Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги позивача підтримав повністю з підстав викладених у позовній заяві, просив суд стягнути з ПАТ «Азот» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 березня 2018 року по 09 серпня 2019 року в розмірі 367 676,40 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати в розмірі 9244,80 грн., понесені позивачем судові витрати по справі по сплаті судового збору в розмірі 3676,77 грн. та витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 15000 грн. Представник відповідача повідомлений належним чином про дату час та місце розгляду справив судове засідання не з`явився, до початку судового засідання представник відповідача [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву вказавши, що заперечує проти доводів, викладених в позовній заяві, вважає вимоги позивача такими, що не підлягають до задоволення з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, в якому вказує, що відсутня вина відповідача щодо несвоєчасного виконання своїх зобов`язань перед позивачем по виплаті заробітної плати. Вказує на те, що 07.03.2017 року відбулася повна зупинка підприємства. З червня 2017 року ПАТ «Азот» почало відновлювати свою роботу, проте наслідком майже піврічного простою є гостра нестача оборотних коштів. При цьому, ПАТ «Азот» не зміг вчасно провести виплату заробітної плати на користь позивача не через умисну бездіяльність, а через тривалий період здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби та арешт всього майна, в тому числі всіх рахунків підприємства. З урахуванням істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком, сумою податків, що мають бути сплачені відповідачем, зазначив, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню. Крім того, просив в задоволені позовних вимог щодо стягнення з ПАТ «Азот» компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати зарплати та стягнення витрат на правничу допомогу відмовити на підставі того, що вказана компенсація була нарахована [PERSON] в сумі 3 390,77 гривень 09.08.2018 року, а до позовної заяви не було додано опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом. Суд, заслухавши представника позивача [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного: Як було встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] працював в ПАТ «Азот». Наказом №98-ВК від 28 березня 2018 року позивача було звільнено з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін). Відповідно до інформації, що міститься в довідці №1240 від 07.10.2019 року, станом на 04.10.2019 року заборгованість по заробітній платі позивача відсутня. В березні 2018 року йому було нараховано компенсацію за невикористану відпустку за 101 календарний день в сумі 76 565,44 грн., щорічну відпустку за 10 днів в сумі 7 580,73 грн., заробітну плату за сумісництвом за 13 робочих днів в сумі 9 088,10 грн., надбавку за високі досягнення в праці в сумі 4513,55 грн., компенсацію за несвоєчасно виплачено заробітну плату в сумі 1041,34 грн., і всього на загальну суму 98 789, 16 грн. Сума до виплати - 73 817, 27 грн. Перерахування грошей на картковий рахунок в відділенні «Сбербанк» було здійснено 06.04.2018 року за березень 2018 року в сумі 55 812,98 грн. Борги по заробітній платі перераховані 26.07.2019 року: за січень 2018 року в сумі 11 066,85 грн., за лютий 2018 року в сумі 10991,21 грн., за березень 2018 року в сумі 18004,29 грн., за квітень 2018 року в сумі 1769,65 грн. Остаточний розрахунок [PERSON] в сумі 3390,77 грн. було здійснено 09.08.2019 року. Із виписки з рахунку АТ «Сбербанк» за період з 15 липня 2014 року по 19 вересня.2019 року, вбачається, що 29 липня 2019 року на банківський рахунок позивача була зарахована заробітна плата за березень 2018 року в розмірі 41 832 грн. Крім того, 09 серпня 2019 року на банківський рахунок позивача була зарахована заробітна плата за липень 2019 року в розмірі 3390,77 грн. Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином, кількість робочих днів, за які відповідачем прострочена виплата заробітної плати позивачу з 31 березня 2018 року по 09 серпня 2019 року складає 338 робочих днів, розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 1087,80 грн., а тому розмір середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу за час затримки з ним розрахунку при звільненні за вказаний період становить 367 676,40 грн.. Суд погоджується з розрахунком середнього заробітку за час затримки [PERSON] виплати заробітної плати при звільненні, здійсненим позивачем, оскільки він відповідає вимогам Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100, та становить 367 676, 40 грн.. Щодо посилання відповідача на застосування принципу співмірності з метою зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то слід зазначити, що Верховний Суд України у справі № 6-837цс15 від 23.12.2015 року дійшов висновку, що розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню, з урахуванням принципу співмірності та істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком, за наявності між сторонами спору щодо розміру заборгованості із заробітної плати. Оскільки всі належні до виплати на день звільнення суми відповідачем були нараховані, але в порушення вимог ст.116 КЗпП, здійснено їх виплату лише 29.07.2019 року та 09.08.2019 року, тому відсутні підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні . Що стосується вини відповідача, суд враховує, що саме на ПАТ «Азот» покладається обов`язок доведення відсутності вини у затримці розрахунку при звільненні. Натомість, відповідачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що невиплата позивачу при звільненні всіх належних йому сум мала місце не з вини відповідача. Посилання представника відповідача на те, що розрахунок з [PERSON] при звільненні не був проведений не з вини ПАТ «Азот», а через накладення арешту на все майно підприємства, суд відхиляє як безпідставні, оскільки обов`язок вчасного нарахування та виплати заробітної плати покладено саме на відповідача незалежно від підстав та порядку здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби за зобов`язаннями боржника, які не пов`язані з трудовими відносинами з позивачем. Відповідно до положень ст.34 Закону України «Про оплату праці» та ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Суд приймає до уваги проведений позивачем розрахунок розміру компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, оскільки він здійснений у відповідності до ст.3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Враховуючи те, що 09 серпня 2019 року компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати була перерахована відповідачем на банківський рахунок [PERSON] в сумі 3 390,77 грн., позовна вимога про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати підлягає до часткового задоволення в розмірі різниці між нарахованою та фактично виплаченою сумою компенсації, а саме - 5 854, 03 грн. (9244,80 грн.-3390,77 грн.=5854,03 грн.). Що стосується вимог [PERSON] про стягнення з ПАТ «Азот» понесених витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 15000 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч.ч.3,4 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу адвоката представник позивача [PERSON] надав суду: договір про надання правничої (правової) допомоги від 10 жовтня 2019 року, додаток до договору про надання правничої (правової) допомоги від 10 жовтня 2019 року, копію акта наданих юридичних послуг (з детальним описом наданих робіт виконаних адвокатом) від 06 листопада 2019 року та квитанцію АТ КБ «Приватбанк» №0.0.1514465876.1 від 06 листопада 2019 року на суму 15 000 грн. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Посилання представника відповідача на відсутність детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, не є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат та спростовуються встановленими у справі обставинами. Аналізуючи норми чинного законодавства та встановленні по справі обставини, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, складність справи, яка відноситься, на думку суду, до категорії невеликої складності, обсягу доказів наявних в матеріалах справи та часу витраченого на ознайомлення з ними; обсяг клопотань, заяв складених адвокатом, часу витраченого адвокатом на участь у судових засіданнях, та враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача 5000 грн. витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвоката. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати по справі по сплаті судового збору в розмірі 3676,77 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved