Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-01 00:00:00

В червні позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що у серпні 2011 року між нею та відповідачем була досягнута усна домовленість про наміри укласти договір купівлі-продажу автомобіля марки «Тойота Такома» д.н.з. [NUMBER], належного відповідачеві на праві власності. Згідно із домовленістю вказаний договір мав бути укладений після сплати позивачкою повної вартості даного автомобіля про який сторони домовилися, а саме 25000 доларів США. 28 серпня нею було передано відповідачу 14 000 доларів США завдатку в розрахунок вартості вказаного автомобіля, що еквівалентно до гривні 164 080 гривень. Однак, як виявилося пізніше відповідач не мав повноважень на розпорядження автомобілем марки «Тойота Такома», оскільки він не являвся власником зазначеного майна, довіреності на розпорядження даним автомобілем також не мав. У відповідача наявна була лише довіреність на представлення інтересів в органах ДАІ або в будь-яких установах, підприємствах організаціях з питань пов'язаних з ремонтом та експлуатацією автомобіля. У зв'язку з цим договір купівлі - продажу вказаного автомобіля не міг бути укладеним між позивачкою та відповідачем, оскільки відповідач не мав права укладати як договір купівлі-продажу автомобіля так і отримати гроші в сумі 14000 доларів США в рахунок завдатку автомобіля марки «Тойота Такома», тому відповідач безпідставно отримав 14000 доларів США як завдаток у рахунок вартості автомобіля, тому позивачка просила стягнути в її користь безпідставно набуті позивачем гроші в сумі 164080 гривень. В судовому засіданні позивачка збільшила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача в її користь 188855 гривень 80 копійок, та судові витрати. Збільшені позовні вимоги позивачка та її представник підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач та його представник позову не визнали та просили в позові відмовити свої заперечення обґрунтовували тим, що дійсно між сторонами була домовленість про те, що відповідач продасть позивачці автомобіль марки «Тойота Такома» за 25000 дол США. Договір купівлі продажу даного автомобіля повинен був бути укладений після повної сплати відповідачу вартості автомобіля. В серпні 2011 року вказаний автомобіль було передано позивачці у користування, а вона зобов'язувалася оплатити вказану суму на протязі півтори року. Позивачка даним автомобілем користувалася 18 місяців, однак домовлену суму грошей не сплачувала, автомобіль понівечила, експлуатація автомобіля проводилась неналежним чином. Боячись, що позивачка зі своєю сім'єю знищить автомобіль, відповідач змушений був забрати в позивачки автомобіль та провести за свій кошт ремонт. Також, відповідач зазначив, що ніяких 14000 доларів США при передачі автомобіля позивачка йому не давала, а гроші в сумі 8000 доларів США вона повернула товаром (свинями та вугіллям) за позику яку відповідач їй надав був ще до передачі автомобіля, тому просив в позові відмовити. Вислухавши позивача його представника, відповідача та його представника, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав: В судовому засіданні встановлено, що у серпні 2011 року між позивачкою та відповідачем була досягнута усна домовленість про наміри укладення договору купівлі-продажу автомобіля марки «Тойота Такома» д.н.з. [NUMBER], належного відповідачеві, що стверджується поясненнями власника автомобіля допитаного в судовому засіданні як свідка - [PERSON] який суду пояснив, що даний автомобіль [PERSON] привіз з США, і власниками автомобіля був він та відповідач. Згідно із домовленістю вказаний договір мав бути укладений після сплати позивачкою повної вартості даного автомобіля про який сторони домовилися, а саме 25000 доларів США на протязі півтори року. Проте, позивачка даним автомобілем користувалася 18 місяців, однак домовлену суму грошей не сплачувала, тому відповідач змушений був забрати автомобіль у позивачки. Згідно ст. 656 ЦК України, за договором купівлі продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає, або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Згідно із ч.1 п.3 ст. 208 ЦК України, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів передбачених частиною першою ст. 206 цього кодексу належить вчиняти у письмовій формі. Згідно ч.1 п.2 ст. 218 ЦК України, заперечення однієї із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитись письмовими доказами, засобами аудіо-відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Враховуючи вище наведене ні в судовому засіданні ні в матеріалах справи, ні позивачкою ні її представником не надано доказів отримання відповідачем коштів в сумі 14000 доларів США при передачі автомобіля марки «Тойота Такома» д.н.з. [NUMBER] від позивачки [PERSON], а показання свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] які суду пояснили, що про те, що позивачка передала гроші в сумі 14000 доларів США [PERSON] при передачі автомобіля «Тойота Такома» д.н.з. [NUMBER] вони знають зі слів позивачки, судом до уваги не беруться. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що вони один раз допомагали [PERSON] грузити з господарства позивачки свині та вугілля, в погашення боргу, який [PERSON] мала перед [PERSON] ще перед укладенням усної домовленості про продаж автомобіля, даний факт також не заперечував відповідач. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вище наведене суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки не підлягають захисту шляхом стягнення в її користь із відповідача безпідставно набутих грошових коштів. Також, у відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, оскільки, позивачкою при подачі позовної заяви не сплачено судового збору, суд вважає за необхідне стягнути з позивачки в дохід держави судовий збір в сумі 1888 гривень 55 копійок.

Outcome: approved