Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-28 00:00:00

В червні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 10 грудня 2016 року між ним та [PERSON] був укладений договір процентної позики. За умовами якого, [PERSON] отримав від [PERSON] в борг грошові кошти у сумі 7590 доларів США, які зобовязався повернути до 10 березня 2017 року та сплатити відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 2% на місяць. На підтвердження отримання грошових коштів від позивача [PERSON] надав власноручно написану розписку від 10 грудня 2016 року. Станом на 10 березня 2017 року [PERSON] не виконав своїх зобовязань перед [PERSON], із заявами про відтермінування сплати боргу не звертався та жодних дій щодо позасудового врегулювання спору не вживав. Тому позивач просить суд стягнути з [PERSON] борг за договором позики у розмірі 7590 доларів США, а також відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 2732 доларів США 40 центів, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 284 доларів США 62 центи, що у загальному розмірі становить 10607 доларів США 02 центи. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився. Відзив на позов не надав. Разом з цим, подав до суду заяву (а.с.42), в якій вказав, що про судову справу дізнався випадково лише 14 січня 2019 року, отримавши від сусідів судову повістку. Проте, про дату, час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.34), а також підписом представника відповідача [PERSON] на довідці від 14 січня 2019 року, складеної секретарем судового засідання. Крім цього, з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.19) встановлено, що відповідач отримав ухвалу про відкриття провадження та позовну заяву з додатками. Тому доводи відповідача стосовно його необізнаності про судовий розгляд даної цивільної справи не відповідають дійсності та спростовуються письмовими доказами. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 10 грудня 2016 року [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 7590 доларів США, а [PERSON] зобовязався повернути грошові кошти до 10 березня 2017 року, а також сплатити відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 2% в місяць від суми кредиту. Вказана обставина підтверджується копією розписки про отримання грошових коштів від 10 грудня 2016 року (а.с.10). У відповідності до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За правилами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст.1046,1047\~ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Таким чином, суд прийшов до висновку, що між сторонами по справі 10 грудня 2016 року був укладений договір позики Встановлено, що у строк, визначений договором позики, а саме до 10 березня 2017 року [PERSON] не повернув грошові кошти. Разом з цим, згідно з ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. За змістом ч.1 та ч.2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Зокрема, такі випадки передбачені ст.193, ч.4 ст.524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Згідно зі ст.524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Таким чином, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Крім цього, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові [PERSON] Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц, правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов'язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. За змістом\~правової позиції,\~викладеної у\~постанові [PERSON] Верховного\~Суду від\~16\~січня 2019\~року у\~справі №373/2054/16-ц,\~уразі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов'язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Аналіз зазначених норм матеріального права, а також вказаних правових позицій Верховного Суду дає підстави для висновку, що судове рішення не може змінювати зміст договірного зобов'язання, що існувало між сторонами, тобто воно залишається грошовим зобов'язанням в іноземній валюті. Зважаючи на те, що в матеріалах цивільної справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що [PERSON] виконав свої зобовязання за договором позики та повернув грошові кошти. Тому з [PERSON] на користь позивача належить стягнути борг у розмірі 7590 доларів США. У відповідності до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК\~України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, з 10 березня 2017 року по день звернення позивача до суду з даним позовом період прострочення виконання зобовязання становить 460 днів. Тому три проценти річних від простроченої суми становить 284 доларів США 62 центи (7590 доларів США ? 3% річних / 365 днів у році ? 460 днів прострочення). Згідно з положенням ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Встановлено, що у розписці від 10 грудня 2016 року сторони між собою погодили розмір процентів за користування грошовими коштами, а саме у розмірі щомісячно 2% від отриманої в боргу суми. З огляду на це, розмір процентів за користування грошовими коштами, що підлягає стягненню з [PERSON] на користь позивача за період з 10 березня 2017 року по 14 червня 2018 року становить 2732 доларів США 40 центів, виходячи з наступного розрахунку: (7590 доларів США ? 2% ?18 місяців) / 100%). Тому, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути заборгованість за договором позики у загальному розмірі 10607 доларів США 02 центи. Відповідно до ч.1 та п.4 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи належать також витрати, повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Встановлено, що при предявленні позову до суду [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 2787 гривень 11 копійок, а також поніс витрати за предявлення заяви про забезпечення позову у розмірі 352 гривень 40 копійок. Предявлений ним позов задоволений. З огляду на це, з [PERSON] на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 3139 гривень 51 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: approved