Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.11.2014 у справі № 712/5862/13-ц, яке набрало законної сили 11.12.2014, з відповідача стягнуто компенсацію вартості спільного майна подружжя в сумі 47 426, 18 гривень та судові витрати в сумі 5 650, 26 гривень. Таким чином у відповідача виникло зобовязання сплати на користь позивача боргу в сумі 53 076, 42 гривень. Відповідач добровільно рішення суду не виконав, у звязку з чим стягнення проходить в примусовому порядку. Згідно із довідкою ЦВДВС м. Черкаси № 15-1-36/1680 від 10.05.2018 стягнення заборгованості відбувалося в наступному порядку: в березні 2017 року сплачено 810, 84 гривень; в червні 2017 року 2 204, 76 гривень; в серпні 2017 року 811, 58 гривень; у вересні 2017 року 2 434, 75 гривень; в грудні 2017 811, 59 гривень; в січні 2018 року 811, 59 гривень; в лютому 2018 року 2 271, 11 гривень. Залишок боргу становить 42 917, 23 гривень. У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про стягнення з відповідача на користь [PERSON] 3 % річних в сумі 4 523, 00 гривень та інфляційних втрат в сумі 44 100, 80 гривень, а також судових витрат. Ухвалою суду від 01.08.2018 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено провести у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. Ухвалою суду від 16.08.2018 судом відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. У строк, визначений судом ухвалою суду від 01.08.2018, від відповідача надійшов відзив на позов із заявою про застосування строків позовної давності. У відзиві відповідач зазначив про невизнання ним позовних вимог, оскільки вважає, що за рішенням суду зобовязальні правовідносини не виникають, а тому положення ч. 2 ст. 625 ЦК України не розповсюджуються на правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем. Також відповідач вважає розрахунок, здійснений позивачем, невірним. Крім того відповідач просив відмовити в задоволенні позову, застосувавши позовну давність. 07.09.2018 судом отримано відповідь на відзив, яка надана суду у строк встановлений судом, в якій позивач заперечує щодо аргументів відповідача, викладених у його відзиві, та просить позов задовольнити в повному обсязі. Крім того 11.09.2018 позивачем направлено до суду заяву із додатковими поясненнями. 17.09.2018 від відповідача до суду у строк, визначений судом, надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив і відповідь на заяву позивача. Ухвалою суду від 04.10.2018 по справі витребувано докази. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.11.2014 у цивільній справі № 712/5862/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання особистої приватної власності чоловіка на майно позов [PERSON] задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за Ѕ вартості спільного майна подружжя в сумі 47 426, 18 гривень та судові витрати в сумі 5 650, 26 гривень; в задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовлено. Дане рішення суду набрало законної сили 11.12.2014 згідно ухвали апеляційного суду Черкаської області. (а.с. 9-14) Судом встановлено, що на виконання вищевказаного судового рішення, відповідачем були здійснені наступні розрахунки: 16.03.2017 сплачено 810, 84 гривень; 08.06.2017 1 393, 20 гривень; 10.08.2017 811, 58 гривень; 18.09.2017 1 623, 16 гривень; 13.11.2017, 14.12.2017, 15.01.2018 по 811, 59 гривень; 14.02.2018, 14.03.2018, 16.04.2018, 14.05.2018, 13.06.2018, 11.07.2018, 17.09.2018 по 757, 04 гривень, що підтверджується довідкою, виданою Центральним відділом ДВС м. Черкаси на виконання ухвали суду від 04.10.2018. (а.с. 93-95) Таким чином, судове рішення виконано відповідачем не у повному обсязі, лише частково на суму 12 373, 54 гривень. Заборгованість за рішенням суду від 10.11.2014 становить 40 702, 90 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а інші юридичні факти. Згідно ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду. За змістом ст.ст. 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі I «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу I книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань. А оскільки на підставі судового рішення від 10.11.2014, між сторонами виникло саме грошове зобов'язання, то його невиконання зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України. Вищевикладене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 16.05.2018 у справі № 459/3560/15-ц. За змістом положень ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України). Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобовязання, які мають особливості. За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення грошових коштів, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення. Враховуючи вищевикладене, суд не погоджується із твердженнями відповідача про те, що позивачем безпідставно предявлено вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних з відповідача. Разом із тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобовязання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим згідно із ч. 3 і ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідачем подано заяву про застосування позовної давності. Вирішуючи питання щодо застосування позовної давності, суд прийшов до наступного висновку. