Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

В червні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, в якому просила ухвалити рішення, яким надати їй, [PERSON] дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO] за кордон без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] до повноліття дитини; дозволити їй, [PERSON] без згоди батька [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду [PERSON], [INFO] або супроводу неповнолітнього за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення ним повноліття. В обґрунтування позову позивачка вказала, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 липня 2014 року було розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Дитина перебуває на її матеріальному утриманні, вона піклується про її здоровя, фізичний, духовний та моральний стан. Відповідач участі у вихованні сина не приймає, розвитком дитини не цікавиться та безпідставно чинить перешкоди у здійсненні нею заходів спрямованих на покращення здоровя дитини, тобто відмовляється надавати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення, а тому вона звернулася до суду з даним позовом. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити, посилаючись на обставини зазначені в позові. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та заперечувала проти їх задоволення. Представник третьої особи Служби у справах дітей при Дніпропетровській районній державній адміністрації у судове засідання не зявився. Вислухавши представників сторін, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Згідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, \~та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні встановлено, що батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії 1-КИ № 212541 виданим Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 23 грудня 2008 року (а.с.11). На підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 липня 2014 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.10). \~ Відповідно до ст. 313 ЦК України, визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року № 3857-ХІІ, Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою КМУ від 31.03.1995 року № 231. Правила перетинання державного кордону громадянами України затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами та доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16 річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18 річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правила оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою КМУ від 31.03.1995 року № 231 (із змінами) визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16 річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків, рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків, рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім, рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої ВДВС із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої ст. 135 СК України (під час виїзду за кордон у супроводі одинокої матері). Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України,батьки зобов'язані\~виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно зі ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України, визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Так, суду не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували відмову батька дитини, який є відповідачем по справі, надати згоду у встановленому законом порядку на виїзд дитини за кордон, рівно як і не наведено обставин, які б унеможливлювали оформити виїзд дитини за кордон через встановлену законом процедуру, що свідчить про те, що підстави для надання суду дозволу на виїзд дитини з України відсутні. Крім цього, позивачкою не надано жодного доказу, який би підтверджував нагальну необхідність виїзду дитини за межі України. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. В своєму позові позивачка вказала, що син часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, лікарі рекомендують періодичне перебування дитини на морському узбережжі, окрім цього вказує, що позиція відповідач щодо відмови в наданні згоди на виїзд дитини за кордон, порушує право дитини на всебічний та гармонійний розвиток її особистості, однак [PERSON] конкретне місце та час відпочинку не зазначила. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею повноліття та без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини. Крім цього, позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував нагальну необхідність виїзду дитини за межі України. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків: батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Пунктом 4 Постанови Кабінету міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» передбачає, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Враховуючи викладене, суд роз'яснює [PERSON], що для виїзду та в'їзду в Україну дитині в супроводі одного з батьків, у разі відсутності другого з батьків у пункті пропуску, батькам дитини необхідно звернутись до нотаріуса для\~\~посвідчення згоди другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. За відсутності згоди одного з батьків на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон, відповідно до діючого законодавства України, передбачено можливість надання дозволу на одноразовий виїзд за умов визначення конкретного строку виїзду та в'їзду дитини в Україну, а також тривалості перебування дитини в конкретній країні. Надання дозволу на багаторазовий виїзд неповнолітньої дитини Законом не передбачено. Оскільки позивачем не було надано доказів на підтвердження необхідності надання дозволу зокрема на оформлення проїзного документу для виїзду за кордон та надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини в супроводі матері, без згоди та супроводу батька, в яких було б зазначену країну, в яку дозволяється виїзд дитини і конкретний часовий проміжок перебування в іноземній державі, то у суду відсутні правові підстави для задоволення позову [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька до досягнення дитинною повноліття. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON], що повністю також узгоджується з правовою позицією, висловленою в ухвалі Колегії суддів судової палати у цивільних справах з розгляду цивільних та кримінальних справ Вищого спеціалізованого суду України по справі № 6-33303ск15 від 16 березня 2016 року. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони \~понесені \~нею і документально підтверджені судові витрати. У звязку з відмовою позивачу у задоволенні вимог, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача а підлягають покладенню на позивача.

Outcome: dismissed