Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-09 00:00:00

В червні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до територіальної громади м.Миргорода в особі Миргородської міської ради, [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] з господарчими спорудами. В позові посилався на те, що у квітні 1988 року, перебуваючи в трудових правовідносинах з Миргородським КХП №2, отримав від цього підприємства ордер № 3 на заняття жилої площі в гуртожитку у виді житлового будинку за адресою [ADDRESS], та в квітні 1988 року вселився в указаний житловий будинок де і проживає по теперішній час. 21 вересня 2009 року в Миргородському комунальному житлово-експлуатаційному управлінні позивач отримав свідоцтво № 6038 про право власності на вказаний будинок, але в ДКП «Миргородтехінвентаризація» з'ясувалось, що в інвентаризаційній справі на указане будинковолодіння власником значиться [PERSON]. 25 квітня 2013 року проведено державну реєстрацію припинення, у зв'язку з визнанням його банкрутом, ВАТ «Миргородський комбінат хлібопродуктів № 2», яке після реорганізації Миргородського КХП № 2 було його правонаступником. Позивач вважав, що лише за рішенням суду має право на визнання за ним прав власності на вказаний житловий будинок з господарчими спорудами за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України, оскільки постійно проживав в ньому з квітня 1988 року. Ухвалою суду від 10 вересня 2014 року провадження у справі в частині позову до [PERSON] було закрито у зв'язку зі смертю останньої і відсутністю правонаступників (а.с.51). Позивач [PERSON], та його представник [PERSON], що діє на підставі відповідної довіреності (а.с. 24, 49) в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Представник відповідача Миргородської міської ради Лисенко Р.О., що діє на підставі відповідної довіреності (а.с.50) позов визнав, проти його задоволення не заперечував. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову за умови, що визнання відповідачем позову не суперечить закону або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Позивач [PERSON] знаходився в трудових відносинах з «Миргородським КХП-2» і згідно ордеру № 3 від 4 квітня 1988 року про заняття жилої площі в гуртожитку (а.с. 7) на період роботи на підприємстві, на підставі рішення комітету профспілки протокол № 33 від 25.02.1988 року, йому було надано для проживання будинок [ADDRESS], в який він вселився і проживає по теперішній час (а.с.14-15). На спірний будинок [ADDRESS] позивач отримав свідоцтво про право власності № 6038, видане Миргородським комунальним житлово-експлуатаційним управлінням 21 вересня 2009 року (а.с. 12). Але, згідно повідомлення ДКП «Миргородтехінвентаризація» встановлено, що станом на 31.12.2012 року будинковолодіння по [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON], ? частина згідно Свідоцтва про право власності від 18.12.1985 року, виданого Миргородською ДНК за р. № 4050, та ? частина згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.12.1985 року, виданого Миргородською ДНК за р. № 4048 (а.с. 46), що підтверджується також копією інвентаризаційної справи на домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 17-23). [PERSON] померла [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 37). Згідно повідомлення Полтавського обласного державного нотаріального архіву встановлено, що після померлої [INFO] [PERSON] спадкова справа не заводилася, свідоцтво про право на спадщину не видавалось (а.с. 47). Згідно із ст.325 ЦК України суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи, які можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати Ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомими майном - протягом п'яти років, набуває права власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У відповідності з ст.397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. У відповідності до п. 13 Постанови пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої ст.344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим кодексом. При цьому, відповідно до п.11 вищезгаданої постанови Пленуму ВССУ, суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Судом встановлено, що позивач [PERSON] понад десять років відкрито та безперервно проживає та доглядає за житловим будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS], а отже за правилами ч. 1 ст. 344 ЦК України останній набув право власності на це майно. Відповідно до роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Таким чином, відповідно до ст.186 ЦК України господарські будівлі є приналежністю до головної речі - будинку і окремого визнання права власності на них не потребують. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, отже позов необхідно задовольнити.

Outcome: approved