Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-24 00:00:00

В січні 2014 року позивачка звернулася до суду з даним позовом. Вказувала, що є власницею 5/8 частин будинку № 58 по вул. Єрмака в м. Маріуполі, 3/8 частини якого належать її неповнолітньому сину [PERSON] Окрім власників будинку в ньому зареєстровані її молодший син [PERSON] і колишній чоловік [PERSON], якого позивачка просить висилити, посилаючись на те, що поведінка відповідача робить неможливим проживання з ним в одному будинку, внаслідок постійних сварок, рукоприкладства, систематичного псування майна, відмови участі у витратах з утримання будинку. Відповідач позов не визнав, посилаючись на відсутність спору та хибність обраного позивачкою способу захисту порушеного права. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка та її неповнолітній син від першого шлюбу є співвласниками спірного будинку (т.2 а.с.41-44), до якого в 2002 році в якості члена сімї вселився, а в 2005 році був зареєстрований (т.2а.с.59) відповідач, котрий в січні 2006 року уклав з позивачкою шлюб (т.1 а.с.141), у якому в січні наступного року народився [PERSON] (т.2 а.с.161). У вересні 2013 року шлюб між сторонами розірвано (т.1 а.с.142). За змістом ст. ст. 4, 11 ЦПК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає один з визначених ст. 16 ЦК України чи встановлений іншим законом або договором спосіб захисту цивільного права. Обравши способом захисту виселення відповідача за неможливістю спільного проживання, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну підстави такого виселення. Згідно зі ст. 9 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Відповідно до ст. 116 ЖК України, на яку посилається позивачка як на правову підставу позову, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 17 постанови від 12 квітня 1985 р. № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Йдеться, зокрема, про заходи попередження, яких застосовують суди, прокурори, органи внутрішніх справ, адміністративні комісії виконкомів, а також заходи громадського впливу, яких вживають збори жильців будинку чи члени житлово-будівельних кооперативів, трудові колективи, товариські суди й інші громадські організації за місцем роботи або проживання відповідача. Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сімї на підставі ст. 116 ЖК, факт застосування заходів запобігання та громадського впливу, відповідно до правил ст. 29 ЦПК про допустимість засобів доказування, має підтверджуватися письмовими доказами. У справі, що розглядається цим судом такі докази відсутні. До того ж судом встановлено, що в травні 2014 року відповідач залишив спірний будинок, створив нову сімю і на вселення до будинку позивачки не претендує. Ці обставини визнані сторонами, а отже відповідно до ст. 61 ЦПК України не вимагають доказування та свідчать про відсутність спору щодо права на проживання відповідача в зазначеному будинку, тоді як за змістом ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України особа має право на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, відсутність спору виключає можливість застосування цивільно-правових засобів захисту права. Ухвалою суду від 15 січня 2014 року було застосовано засоби забезпечення позову за заявою відповідача, які на виконання вимог ч.6 ст.154 ЦПК України повинні бути скасовані під час ухвалення судового рішення по справі, але будуть застосовуватись до набрання судовим рішенням законної сили.

Outcome: dismissed