Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-15 00:00:00

В травні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить розділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя наступним чином: визнати за позивачем право власності на 1/2 частку домоволодіння із земельною ділянкою площею 603 кв. м. за адресою: вул. Ізмаїльська, буд. 25 в м. Миколаєві. Сторони в судове засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку. Представник позивачки надав суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримав, просив його задовольнити. Відповідач надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позов не визнає з підстав, викладених у запереченнях. Суд ухвалив розглядати справу у відсутність учасників процесу, оскільки в справі достатньо даних про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 07 грудня 1991 року. За час шлюбу [PERSON] придбав домоволодіння із земельною ділянкою площею 603 кв. м. за адресою: вул. Ізмаїльська, буд. 25 в м. Миколаєві, що підтверджується договором № 1440 купівлі-продажу нерухомого майна. Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 18 лютого 2013 року, яке набрало законної сили, визнано дійсним вище вказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна право власності на земельну ділянку площею 603 кв. м., по вул. Ізмаїльська, 25 в м. Миколаєві. Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до вимог пунктів 2,4 ст. 65 СК під час укладання договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Тобто зазначені норми матеріального права презумують факт спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя. Отже обовязок спростувати презумпцію спільності майна лежить на відповідачеві, яка жодних достовірних та допустимих доказів щодо наявності інших обставин, передбачених ст. 57 СК України суду не надала. Крім того, відповідач визнала позов не заперечує проти його задоволення. Відповідно до ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р., «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», п. 22-25 - поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.. 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості під час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело та час його придбання. Вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі (як-то є автомобіль), суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ст. 70 Сімейного Кодексу України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Наведені обставини свідчать про те, що спірне домоволодіння із земельною ділянкою є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, а отже сторони мають право на їх поділ, при цьому їхні частки є рівними, а саме: по 1/2 частці кожному з подружжя. Суд приймає до уваги посилання відповідача на те, що за його твердженням спірне майно є об'єктом його особистої приватної власності, так як придбане, нібито, за кошти батька, проте суд не може покласти їх в основу судового рішення, оскільки критично оцінює представлену [PERSON] розписку, укладену між ним та батьком 12 жовтня 1997 року. Так, на думку суду, копія представленої розписки не є доказом, достатнім для підтвердження факту передачі грошових коштів від батька сину. Розписка складена без участі сторонніх осіб (свідків), які б могли підтвердити факт передачу грошових коштів, про допит батька в якості свідка в даній справи відповідач також клопотань не заявляв. Таким чином позов підлягає задоволенню повністю. В силу ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved