Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до Виконавчого комітету Вінницької міської ради про зобовязання укладення договору найму на житлове приміщення. Позов мотивований тим, що 03.07.2017 на підставі листа Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 03.07.2017 позивача була вселено до квартири [ADDRESS]. На підставі даного листа та заяви позивача, МКП «ЖЕК № 15» на позивача було відкрито особовий рахунок та укладено договір щодо надання комунальних послуг. Наразі позивач проживає у даній квартирі, сплачує комунальні платежі, однак позбавлений можливості приватизувати дане житлове приміщення, оскільки він не зареєстрований у ньому. Правових підстав для реєстрації позивача у даному житловому приміщенні у відповідних органів не має, оскільки ордер на вселення та договір найму житла у позивача відсутні. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про зобовязання Виконавчий комітет Вінницької міської ради укласти із ним договір найму на квартиру [ADDRESS]. Також, позивач просив судові витрати залишити за ним. Ухвалою суду від 13.06.2018 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено провести у порядку загального позовного провадження. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. У строк, визначений судом ухвалою суду від 13.06.2018, від відповідача відзив на позов не надійшов. Будь-які докази по справі чи клопотання від відповідача, також, на адресу суду не надійшли. Ухвалою суду від 25.07.2018 підготовче провадження було закрито, а справа призначена до судового розгляду. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги в повному обсязі, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві, та просив задовольнити. Представник відповідача при вирішенні спору поклався на розсуд суду. По справі встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] відноситься до державного житлового фонду. Обслуговування вказаного будинку здійснює МКП «ЖЕК № 15». Відповідно до листа Виконавчого комітету Вінницької міської ради № 01-00-003-28075 від 03.07.2017, квартира [ADDRESS] була передана [PERSON] під схоронність з метою запобігання самовільного заселення. (а.с. 55) З копії особового рахунок № 7311 вбачається відсутність даних про реєстрацію осіб у вказаній квартирі, а сам особовий рахунок на квартиру оформлений на [PERSON] (а.с. 56) Згідно акту № 2604188 від 26.04.2018, складеного комісією в складі працівників МКП «ЖЕК № 15», [PERSON] з 01.07.2017 проживає без реєстрації в квартирі [ADDRESS]. (а.с. 67) З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] проживає за вищевказаною адресою без реєстрації та здійснює витрати, пов'язані з оплатою комунальних послуг за користування ними та виконує інші зобов'язання, що випливають із договору найму житлового приміщення, що зокрема, підтверджується договорами про надання комунальних послуг та квитанціями про їх оплату. (а.с. 57-66, 69-88) Таким чином, суд встановлено, що позивач постійно користується спірним житловим приміщенням, утримує квартиру в належному стані, сплачує комунальні платежі у відповідні строки, дотримується правил добросусідства, тобто фактично виконує умови договору найму житла. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позовній заяві, заслухавши пояснення позивача і представника відповідача в судовому засіданні, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст.ст. 47, 48 [PERSON] України кожній особі гарантовано право на житло. Виходячи з положень [PERSON] про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, сама по собі наявність чи відсутність реєстрації не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Виходячи зі\~змісту норм ст. ст.\~1,\~6,\~9,\~61 ЖК України,\~ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені\~ст. 64 ЖК України\~права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності. В судовому засіданні встановлено, що спірне житлове приміщення є постійним місцем проживання позивача. Відповідно до ст. 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорії громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Згідно ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім'я якого видано ордер. Частина 1 ст. 63 ЖК України визначає, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Отже, вищевказаними положеннями ЖК України чітко визначено порядок отримання в користування житлового приміщення у будинках державного і громадського житлового фонду: 1) рішення виконавчого комітету ВМР, в даному випадку, про надання жилого приміщення; 2) ордер; 3) укладення договору найму жилого приміщення на підставі ордеру між наймодавцем ЖЕО і наймачем громадянином, на якого видано ордер. Такими, що самоуправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися в нього самовільно без будь-яких підстав або незважаючи на заборону про вселення. В судовому засіданні встановлено, що позивач вселився до спірного житлового приміщення за згодою ВМР, тобто не самовільно. В звязку з тим, що позивач вселився до спірного житла та проживає в ньому не самоуправно, а також виконує усі умови договору найму житлового приміщення, що було встановлено судом, суд вважає є достатньо підстав для вирішення питання щодо прийняття відповідачем рішення про можливість надання цього жилого приміщення позивачу в порядку, передбаченому чинним законодавством України. Однак, враховуючи відповідь Департаменту житлового господарства ВМР від 30.05.2018 на звернення позивача, суд вважає наявність бездіяльності з цього житлового питання відповідних органів. В той же час, вимога позивача про зобовязання відповідача укласти договір найму не підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд вважає, що зобовязання відповідача у спосіб, визначений позивачем до вчинення дій укласти із ним договір найму, порушує положення ст. 19 [PERSON] України, оскільки суд не вправі перебирати на себе повноваження іншого органу. Так, відповідно до положень вказаної статті [PERSON] України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені [PERSON] та законами України. Втручання в дискреційні повноваження субєкта влади виходить за межі завдань цивільного судочинства. Між тим, особливістю житлових відносин, що виникли між сторонами, є те, що договір найму житлового приміщення в державному і комунальному житловому фонді укладається на основі Типового договору найму жилого приміщення, який затверджений Кабінетом Міністрів України. Тому,\~суд звертає\~увагу на\~те,\~що відповідно\~до абз.\~2\~ч.\~3\~ст.\~6\~ЦК України\~сторони в\~договорі не\~можуть відступити\~від положеньактів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Обов'язковість для сторін положень актів законодавства, що випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами, означає, що у такому разі йдеться про імперативні норми, передбачені законодавством. Як відомо, імперативна норма встановлює правила, які не можуть бути змінені сторонами в договорі. Серед основних прав і свобод людини і громадянина [PERSON] України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоровя й добробуту її самої та її родини». Невідємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Суд вважає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникало би необхідності повторного звернення до суду, а здійснювалося б примусове виконання рішення. «Ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, що не відповідає розглядуваній міжнародній нормі. Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)». Отже, враховуючи вищевикладене, основні засади цивільного судочинства та необхідність ефективного засобу правового захисту, суд прийшов до висновку про необхідність захисту прав позивача шляхом зобовязання Виконавчого комітету Вінницької міської ради розглянути питання щодо надання в користування [PERSON] квартири [ADDRESS] в порядку, передбаченому чинним законодавством України та прийняти відповідне рішення. В задоволенні решти вимог позивача слід відмовити, оскільки такі вимоги є необґрунтованими і недоведеними належними і допустимими доказами. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом прийнято до уваги клопотання позивача про залишення за ним таких витрат. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial