованість та від виконання судового рішення ухиляється. Крім того, відповідач не виконав вищезазначене судове рішення в частині вимог немайнового характеру та не вніс правильний запис про звільнення в трудову книжку позивача, не видав новий наказ про припинення трудового договору №7/4/2-12 від 04.07.2012 року, не змінив формулювання причини звільнення в трудовій книжці працівника. На даний час відповідач також ухиляється від виконання судового рішення в частині вищезазначених вимог немайнового характеру в зв'язку із чим, постановою ВДВС Шевченківського РУЮ м. Києва від 15.09.2014 р. виконавче провадження ВП № 43398998 закінчено у зв'язку з ухиленням боржника від виконання судового рішення, державним виконавцем направлено подання до Шевченківського РУГУ УМВС м. Києва про порушення кримінальної справи за ст. 382 КК України відносно директора боржника [PERSON] Таким чином, в період з 03.04.2014 року по даний час відповідач порушував право позивача на отримання заробітної плати, інших грошових виплат, стягнутих з відповідача за судовим рішенням. А тому після 03.04.2014 року з боку відповідача триває затримка виплати належних позивачу грошових коштів. Така затримка триває до дня фактичного розрахунку, який на час звернення з позовом до суду не відбувся. В процесі розгляду справи позивачем було подано декілька заяв про уточнення позовних вимог, в останній з яких, він збільшив розмір позовних вимог та просив суд стягнути з відповідача на його користь 54978,30 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 54978,30 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 5895,72 грн. компенсації втрат частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати та 5959,00 грн. витрат, пов'язаних з розглядом справи. Окрім того, позивач вважав, що неправомірними діями відповідача йому було також заподіяно моральну шкоду, яку він оцінив в 82680,00 грн. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд про їх задоволення, з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому за згоди позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Суд, відповідно до ст.ст. 169, 224 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у його відсутність, що також не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечував позивач. Так, згідно із ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, заслухавши пояснення та доводи позивача, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02.04.2014 року у справі № 22-ц/796/281/14 визнано незаконним наказ Приватного підприємства «МІКОМ» № 11/5/1-12-тк-0000148 від 05.11.2012 р. про припинення трудового договору від 08.10.2012р., за яким звільнено [PERSON] із займаної посади згідно з п. 8 ст. 36 КЗпП України (підстави, передбачені контрактом). Зобов'язано Приватне підприємство «МІКОМ» змінити формулювання причини звільнення із «звільнений на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України (підстави, передбачені контрактом)» на «звільнений на підставі ст. 39 КЗпП України - розірвання строкового трудового договору з ініціативи працівника у зв'язку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю» та дату звільнення «з 08.10.2012р.» на «з 22.10.2012р.» шляхом видачі нового наказу про припинення трудового договору № 7/4/2-12 від 04.07.2012р. та внесення в трудову книжку [PERSON] правильного запису про звільнення на підставі ст. 39 КЗпП України. Стягнуто з Приватного підприємства «МІКОМ» на користь [PERSON]: заборгованість по заробітній платі в сумі 7233 грн. 99 коп.; вихідну допомогу при звільненні в розмірі 7 200 грн.; компенсацію за невикористану відпустку в сумі 640,00 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 41184, 42 грн.; середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 16594,14 грн., а всього - 75 853, 34 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно із ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Вказаним судовим рішенням встановлено незаконність наказу Приватного підприємства «МІКОМ» № 11/5/1-12-тк-0000148 від 05.11.2012 року щодо припинення трудового договору від 08.10.2012 року про звільнення [PERSON] із займаної посади згідно з п. 8 ст. 36 КЗпП України та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.10.2012 року по 28.05.2013 року, тобто за 144 дні, що становить 16 457 грн.76 коп. (114,29 х 144 = 16457 грн.76 коп.). При цьому, вказаним судовим рішенням було встановлено розмір середнього заробітку позивача в сумі 114,29 грн. на день. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 83 КЗпП у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Із матеріалів справи вбачається, що 15.09.2014 року державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (ВП № 43398998) на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49 та ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку із невиконанням рішення та направлено подання до правоохоронних органів (а.с. 19). Таким чином, із матеріалів справи вбачається, що відповідачем до даного часу рішення суду не виконано. Враховуючи наведене, а також розмір середньоденної заробітної плати позивача, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 54978,30 грн. за 481 робочий день за період з 03.04.2014 року по 29.01.2016 року. Згідно із ч. 3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Оскільки відповідачем рішення Апеляційного суду міста Києва від 02.04.2014 року станом на час розгляду справи в частині зміни формулювання причини звільнення із «звільнений на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України (підстави, передбачені контрактом)» на «звільнений на підставі ст. 39 КЗпП України - розірвання строкового трудового договору з ініціативи працівника у зв'язку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю» та дату звільнення «з 08.10.2012р.» на «з 22.10.2012р.» шляхом видачі нового наказу про припинення трудового договору № 7/4/2-12 від 04.07.2012р. та внесення в трудову книжку [PERSON] правильного запису про звільнення на підставі ст. 39 КЗпП України, не виконано, а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення 54978,30 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про їх задоволення. Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» визначає, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Статтями 1 та 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Згідно з п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою КМУ від 21.02.2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. А тому розрахована позивачем сума компенсації втрат частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати в розмірі 5895,72 грн., розрахунок якої був перевірений судом, підлягає стягненню з відповідача, в зв'язку із чим позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. Щодо стягнення витрат, пов'язаних з розглядом справи в сумі 5959,00 грн. та 82680,00 грн. слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Так, позивач зазначав, що ним були оплачені експертні послуги за проведення дослідження питання завдання йому моральної шкоди в сумі 5959,00 грн., на підтвердження чого ним було надано копію квитанції (а.с. 162). Проте, суд не може погодитись із тим, що вказані витрати слід віднести до витрат, пов'язаних з розглядом даної судової справи, оскільки проведене експертне дослідження не є судовою експертизою, та окрім цього, таке дослідження було проведено на підставі постанови слідчого у кримінальному провадженні, що також не пов'язане із розглядом даної цивільної справи. Також, у відповідності до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. В судовому засіданні позивач зазначав, що неправомірними діями відповідача, йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінив в 82680,00 грн. Окрім того, посилався також на висновок експерта № 1-15/10 від 15.10.2015 року (а.с. 135-152). Разом із тим, наведене експертне дослідження, як зазначалось раніше, було проведено на підставі постанови слідчого у кримінальному провадженні та охоплює не лише ті питання, які винесені позивачем на вирішення суду у даній справі. Клопотань про проведення у справі судової експертизи позивачем не заявлялось. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що в результаті несвоєчасного та неповного розрахунку із позивачем, останній зазнав душевних страждань, в нього виникли матеріальні труднощі, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків, а тому з метою захисту порушеного права позивача, суд виходить з втрат немайнового характеру, що їх зазнав позивач, зміни, які відбулись в житті позивача, витрачений час на збирання необхідних доказів, що призвело до негативних наслідків щодо самопочуття останнього, його душевної рівноваги та морального стану, а тому оцінює моральну шкоду в розмірі 1500,0 грн. За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 54978,30 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 54978,30 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 5895,72 грн. компенсації втрат частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати та 1500,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1217,48 грн.

Outcome: partial