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобовязання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобовязання до моменту його усунення. Стягнення 3% річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобовязання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову. Враховуючи, що позивач звернулась за стягненням інфляційних втрат і 3 % річних відсотків за весь період прострочення платежу, то суд встановлює, чи дотримано строки позовної давності. Позивач визначила період для стягнення 3 % річних та інфляційних втрат з 12.12.2014 (дата набрання судовим рішенням про стягнення грошових коштів законної сили) по 31.05.2018, а з позовом звернулась 17.07.2018 (судом одержано 19.07.2018). Позивачем не заявлялось клопотання про поновлення пропущених строків позовної давності і наявність поважності причин пропуску цих строків судом не встановлена. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Судом встановлено, що право предявлення вимоги про виконання зобовязання у позивача виникло з моменту набрання рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.11.2014 у цивільній справі № 712/5862/13-ц законної сили. Судом не встановлено переривання перебігу позовної давності з 12.12.2014 до 16.07.2015. Тому, враховуючи вищевикладене, задоволенню підлягають вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за період з 16 липня 2015 року по 16 липня 2018 року (включно). З позову вбачається, що позивачем на момент звернення до суду із позовом заборгованість відповідача перед позивачем за судовим рішенням була визначена в сумі 42 917, 23 гривень. Однак, на підставі витребуваної судовим рішенням від 04.10.2018 довідки Центрального відділу ДВС м. Черкаси судом встановлено, що на момент звернення до суду заборгованість становила 41 459, 94 гривень, а станом на 16.10.2018 (день видачі довідки) - 40 702, 90 гривень. Таким чином, 3 % річних з урахуванням вищевказаних положень і проведених розрахунків відповідачем за визначений позивачем період до 31.05.2018, становитимуть: З 16.07.2015 по 16.03.2017: 53 076, 44 гривень (сума заборгованості, розмір якої впродовж вказаного періоду не змінювався) х 609 днів (кількість днів прострочки) х 3%/365 = 2 656, 73 гривень; З 16.03.2017 по 08.06.2017: 52 265, 60 гривень х 84 х 3 %/365 = 360, 85 гривень; З 08.06.2017 по 10.08.2017: 50 872, 40 гривень х 63 х 3 %/365 = 263, 42 гривень; З 10.08.2017 по 18.09.2017: 50 060, 82 гривень х 39 х 3%/365 = 160, 47 гривень; З 18.09.2017 по 13.11.2017: 48 437, 66 гривень х 56 х 3%/365 = 222, 94 гривень; З 13.11.2017 по 14.12.2017: 47 626, 07 гривень х 31 х 3%/365 = 121, 35 гривень; З 14.12.2017 по 15.01.2018: 46 814, 48 гривень х 32 х 3%/365 = 123, 13 гривень; З 15.01.2018 по 14.02.2018: 46 002, 89 гривень х 30 х 3%/365 = 113, 43 гривень; З 14.02.2018 по 14.03.2018: 45 245, 85 гривень х 28 х 3%/365 = 104, 13 гривень; З 14.03.2018 по 16.04.2018: 44 488, 81 гривень х 33 х 3%/365 = 120, 67 гривень; З 16.04.2018 по 14.05.2018: 43 731, 77 гривень х 28 х 3%/365 = 100, 64 гривень; З 14.05.2018 по 13.06.2018: 42 974 З 14.05.2018 по 31.05.2018 (включно): 42 974, 73 гривень х 18 х 3%/365 = 63, 58 гривень. Отже, всього за період з 16 липня 2015 року по 31 травня 2018 року (включно) 3 % річних становлять 4411, 34 гривень. Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При розрахунку суми інфляційних втрат судом враховано розяснення Верховного Суду України, викладені в листі № 62-97р. «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997. Заборгованість за період з 16 липня 2015 року по 16 липня 2018 року (включно) становить: За період з 16.07.2015 по 16.03.2017 53 076, 44 гривень; За період з 17.03.2017 по 08.06.2017 52 265, 60 гривень; За період з 09.06.2017 по 10.08.2017 50 872, 40 гривень; За період з 11.08.2017 по 18.09.2017 50 060, 82 гривень; За період з 19.09.2017 по 13.11.2017 48 437, 66 гривень; За період з 14.11.2017 по 14.12.2017 47 626, 07 гривень; За період з 15.12.2017 по 05.01.2018 46 814, 48 гривень; За період з 06.01.2018 по 14.02.2018 46 002, 89 гривень; За період з 15.02.2018 по 14.03.2018 45 245, 85 гривень; За період з 15.03.2018 по 16.04.2018 44 488, 81 гривень; За період з 17.04.2018 по 04.05.2018 43 731, 77 гривень; За період з 05.05.2018 по 13.06.2018 42 974, 73 гривень; За період з 14.06.2018 по 11.07.2018 42 217, 69 гривень; За період з 12.07.2018 по 16.07.2018 (включно) 41 460, 65 гривень. Отже, враховуючи вищевказане і розрахунковий період визначений позивачем до 31.05.2018, в даному випадку, розрахунок індексу інфляції повинен здійснюватися з серпня місяця 2015 року по травень місяць 2018 року (включно). Таким чином, інфляційні втрати з урахуванням позовної давності та вищевказаних положень становитимуть: з серпня місяця 2015 року по березень місяць 2017 року (включно): 53 076, 44 гривень х 120, 16 % = 63 776, 65 гривень - 53 076, 44 гривень = 10 700, 21 гривень; з квітня місяця 2017 року по травень місяць 2017 року (включно): 52 265, 60 гривень х 102, 21 % = 53 420, 67 гривень - 52 265, 60 гривень = 1 155, 07 гривень; з червня місяця 2017 року по липень місяць 2017 року (включно): 50 872, 40 гривень х 100, 00 % = 51 788, 10 гривень - 50 872, 40 гривень = 915, 70 гривень; з серпня місяця 2017 року по вересень місяць 2017 року (включно): 50 060, 82 гривень х 101, 90 % = 50 011, 97 гривень - 50 060, 82 гривень = 951, 15 гривень; за жовтень місяця 2017 року: 48 437, 66 гривень х 101, 20 % = 49 018, 91 гривень - 48 437, 66 гривень = 581, 25 гривень; за листопад місяць 2017 року: 47 626, 07 гривень х 100, 90 % = 48 054, 70 гривень - 47 626, 07 гривень = 428, 63 гривень; за грудень місяць 2017 року: 46 814, 48 гривень х 101, 00 % = 47 282, 62 гривень 46 814, 48 гривень = 468, 14 гривень; за січень місяць 2018 року: 46 002, 89 гривень х 101, 50 % = 46 692, 93 гривень 46 002, 89 гривень = 690, 04 гривень; за лютий місяць 2018 року: 45 245, 85 гривень х 100, 90 % = 45 653, 06 гривень 45 245, 85 гривень = 407, 21 гривень; з березня місяця 2018 року по квітень місяць 2018 року (включно): 44 488, 81 гривень х 101, 71 % = 45 249, 57 гривень 44 488, 81 гривень = 760, 76 гривень; за травень місяць 2018 року: 43 731, 77 гривень х 100, 00 % = 43 731, 77 гривень - 43 731, 77 гривень = 0,00 гривень. Інфляційні втрати на заборгованість, що виникла за наступний період, повинні розраховуватися з червня місяця 2018 року, однак позивачем предявлено вимоги про стягнення, зокрема, інфляційних втрат до 31.05.2018, тому враховуючи порядок розрахунку інфляційних втрат та вищевикладене, такі втрати за вказаний період не судом не розраховуються. Отже, всього за період з 16 липня 2015 року по 31 травня 2018 року (включно) інфляційні втрати становлять 17 058, 16 гривень. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом та відповідачем разом із відзивом до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в звязку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі суду від 01.08.2018 було розяснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені учасниками справи в заявах по суті, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Суд прийшов до висновку, що позиція відповідача щодо незастосування в даних правовідносинах, які виникли не на підставі договору, норми ст. 625 ЦК України зводиться, по суті, до неможливості захисту позивачем своїх майнових інтересів, зокрема від знецінення коштів. Така ситуація має наслідком фактично безоплатне користування боржником чужими грішми, що суперечить нормам ЦК України щодо захисту права власності та загальним засадам цивільного законодавства принципам добросовісності, справедливості та розумності. Така неможливість власника коштів домогтися як їх повернення, так і збереження від знецінення, безумовно, є порушенням права на мирне володіння майном, що, відповідно, має наслідком недотримання вимог ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 41 Конституції України. Адже, за практикою Європейського суду з прав людини, право грошової вимоги є активом, який становить поняття «майно». Отже, враховуючи вищевикладене, застосовуючи позовну давність, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню за період з 16.07.2015 по 31.05.2018 (включно) 3 % річних в сумі 4 411, 34 гривень та інфляційні втрати в сумі 17 058, 16 гривень. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних в сумі 111, 66 гривень та інфляційних втрат в сумі 27 042, 64 гривень слід відмовити, враховуючи невідповідність проведення розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат вимогам чинного законодавства України, а також в звязку із спливом позовної давності. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 704, 80 гривень, що підтверджується квитанцією від 04.07.2018. (а.с. 1) Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що відповідач на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору як особа з інвалідністю ІІ групи. (а.с. 45) Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Вищевказане узгоджується із правовими позиціями висловленими Верховним Судом України у постановах № 6-152цс17 від 01.03.2017, № 504/2418/14-2 від 31.05.2017, № 6-1544цс17 від 18.10.2017. Тому, враховуючи вищевказане з відповідача на користь позивача не підлягає стягненню судовий збір в сумі 311, 17 гривень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (44, 15 %), а підлягає компенсації позивачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Решту судового збору, в сумі 429, 63 гривень, слід залишити за позивачем. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано. На підставі викладеного та

Outcome: partial