Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

В червні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Вінницької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Чайковського-13» про визнання права власності на квартиру. Вимоги позову мотивовано тим, що в червні 1986 року позивач, як член житлово-будівельного кооперативу «Підшипник» заселився разом із своєю сім`єю до двокімнатної квартири [ADDRESS] . В 1992 році позивач здійснив виплату всіх платежів по квартирі. Однак реєстрація права власності на дану квартиру не проведена. При зверненні до державного реєстратора Вінницької міської ради отримав рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень з тих підстав, що не надано довідку кооперативу про членство особи в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі. Надати таку довідку позивач не має можливості, у зв`язку із ліквідацію кооперативів. За наведених вище підстав, позивач звернувся до суду із даним позовом. Ухвалою суду від 09 червня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 09 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду справи по суті. В судовому засіданні позивач вимоги позовної заяви підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовільнити. Представник відповідача Виконавчого комітету Вінницької міської ради - Мельник С.С. та представник третьої особи в судовому засіданні не заперечували щодо задоволення вимог позовної заяви. Вислухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Замостянським РВ УМВС України у Вінницькій області 31 січня 1996 року, місце проживання [PERSON] з 20 червня 1986 року зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с. 3, 4). Рішенням виконавчого комітету Замостянської районної ради народних депутатів м. Вінниці № 81 від 21 лютого 1986 року «Про надання квартир членам відомчого житлово-будівельного кооперативу «Підшипник» для заселення 216 квартирного будинку по [ADDRESS] » [PERSON] надано 2-х кімнатну квартиру, житловою площею 29,21 квм. (а.с. 38, 39). [PERSON] станом на 21 лютого 1986 року перебував в списку членів відомчого ЖБК «Підшипник», № квартирного обліку - 1397 (а.с. 40-45). Із довідки №97, виданої 18 травня 1992 року Укрупненим житлово-будівельним кооперативом по експлуатації №3 вбачається, що [PERSON] являється квартиронаймачем кооперативної квартири [ADDRESS] . Залишок позики на 01 травня 1992 року відсутній, позика виплачена (а.с. 7). Із відповіді комунального підприємства «Вінницьке міське БТІ» від 11 листопада 2021 року вбачається, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи № 2259 на будинок по [ADDRESS] , за житлово-будівельним кооперативом заводу ГПЗ-18 зареєстрований житловий будинок в цілому на підставі Акту приймання від 30 грудня 1985 року, рішення виконкому Вінницької міської ради народних депутатів №714 від 30 грудня 1985 року. Реєстрація права приватної власності станом на 29 грудня 2012 року на квартиру № 191 у вищезазначеному будинку не проводилась. Крім того, згідно додатку 2/108 до рішення виконавчого комітету Вінницької Ради народних депутатів № 200 від 04 червня 1987 року будинку [ADDRESS] був присвоєний № 13 (а.с. 62). Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18 листопада 2021 року, відомості щодо спірної квартири у вказаних реєстрах відсутні (а.с. 63-64). Відповідно ст.16 ЦК України одним із способів захисту судом цивільних прав і інтересів є визнання права. Відповідно ч. 1, 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається власністю на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 4 ЖК УРСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів). Таким чином, при прийнятті в члени кооперативу позивач [PERSON] мав право тільки на пай та паєнагромадження, а не на квартиру. Відповідно до п. 19 постанови Ради Міністрів УРСР «Про затвердження Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу» № 186 від 30 квітня 1985року жилий будинок (будинки) і надвірні будівлі належать житлово-будівельному кооперативу на праві кооперативної власності. Відповідно до ч. 1 ст.384 ЦК України будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Таке ж положення закріплено і в частині третій статті 19 Закону України «Про кооперацію», згідно з якою кооператив є власником будівель, споруд, грошових і майнових внесків його членів, виготовленої продукції, доходів, одержаних від її реалізації та провадження іншої передбаченої статутом діяльності, а також іншого майна, придбаного на підставах, не заборонених законом. Член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. Тобто, внесення паю і саме по собі членство в ЖБК ще не дає підстав для отримання квартири у власність членом кооперативу. Лише у разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником (ч. 2, 3 ст. 384 ЦК України). Такий викуп, як правило, здійснюється шляхом зустрічних дій: оформлення повернення паю членові кооперативу і продажу йому квартири на суму поверненого паю. По суті, відбувається міна паю на квартиру. Пунктом 6 частини 1 статті 147 ЖК УРСР передбачено, що у випадку несплати пайового внеску члена житлово-будівельного кооперативу може бути виключено з кооперативу. Тоді як відповідно до ч. 1 ст. 148 ЖК УРСР член житлово-будівельного кооперативу, виключений з кооперативу, втрачає право користування квартирою в будинку кооперативу і в разі відмови звільнити її підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, моментом виникнення права власності на таке майно є момент фактичного внесення платежів на погашення кредиту, використаного на будівництво квартири чи іншого об`єкта. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про власність» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно, а відтак набуває всіх правомочностей, які мають власники іншого житла. Згідно із ст.392ЦК України власником майна може бути пред`явлений позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності. Розглядаючи даний спір суд враховує положення статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (1950 року), про те, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення ЄСПЛ у справі «Ятрідіс проти Греції» від 25.03.1999 року). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення ЄСПЛ у справі «Кушоглу проти Болгарії» від 10.05.2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982 року). Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року). У рішенні ЄСПЛ від 23.01.2014 року «East/West Alliance Limited» проти України» суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Ятрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Кушоглу проти Болгарії»). Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження у наявних матеріалах справи, а відтак позов підлягає задоволенню. Судові витрати, відповідно до клопотання позивача, слід залишити за останнім.

Outcome: approved