Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

До Дарницького районного суду м. Києва звернулася [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) з позовом про надання дозволу на виїзд за межі України малолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], а саме до Франції, в супроводі їх матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] ( далі та тексту - відповідач, [PERSON]). Позовні вимоги, з урахуванням уточнень мотивовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбу, від якого мають двох малолітніх дітей, а саме: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з матір'ю та перебувають на її повному утриманні. Батько участі у вихованні та забезпеченні дітей не приймає. Позивач має намір і фінансову можливість забезпечити дітям літній відпочинок за межами України, що буде сприяти, підвищенню рівня їх світогляду, фізичного, духовного та морального розвитку. В листопаді 2017 року позивач звернулася до відповідача з листом про надання дозволу на виїзд дітей за кордон, однак відповідач не дає такої добровільної згоди. Ухвалою суду від 31 січня 2018 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 04 квітня 2018 року дану справу призначено до розгляду по суті, закривши підготовче судове засідання. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням їх уточнень підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, відзив на позов не надіслав, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Третя особа в судове засідання не з'явилася, хоча про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Однак, через канцелярію суду, подано заяву про розгляд справи у відсутність їх представника та просили суд при винесенні рішення керуватись інтересами малолітніх дітей. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів у відповідності до приписів ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), оскільки позивач не заперечував проти вирішення справи саме таким чином. Дослідивши матеріали справи та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 листопада 2006 року по 06 квітня 2016 року. Від даного шлюбу мають малолітніх дітей - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про її народження серії [NUMBER] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про її народження серії [NUMBER]. Після розірвання шлюбу діти сторін залишилися проживати з матір'ю за адресою: [ADDRESS], та перебувають на її повному утриманні, а відповідач мешкає окремо, участі у вихованні дітей він не приймає. При вирішенні спору суд керується положеннями міжнародного та національного сімейного законодавства, які регулюють питання здійснення батьківських прав, та нормами цивільного законодавства, які встановлюють умови реалізації права неповнолітньої особи на свободу пересування. Так, Конвенція про права дитини від 20.11.1989, ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991, яка є першим і основним міжнародно-правовим документом, присвяченим широкому спектру прав дитини, визначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Такі ж рекомендації містяться і в Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959. Згідно з визначеними Декларацією принципами, дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності, дитині має надаватися освіта, яка сприятиме її загальному культурному розвитку і завдяки якій вона зможе, на основі рівності можливостей, розвинути свої здібності та особистий світогляд, а також усвідомити моральну та соціальну відповідальність і стати корисним членом суспільства. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки. Батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток (частина 2 статті 150 Сімейного кодексу України). Стаття 141 Сімейного кодексу України встановлює принцип рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини незалежно від розірвання шлюбу між батьками і проживання їх окремо від дитини, а стаття 157 цього Кодексу закріплює правило, відповідно до якого питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Водночас відповідно до положень частини 2 статті 155 цього Кодексу батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За приписом частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, підстави тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України». Згідно положень статті 3 цього Закону правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 № 724) встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку (пункт 3). Згідно з пунктом 4 зазначених Правил виїзд за кордон громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відтак необхідною умовою для перетину державного кордону особою, яка не досягла шістнадцяти років, є супровід її обома батьками або наявність їх нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон. Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають, що виїзд за кордон громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків також можливий, але лише за певних умов, в тому числі і в разі наявності рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень позивача, [PERSON] має намір і фінансову можливість забезпечити дітям літній відпочинок за межами України Позивач зверталась до відповідача з проханням надати згоду на тимчасовий виїзд дітей за кордон, проте відповідач ухиляється від переговорів та зустрічей, що перешкоджає дітям мати можливість та сприятливі умови, які дозволили б їм розвиватися розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровими і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності, що є підставою для вирішення спору в судовому порядку. На підставі викладених у позовній заяві доводів і оцінки наданих позивачем доказів суд дійшов до переконання, що виїзд малолітніх [PERSON] та [PERSON] за кордон на відпочинок відповідає їх інтересам, оскільки буде сприяти покращенню стану їх здоров'я, підвищенню рівня світогляду, фізичного, духовного та морального розвитку, а відмова відповідача надати згоду на їх виїзд розцінюється, як зловживання ним своїми батьківськими правами. Жодних перешкод для надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за межі України для відпочинку суд не вбачає. За таких обставин суд вважає позов обґрунтованим і надає дозвіл на тимчасовий виїзд малолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], за межі України, а саме до Франції, в супроводі їх матері [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO] в період з 01 червня по 30 червня 2019 року. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved