Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

В червні 2017р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачки [PERSON], в якому просив суд: виселити відповідачку з житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; зобов'язати відповідачку відшкодувати позивачу понесені ним судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що йому на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS]. З відповідачкою він перебував у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано. Без відповідних правових підстав, відповідачка здає в оренду частину будинку, чим порушує право власності позивача. Оскільки в досудовому порядку спір вирішити не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом і просив суд позов задовольнити на підставі ст. 41 Конституції, ст. ст. 321, 391 ЦК України, ст. ст. 116, 150 ЖК України. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав. зазначених в позові, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, зазначаючи, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, надавши суду письмові заперечення на позов, в порядку ст. ст. 27, 31 ЦПК України, в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017р. В судовому засіданні представник відповідача звертав увагу суду, що сторона позивача ввела суд в оману, оскільки частина спірного будинку належить відповідачці на праві спільної часткової власності, і за рішенням суду було зобов'язано саме позивача знести самочинно та незаконно збудовані ним приміщення. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2009р. позов [PERSON] задоволено частково. Проведено поділ прибудови до будинку [ADDRESS], що є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини, що проживає разом з [PERSON] Виділено [PERSON] 11/100 часток, а [PERSON] 8/100 часток цього жилого будинку. Змінено ідеальні частки у праві власності на будинок відповідно: [PERSON] 44/100 часток, [PERSON] 30/100 часток, [PERSON] - 26/100 часток будинку. Виділено в натурі [PERSON] 44/100 частин жилого будинку відповідно до висновку судово-будівельної експертизи № 4395 від 6 вересня 2008р. за варіантом № 3 та вселено позивачку разом із дочкою до виділених приміщень. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2009р. рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2009р. залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду України від 19 січня 2010р. (справа № 6-24733св09) касаційну скаргу [PERSON], [PERSON] відхилено, а рішення суду першої та апеляційної інстанцій залишено без змін. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2010р. по цивільній справі № 2-46/10 за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON], Шевченківська районна у м. Києві державна адміністрація про усунення перешкод в реалізації права власності, яке набрало законної сили, зобов'язано [PERSON] знести за свій рахунок самочинно збудовані прибудови навколо квартири будинку [ADDRESS] - стіни третього та четвертого поверхів приміщення І поверху - І-1 - підсобне, приміщення ІІ поверху (мансарди): 4-0 житлову, 4-10 - коридор, 4-11 - вбиральню. Зобов'язано [PERSON] до завершення знесення вказаних прибудов не чинити перешкоди [PERSON] у проході до своєї квартири через приміщення І поверху - І-1 - підсобне, а також зобов'язано [PERSON] за свій рахунок поновити дах над квартирою у будинку [ADDRESS], що належить [PERSON] Таким чином, судом встановлено, що на підставі зазначених рішень суду, а також на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва віл 02 листопада 2012р. по цивільній справі № 2-5646/11, яке набрало законної сили, ідеальні частки співвласників будинку [ADDRESS] становлять: [PERSON] - 44/100 частин будинку; [PERSON] - 30/100 частин будинку; [PERSON] - 26/100 частин будинку. З урахуванням викладеного, твердження позивача, що він є одноособовим власником будинку [ADDRESS] є помилковими. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що відповідачкою вчиняються дії, пов'язані з руйнуванням зазначеного будинку та використанням його не за призначенням, а тому на підставі ст. 116 ЖК України просив суд виселити її з будинку. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до норм ч. 4 ст. 9, ч. 1 ст. 109 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 17 Постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» за № 2 від 12 квітня 1985р. з подальшими змінами та доповненнями, при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача взагалі не було надано суду жодного доказу в обґрунтування заявлених вимог. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є безпідставними, і такими, що не підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні не було встановлено, що відповідачкою вчиняються будь - які дії. Пов'язані з руйнуванням будинку сторін, та використанням його не за призначенням. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати не підлягають стягненню з відповідачки.

Outcome: dismissed