Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

В січні 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, та просив стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики у сумі 10 000 грн та судові витрати по сплаті судового збору у сумі 243,60 грн. На підтвердження позовних вимог вказав, що 23 лютого 2013 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, про що складено розписку 25 вересня 2013 року, за яким відповідач [PERSON] зобов'язувався до середини жовтня цього ж року повернути вказану суму боргу. Однак відповідач добровільно борг не повернув у встановлений строк, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду. В судове засіданні позивач надав заяву, якою позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд за згодою позивача ухвалює у справі заочне рішення. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом на підставі пред`явленою позивачем оригіналу розписки встановлено, що 23 лютого 2013 року відповідач взяв у борг у позивача 10000 грн, про що було складено розписку 25 вересня 2013 року, час виконання зобов`язання обумовлений конкретною датою - середина жовтня 2013 року. Таким чином, між сторонами виникли договірні відносини у вигляді договору позики, оскільки відповідно до вимог ЦК України розписка є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику і укладення договору позики. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, судом встановлено, що позивач виконав умови угоди, передав відповідачу відповідну суму грошей - 10000 грн, при цьому відповідач на виконання зобов'язань за договором позики суму боргу не повернув. Проаналізувавши обставини справи, надані та досліджені у судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 року про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів із зобов'язань, що виникають із договорів та інших правочинів статтею 517 ЦК передбачено зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або Законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов'язанні вимагає доказів того, що обов'язок виконаний належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою і ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ч.2 ст. 1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.2 ст. 1051 ЦК, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Згідно із ч.3 ст. 10 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України. Виходячи з наведено та меж позовних вимог, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Розподіляючи судові витрати між сторонами суд керується ст. 88 ЦПК України, відповідно до якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому стягненню з відповідача на користь позивача також підлягають витрати по сплаті судового збору у сумі 243 грн 60 коп. На підставі викладеного і

Outcome: approved