Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-02 00:00:00

В червні 2018 року [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовними вимогами до [PERSON], та згідно уточнень від 15.08.2018 року, просять визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, що розташовано за адресою: [ADDRESS], укладений 07.08.1996 року між позивачами та [PERSON], зареєстрований Одеською товарною біржею за номером №1379. Свої вимоги обґрунтовують тим, що відповідно до даного договору позивачі придбали у [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами [ADDRESS], та стали його власниками. Вищевказаний договір був посвідчений Одеською товарною біржею відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу», який діяв станом на момент укладання договору. Між сторонами договору відбулося повне виконання договору купівлі-продажу. Враховуючи викладене, позивачі просять суд визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений Одеською товарною біржею 07.08.1996 року, реєстровий номер №1379, дійсним. Ухвалою суду від 15.08.2018 року замінено первісного відповідача Ізмаїльську міську раду Одеської області на належного відповідача [PERSON] Позивачі та їх представник в судове засідання не з'явилися, сповіщені про час та дату судового розгляду належним чином, причини неявки суду не повідомили. Представник позивачів надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідачка та її представник в судове засідання не з'явилися, сповіщені про час та дату судового розгляду належним чином, причини неявки суду не повідомили. Представник відповідачки надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнала, не заперечувала проти їх задоволення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 ст.206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що згідно Договору №1379 купівлі-продажу нерухомого майна, а саме, житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами [ADDRESS], укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 07.08.1996 року, власниками вказаного будинку стали [PERSON], [PERSON] (а.с.9-11). Всі зобов'язання за договором сторонами виконані в повному обсязі, а саме, відповідно до п.5 договору вказаний житловий будинок проданий за 343 542 249,00 карб., які отримані продавцем до підписання даного договору. На теперішній час вказаний договір не оскаржений та не скасований. Договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме, житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами [ADDRESS] від 07.08.1996 року, посвідчений Одеською товарною біржею, реєстровий №1379. Право власності зареєстровано КП «Ізмаїльське МБТІ», про що свідчить реєстраційний напис. Як вбачається з довідки КП «Ізмаїльське МБТІ» №1133 від 14.08.2018 року відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи на об'єкт нерухомості по [ADDRESS] станом на 31.12.2012 року власниками зареєстровані [PERSON] (1/2 частка) та [PERSON] (1/2 частка) на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №1379 від 07.08.1996 року, посвідченого Одеською товарною біржею, зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за №54/131 від 13.08.1996 року. Відповідно до паспорту громадянина України серії [NUMBER], виданого Ізмаїльським МВ УМВС України в Одеській області 04 липня 1997 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.12), та паспорту громадянина України серії [NUMBER], виданого Ізмаїльським МВ УМВС України в Одеській області 19 грудня 2002 року, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). Дане також підтверджується відомостями технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] (а.с.5-7). Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК 2003 року передбачено, що положення зазначеного Кодексу застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК 2003 року положення цього Кодексу застосовується до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки правовідносини виникли до набрання новим Кодексом чинності, так як договір купівлі-продажу нерухомого майна був укладений до вступу в законну силу Цивільного Кодексу України в редакції 2003 року, і не мають подовжувального характеру, тому суд при розгляді справи керується положеннями ЦК 1963 року. Згідно ст.ст.128,224,227 ЦК УРСР (1963 рік), діючого на час розгляду справи, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності визнається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону або договору. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Відповідно до роз'яснень, даних в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.78 р., із змінами від 25.05.98 р. «Про судову практику у справах про визнання угод недійсними» угоди купівлі-продажу (зокрема при придбанні на біржових торгах) житлового будинку (квартири) або його (її) частини підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. При цьому, якщо така угода виконана повністю або частково однією із сторін, а інша сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК на вимогу сторони, що виконала угоду має право визнати її дійсною. На час укладення зазначеного договору діяла ст.15 Закону України «Про товарну біржу», згідно якої не вимагалось подальше нотаріальне посвідчення угоди, укладеної на біржі. Відповідно до пунктів 1.1., 1.4., 1.7., 1.9 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, які знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету України з житлово-комунального господарства від 09.06.98 року № 121, Інструкція визначала порядок здійснення державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна в Україні. Державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об'єкти нерухомості, розташовані на всій території України. Реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна здійснюється на підставі правовстановлюючих документів за рахунок коштів власників нерухомого майна. Пунктом 2 Інструкції визначений порядок здійснення державної реєстрації, підпунктом 2.1.д) якого зазначено, що на оригіналі правовстановлюючого документу робиться реєстраційний напис. Додатком 1 до вказаної Інструкції визначений перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких здійснюється державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна. Відповідно до пункту 9 Переліку зазначено: «Договори купівлі-продажу, обміну, зареєстровані біржею». Відповідно до п.49 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 року і чинної на момент укладення договору між сторонами (07.08.1996 року), - договір купівлі - продажу, зареєстрований на біржі є документом, що підтверджує право власності на житловий будинок, що відчужується. Згідно зі ст.220 ч.2 ЦК України якщо сторони домовились відносно всіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне чи часткове виконання договору, проте одна зі сторін ухиляється від нотаріального його посвідчення, суд може визнати цей договір дійсним. В цьому разі подальше нотаріальне посвідчення договору не потрібне. При укладенні договору всі вимоги, передбачені ст.15 Закону України «Про товарні біржі», між сторонами виконано належним чином, про що свідчить сам договір. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що реєстрація за [PERSON], [PERSON] права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами [ADDRESS], здійснена відповідно до діючого на той час законодавства. З оглядом на вищевказане, враховуючи, що сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне виконання договору, суд визнає вищевказаний договір дійсним. У відповідності зі ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до вимог ст.ст.12,13,77,78,79,80,81,82 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Outcome: approved