Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

В січні 2018 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів за минулий час , а саме, з вересня 2014 року по грудень 2017 року включно в розмірі 33275,19 грн. В позовній заяві, яка була уточнена, позивачка [PERSON] зазначила, що з відповідачем [PERSON] вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 02.07.2005 року по 11.10.2012 року. Від сумісного подружнього життя сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачкою. У зв'язку з тим, що з часу розірвання шлюбу відповідач добровільно матеріальної допомоги доньці не надає, вона була вимушена звернутись до суду із вказаним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання доньки [PERSON] за минулий час, а саме, з вересня 2014 року по грудень 2017 року включно в розмірі 33275,19 грн. В судовому засіданні, адвокат [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнали в повному обсязі, тому що відповідач за домовленістю надавав позивачці матеріальну допомогу на утримання дитини, при цьому будь-які письмові підтвердження сплати аліментів не вимагав, він мав постійне місце проживання та постійне місце роботи, позивачка самостійно вирішила : отримувати соціальну допомогу як малозабезпечена особа, та вирішила не звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів. У відповідності до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 02.07.2005 року по 11.10.2012 рік. Від спільного подружнього життя сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. У відповідності до ч. 2 ст.191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені тільки при наявності підстав, установлених законом. Саме позивач повинен надати суду докази, того, що він вжив заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їхньої сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. При цьому, ухилення може виражатися у тому, що зобов'язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи та інші подібні дії. Отже, обов'язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та неможливість їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. Належними та допустимими доказами того, що позивачка вживала заходи щодо одержання аліментів з відповідача можуть бути документи, які підтверджують звернення одного з батьків у різні органи, зокрема, у фонд зайнятості щодо розшуку місця роботи одного з батьків, за місцем роботи батька про встановлення дійсного розміру його зарплати, про оголошення розшуку, документи про одержання тимчасової державної допомоги на дитину, копія рішення про визнання батька безвісно відсутнім, копія рішення про визнання батька обмежено дієздатним у зв'язку із зловживанням ним спиртних напоїв. За загальним правилом, визначеним СК України та судовою практикою вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів) з особистих мотивів. Суд, вирішуючи спір в частині вимог про стягнення аліментів за минулий час, з урахуванням вимог ст.191 СК України, вважає дані вимоги необґрунтованими, оскільки на підтвердження своїх вимог позивачем не надані докази того, що вона зверталася до відповідача про стягнення аліментів за вказаний період часу (листи, їх отримання відповідачем тощо). Вимоги позивача про стягння аліментів за минулий час мають бути підтвердженні офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необгрунтованими й задоволенню не підлягають. Однак, матеріали справи не містять жодних доказів, що позивач вживала до подачі позову до суду будь-які заходи щодо одержання аліментів з відповідача, а отже, вона не вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача (особисто до відповідача з проханням сплачувати аліменти не зверталася, не направлялись йому відповідні листи з таким проханням, не зверталась до його батьків з метою вплинути на нього та схилити до сплати аліментів, місця свого проживання відповідач не приховував ) та не надала доказів ухилення відповідача від сплати аліментів в сенсі ст. 191 ч.2 СК України. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтвердженні офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. Крім того, відповідачем та його адвокатом [PERSON] надані письмові докази того, що відповідач мав постійне місце проживання, постійне місце праці, в розшуку не перебував. Також в судовому засіданні за клопотанням представника позивача була допитана свідок [PERSON], яка є матір'ю позивачки. Свідок пояснила, що у 2005 р. між її донькою та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб. Від шлюбного життя сторони мають доньку [PERSON]. У 2012 році шлюб між її донькою та відповідачем був розірваний. Після розірвання шлюбу її дочка не зверталася до суду із позовом про стягнення аліментів, оскільки дочка не хотіла від відповідача нічого. Між ними існувала усна домовленість про те, що відповідач в добровільному порядку буде надавати позиваці та їх спільній дитині матеріальну допомогу, в сумі, яку він вважає за потрібну. До того, як [PERSON] виповнилося п'ять років [PERSON] надавав матеріальну допомогу, спілкувався з дитиною, дарував подарунки. Коли [PERSON] пішла до школи [PERSON] припинив спілкуватись з дитиною, матеріальної допомоги не надавав. У 2016 році [PERSON] зверталась до відповідача і він передав на дитину грошові кошти, однак в якій сумі, свідок не знає. На запитання представника відповідача чи вживала позивачка якихсь заходів для стягнення з відповідача аліментів на дитину, свідок пояснила, що її дочка не хотіла випрошувати кошти на дитину, вона взагалі не хотіла звертатись до відповідача за допомогою, а на теперішній час виникла необхідність стягнення аліментів, оскільки позивачка має скрутне матеріальне становище, оскільки дитина зростає та має більше потреб в її забезпеченні. Таким чином, у матеріалах справи відсутні докази про вжиття позивачем будь-яких заходів щодо одержання аліментів з відповідача протягом останніх трьох років та ухилення відповідача від їх сплати, тому в позові слід відмовити в повному обсязі. Згідно з ч.1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. При зверненні до суду із позовом про стягнення аліментів, судовий збір позивачем у відповідності до ЗУ «Про судовий збір» не сплачувався, однак в судовому засіданні було встановлено, що сторона позивача наполягала на тому, що аліменти повинні бути стягнуті з відповідача саме за минулий час, тому суд приходить до висновку, що в такому разі позивачка повинна сплатити на користь держави суму судового збору в розмірі 704,80 гривень.

Outcome: approved