Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 13.10.2020 р. надійшов зазначений позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, у якій Позивач просить суд: розірвати шлюб, укладений сторонами та зареєстрований 01.06.2013 р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Володарського районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 25. На обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач у своїй позовній заяві зазначила, що сторонами 01.06.2013 р. зареєстровано шлюб; від шлюбу вони мають неповнолітнього сина, 2014 р.н. Протягом останнього часу стосунки у сторін розладилися, зниклі взаємні повага, розуміння, загалом спільне життя не склалося; примирення вважає неможливим. Після виконання вимог частин шостої, сьомої статті 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) ухвалою суду від 24.11.2020 р. відкрито провадження в справі, визначено здійснення розгляду справи у порядку загального позовного провадження, встановлено Відповідачеві строк для подання відзиву, призначено підготовче судове засідання на 17.12.2020 р. (а.с. 17-18). У підготовче судове засідання 17.12.2020 р. сторони не з`явилися, про дату, час та місце засідання суду належно повідомлені, що підтверджено матеріалами справи (а.с. 19-20). Позивач 17.12.2020 р. подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с. 21). Відповідач 17.12.2020 р. також подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає, просить шлюб розірвати (а.с. 22). За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстави для відкладення підготовчого судового засідання, визначені статтею 198 ЦПК України, також відсутні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності; якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (частина третя статті 211 ЦПК України); у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України). Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 49, частини першої статті 206 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу (провадження у справі), зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі, зокрема, визнання позову проводиться в порядку статті 206 ЦПК України. Згідно з частиною четвертою статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За роз`ясненнями Верховного Суду України, викладеними у пункті 24 Постанови Пленуму від 12.06.2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пункті 11 Постанови Пленуму від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом; визнання відповідачем позову має бути безумовним, не суперечити закону й не порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), у такому разі суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для прийняття визнання Відповідачем позову та задоволення позовних вимог Позивача, суд, ознайомившись з матеріалами справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), виходить з такого. З наявних письмових матеріалів справи судом встановлено, що 01.06.2013 р. сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 01.06.2013 р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Володарського районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 25 (а.с. 4). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 19.02.2014 р. Виконавчим комітетом Логвинської сільської ради Володарського району Київської області, актовий запис № 3 (а.с. 5). Як зазначено Позивачем у позовній заяві та не спростовувалося Відповідачем, яким подано заяву про визнання позову, спільне життя не склалося, примирення неможливе. За загальним правилом частини першої статті 82 ЦПК України обставини, визнані учасниками справи, не підлягають доказуванню. Відповідно до Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (стаття 51); іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України (стаття 26). Згідно з положеннями статей 16, 60, 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою статті 60 названого Закону обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя, яким є право держави, громадянином якої вона є. За статтею 28 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, яка ратифікована Законом України від 10.11.1994 р. № 240-94/ВР, набула чинності для України 14.04.1995 р. і застосовується, зокрема, у відносинах України з Республікою Білорусь, по справах про розірвання шлюбу застосовується законодавство Договірної Сторони, громадянами якої є подружжя на момент подачі заяви; якщо один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - іншої Договірної Сторони, застосовується законодавство Договірної Сторони, установа якої розглядає справу про розірвання шлюбу. У зв`язку з наведеним та враховуючи, що Позивач є громадянкою України, зареєстрована і проживає в Україні, Відповідач є громадянином Республіки Білорусь (як зазначено в названому вище свідоцтві про шлюб), зареєстрований та проживає також в Україні, де подружжя мало останнє спільне місце проживання, тому до правовідносин сторін щодо припинення шлюбу суд застосовує законодавство України. В Україні шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість (стаття 51 Конституції України, статті 24, 56 Сімейного кодексу України). Шлюб припиняється внаслідок його розірвання, зокрема, за позовом одного з подружжя на підставі відповідного рішення суду (частина друга статті 104, частина третя статті 105, стаття 110 Сімейного кодексу України). За статтею 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (стаття 113 Сімейного кодексу України). Зогляду на викладене суд дійшов до висновку, що рішення сторін про розлучення є виваженим і свідомим, причини, з яких вони наполягають на розірванні шлюбу, - обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження ними сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають. Суд не може примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення, продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків і можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. За позицією Верховного Суду шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя; незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу (постанова від 08.11.2018 р. у справі № 569/458/18). З огляду на це суд вважає, що визнання Відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому вбачає наявними підстави для прийняття визнання позову Відповідачем та задоволення позову, залишивши Позивачеві прізвище « [PERSON] » згідно з позовною заявою та поданою 17.12.2020 р. заявою (а.с. 1, 21). За імперативними приписами частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України з Відповідача стягуються судові витрати на користь Позивача. Водночас, зважаючи на визнання Відповідачем позову, суд застосовує положення частини першої статті 142 ЦПК України, частини третьої статті 7 Закону України «Про судовий збір» відносно повернення Позивачеві з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Зважаючи на усе наведене та відповідно до статей 24, 55, 104, 105, 110, 112, 113, 115 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved