Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

Департамент патрульної поліції Національної поліції України звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання винним відповідача у завданні матеріальної шкоди та стягнення майнової шкоди в розмірі 68077,79 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 15.06.2016 року, приблизно о 22 годині 10 хвилин позивач, будучи патрульним поліцейським УПП в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному ДПП, та керуючи службовим транспортним засобом «Toyota Prius», д.н.з. 13/1711, номер кузова [NUMBER], 2013 року виготовлення, рухаючись в м. Сєвєродонецьку по другорядній дорозі не надав перевагу у русі іншому транспортному засобу легковому автомобілю [NUMBER], під керуванням [PERSON], який рухався по головній дорозі та допустив зіткнення з останнім. У звязку з дорожньо-транспортною пригодою був складений протокол серії АП1 № 144791 за ст. 124 КУпАП. Постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області по справі № 428/7312/16-п від 31.08.2016 року, позивача було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі 340 грн. Відповідно до Висновку експертного дослідження проведеного Луганським науково - дослідницьким експертно-криміналістичним центром MB С України № 19/113/9-2/46 від 13.03.2017 року встановлено, що вартість матеріального збитку, завданого в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 15.06.2016 року, власнику колісного транспортного засобу «Toyota Prius», д.н.з. 13/1711, номер кузова [NUMBER], 2013 року виготовлення, який належить Департаменту патрульної служби МВС України (відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СХТ № 128565), станом на момент проведення експертного дослідження складає 68077,79 грн. Таким чином, своїми неправомірними діями які виразились у завданні механічних пошкоджень службовому автомобілю «Toyota Prius», д.н.з. 13/1711, номер кузова [NUMBER], 2013 року виготовлення, позивач завдав Департаменту патрульної поліції майнову шкоду в розмірі 68077,79 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, посилаючись на доводи, викладені у позові, та просив їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог, додаткових пояснень не мав. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд суд доходить висновку, що дана позовна заява є необґрунтованою та задоволенню не підлягає з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що згідно із копією постанови Сєвєродонецького міського суду по справі № 428/7312/16-п від 31.08.2016 року, [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі 340 грн. Стягнено з [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 275,60 грн. Постанова набрала законної сили 12 липня 2016 року. У даній постанові судом встановлено, що 15 червня 2016 року, о 22-10 г., [PERSON], будучи патрульним поліцейським УПП в містах Сєвєродонецьк, Лисичанськ, Рубіжне, та керуючи службовим транспортним засобом легковим автомобілем «Toyota Prius», д/н 1711 з позначкою 13, рухаючись в м. Сєвєродонецьку по другорядній дорозі з увімкненими спецзасобами - проблисковими маячками синього та червоного кольору, у звязку з виконанням невідкладного службового завдання, підїжджаючи до нерегульованого перехрестя нерівнозначних доріг, діючи відповідно до п. 3.1 ПДР України, тобто відступаючи від правил дорожнього руху за якими мав надати перевагу у русі іншому транспортному засобу легковому автомобілю [NUMBER], під керуванням [PERSON], який рухався по головній дорозі, допустив зіткнення з останнім, оскільки відступаючи від вимог розділів 8 ПДР України не забезпечив безпеки дорожнього руху, а саме не надав можливість транспортному засобу легковому автомобілю [NUMBER], закінчити маневр проїзду перехрестя, який вже перебував на перехресті під час підїзду службового транспортного засобу легкового автомобіля «Toyota Prius», д/н 1711 з позначкою 13, що унеможливлювало виконання водієм транспортного засобу легкового автомобілю [NUMBER], п 3.2 Правил дорожнього руху, а саме надання пріоритету у руху службовому транспортному засобу легковому автомобілю «Toyota Prius», д/н 1711 з позначкою 13 Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні ушкодження. Відповідно до копії наказу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника УПП в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному ДПП» від 04.10.2016 року, за вчинення дисциплінарного проступку, що виразився у вищевказаних в постанові суду діях та порушенні вимог п.п. 1,2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про національну поліцію», п.п. 1 ч. 1 ст. 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22.02.2006 року № 3460-ІV, на підставі п. 3 ст. 12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22.02.2006 року № 3460-ІV, інспектору взводу № 1 роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному ДПП рядовому поліції [PERSON] оголошено догану. З копії Висновку експертного дослідження, проведеного Луганським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром MBС України № 19/113/9-2/46 від 13.03.2017 року вбачається, що вартість матеріального збитку, завданого в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 15.06.2016 року, власнику колісного транспортного засобу «Toyota Prius», д.н.з. 13/1711, номер кузова [NUMBER], 2013 року виготовлення, реєстраційний номер 13 1711, який належить Департаменту патрульної служби МВС України (відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СХТ № 128565), станом на момент проведення експертного дослідження складає 68077,79 грн. Частиною 4 ст. 61 ЦПК України передбачено, що вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У відповідності до ч. 1-3 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Згідно ч. 2 ст. 131 КЗпП України працівники зобовязані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. Відповідно до ч. 1 ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. У п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України зазначено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Статтею 135-1 КЗпП України передбачено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо звязані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Суд враховує, що шкода майну позивача була завдана відповідачем під час виконання ним своїх трудових обовязків, а саме під час безпосереднього керування транспортним засобом. Постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПР від 28 грудня 1977 року № 447/24 затверджений вищевказаний перелік таких посад і робіт працівників, із якими можуть укладатися договори про повну матеріальну відповідальність. Посада водія або патрульного поліцейського, як і виконувана ними робота по керуванню транспортним засобом, у вказаному переліку відсутня. Як вбачається з матеріалів справи договір про повну матеріальну відповідальність між сторонами взагалі не укладався. З огляду на викладене, відповідно до законодавства, відповідач не несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, тому на нього в даному випадку не може бути покладена повна матеріальна відповідальність і відповідач може нести тільки обмежену матеріальну відповідальність, як це передбачено ст. 132 КЗпП України. З метою утвердження єдності системи судів загальної юрисдикції, яка забезпечується, в тому числі, єдністю судової практики (ч. 4 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), суд вважає за необхідне вказати, що аналогічна судова практика щодо вирішення подібних спірних правовідносин міститься в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2016 року по справі № 6-32678ск15, від 29 липня 2015 року по справі № 6-1060св15. Суд також враховує, що згідно із ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. При цьому суд враховує, що вищевказаний строк не є строком позовної давності, а є строком звернення до суду, тобто є особливим правовим інститутом. Обговорення причин пропущення такого строку має відбуватися незалежно від обґрунтованості позову по суті. Суд звертає увагу на те, що про факт завдання шкоди своєму майну позивач міг дізнатися та дізнався в день ДТП, тобто 15.06.2016 року, але в будь-якому разі не пізніше 04.10.2016 року, коли відповідача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за пошкодження службового автомобіля. День, в який позивач дізнався про винуватість відповідача у завданні шкоди, не має правового значення, адже згідно із ч. 3 ст. 233 КЗпП України річний строк відраховується з дня виявлення заподіяної працівником шкоди, тобто з дня, коли власник дізнався про сам факт завдання шкоди (пошкодження майна). Згідно із абзацом 3 п. 11 постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З огляду на викладене, у звязку з необґрунтованістю (недоведеністю) вимог про стягнення розміру шкоди з відповідача, суд доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Щодо вимоги про визнання відповідача винним у заподіянні шкоди суд зазначає, що вказаний спосіб захисту не відповідає ст. 16 ЦК України. Вина відповідача у заподіянні шкоди має бути підставою, а не предметом позову в подібних справах. Законним способом захисту в даному випадку є вимога про стягнення (відшкодування) майнової шкоди, у задоволенні якої судом вже відмовлено. Таким чином, не підлягає задоволенню і вимога про визнання відповідача винним у заподіянні шкоди.

Outcome: dismissed