Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

До Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області звернулося товариство з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що 17 січня 2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Служба швидкого кредитування» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 140117-154419, згідно з яким відповідач отримала кредит у розмірі 1300 грн. та взяла на себе зобов'язання повернути отримані кошти, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 364 грн., що разом складає 1664 грн. у строк до 30 січня 2014 року. Відповідач допустив порушення зобов'язання у зв'язку з чим було нараховано пеню відповідно до умов договору в сумі 22 553 грн. 90 коп. із розрахунку 2% за кожний день прострочення платежу. Первісний кредитор, ТОВ «Служба миттєвого кредитування», уклав договір з позивачем (новим кредитором), відповідно до якого відбулася заміна кредитора, про що було повідомлено боржника. На підставі вищевикладеного позивач просив суд стягнути з [PERSON] на його користь 24 150 грн. 92 коп.: 1247 грн. 72 коп. - основний борг; 349 грн. - проценти за договором; 22 553 грн. 90 коп. - пеня. В судове засідання позивач не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач в судовому засіданні позов визнала частково, суду пояснила, що вона дійсно отримувала кредит в розмірі 1300 грн., порушила порядок погашення заборгованості, проте не погоджується з сумою нарахованої пені, яка, на її думку, є занадто великою. Суд, вислухавши пояснення відповідача, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 17 січня 2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Служба швидкого кредитування» та [PERSON] було укладено кредитний договір №140117-154419, згідно з умовами якого позичальник отримав позику в сумі 1300 грн. на строк до 30 січня 2014 року, з умовами сплати процентів за користування кредитом в розмірі 364 грн. У день повернення кредиту Позичальник мав повернути 1664 грн. разовим платежем. (а.с.6). Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Уклавши з товариством з обмеженою відповідальністю «Служба швидкого кредитування» договір кредиту та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності [PERSON] порушила договірні зобов`язання, що призвело до виникненя заборгованості, яка станом на 13 березня 2017 року становить 1597 грн.02 коп.: 1247 грн. 72 коп. - основний борг; 349 грн. 30 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитними коштами. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Умовами договору передбачено відповідальність за невиконання зобов'язання. Так п. 6.2 встановлено, що у випадку порушення строків повернення кредиту позичальник сплачує кредитодавцю пеню у розмірі 2 % від суми кредиту за кожен день прострочення платежів, що згідно з розрахунком позивача становить 22 553 грн. 90 коп. (а.с.9-28). Доказів повернення кредиту на день ухвалення рішення сторонами суду не надано. 10 грудня 2015 року між первісним кредитором ТОВ «Служба швидкого кредитування» та новим кредитором ТОВ «Служба миттєвого кредитування» було укладено договір про відступлення права вимоги, згідно з яким до нового кредитора перейшли права кредитора за кредитними договорами згідно з Додатком № 1 до договору, в тому числі за кредитним договором № 140117-154419 (а.с.40-41). У зв'язку з цим суд вважає вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на його користь заборгованості за договором кредиту, процентів за користування грошовими коштами та пені законними та обґрунтованими. Разом з тим, судом встановлено, що розмір пені значно перевищує розмір заборгованості за кредитом. Частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Верховний Суд України 3 вересня 2014 року за наслідками розгляду справи № 6-100 цс 14 зробив правовий висновок про те, що частина третя статті 551 Цивільного кодексу України з урахуванням положень статті 3 Цивільного кодексу країни щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 Цивільного процесуального кодексу України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Згідно з ч. 1 ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх судів України. У зв'язку з чим суд вважає за можливе зменшити суму пені, яка підлягає стягненню з відповідача. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» до [PERSON] про стягнення боргу підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приймає до уваги, що позов задоволено частково, а тому згідно з ч.1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. При цьому суд приймає до уваги п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», згідно з яким вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України «Про судовий збір»). На підставі викладеного та

Outcome: partial