Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

В травні 2020р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-4) до відповідача [PERSON] , третя особа: спеціальний представник Діючого голови ОБСЄ в Україні [PERSON], в якому просив суд: - визнати нечинним протокол засідання тристоронньої контактної групи в Мінську від 11 березня 2020р. з підстави порушення ст. 46 Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 і 1986 років, а саме відсутність у відповідача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] компетенції укладати і підписувати міжнародні договори від імені України та РФ (далі по тексту - вимога № 1); - порушення ст. 22 Закону України «Про міжнародні договори України», що стосується реєстрації спірного протоколу в Секретаріаті ООН, в МЗС України та в Єдиному державному реєстрі нормативно-правових актів з дати його укладання (далі по тексту - вимога № 2); - відсутність ратифікації даного протоколу Верховною Радою України, передбачена ст. 85 Конституції України (далі по тексту - вимога № 3); - порушення конституційного права позивача «знати свої права і обов`язки», гарантовані ст. 57 Конституції України, оскільки даний протокол не було до відома населення України в порядку встановленому законом (далі по тексту - вимога № 4). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 11 березня 2020р. за результатами засідання Тристоронньої контактної групи в м. Мінську, Республіка Білорусь, відповідачем [PERSON] було підписано від імені Другого Президента України протокол, яким узгоджується дата підписання Рішення про заснування Консультативної ради (робочої групи), до складу якої входять по десять представників від України та по десять представників від окремих районів Донецької та Луганської області, які мають право вирішального голосу, а також представники РФ, ОБСЄ, Федеративної Республіки Німеччини та Французької Республіки (за їх згодою). Критерії та порядок призначення членів Ради визначається самостійно Україною, ОРДЛО, РФ, Федеральною Республікою Німеччини та Французькою Республікою. Модератором (посередником) на засіданні Ради є представник ОБСЄ, який має по два заступника від України, два від «ДНР» і два від «ЛНР». Головними завданнями Консультативної ради, як зазначено в Рішенні, є здійснення діалогу, консультацій, розробки пропозицій для політичних проектів і правових рішень щодо врегулювання конфлікту з Комплексом заходів, у т.ч. відносно проведення виборів в ОРДЛО. На думку позивача, Консультативна рада необхідна РФ для легалізації будь-яким способом незаконних збройних формувань «ДНР» і «ЛНР» і зробити їх суб`єктом перемовного процесу незважаючи на постанову Верховної Ради України від 27 січня 2015р. де «ДНР» і «ЛНР» були визнані терористичними організаціями, а РФ країною-агресором, що позбавляє [PERSON] і не тільки його, права вести будь-які переговори з терористами та окупантами в будь-якому форматі, а й підписувати (погоджувати) від імені України будь-які міжнародні договори, комюніке тощо, оскільки відповідач [PERSON] не є суб`єктом міжнародних відносин, встановлених у ст. 6 Закону України «Про міжнародні договори України» і в п. 3 ст. 106 Конституції України. Оскільки даний протокол не було внесено до Єдиного державного реєстру нормативно - правових актів у встановленому законодавством України порядку він, як вважає позивач є нечинним у відповідності до ст. 57 Конституції України. Так, позивач вважає, що даний протокол засідання тристоронньої контактної групи в м. Мінську 11 березня 2020р. не може вважатися чинним міжнародним договором, оскільки при його складанні та підписанні було порушені критерій класифікації самого міжнародного договору, які можуть бути двосторонні або багатосторонні (універсальні) в залежності від кількості держав, які приймають участь у переговорах, або інших учасників таких переговорів, які є суб`єктами міжнародного права. Класифікація міжнародних договорів не містить у собі такого поняття, як тристоронній договір. Такого міжнародного договору в природі міжнародного права не існує, як вважає позивач. За твердженнями позивача, в укладанні та підписанні даного протоколу приймають участь особи, які не є суб`єктами міжнародного права, що володіють договірною правоздатністю. Такими особами є Другий Президент України [PERSON] , представник «ДНР» [PERSON], представник «ЛНР» - [PERSON], а також - [PERSON] і [PERSON] . Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Волошина В.О. від 02 листопада 2020р., відкрито провадження по справі та призначено справу в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання, та залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Президента України Зеленського В.О. , Міністерство з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 лютого 2021р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. До судового засідання стороною позивача було подано на адресу суду заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача, яка заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, і не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач, треті особи, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, в судове засідання не з`явилися, поважності причин неявки суду не повідомила, у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження строк, відповідач, треті особи відзив на позов не подавали. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. (ч. 2 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 3 цієї статті кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом. Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом ч. 2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Стаття 9 Конституції України визначає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України. Стаття 18 Конституції України визначає, що зовнішньополітична діяльність України спрямована на забезпечення її національних інтересів і безпеки шляхом підтримання мирного і взаємовигідного співробітництва з членами міжнародного співтовариства за загальновизнаними принципами і нормами міжнародного права. Згідно з положеннями ст. 102 Конституції України Президент України є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина. Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України. Президент України: представляє державу в міжнародних відносинах, здійснює керівництво зовнішньополітичною діяльністю держави, веде переговори та укладає міжнародні договори України (ст. 106 Конституції України). В той же час, згідно із положеннями ст. 85 Конституції України, до повноважень Верховної Ради України належить, зокрема: надання законом згоди на обов`язковість міжнародних договорів України та денонсація міжнародних договорів України. На виконання власних повноважень, визначених Конституцією України, 08 липня 2014р. Президент України [PERSON] підписав розпорядження №953/2014-рп «Про уповноваження [PERSON] на участь у Тристоронній контактній групі з мирного врегулювання ситуації в Донецькій і Луганській областях» за яким з метою реалізації плану Президента України щодо мирного врегулювання ситуації в Донецькій і Луганській областях та досягнення домовленостей з його імплементації уповноважив Президента України у 1994 ? 2005рр. [PERSON] представляти Україну у Тристоронній контактній групі з мирного врегулювання ситуації в Донецькій і Луганській областях за участю представника України, Спеціального представника Діючого Голови Організації з безпеки та співробітництва в Європі [PERSON] та представника Російської Федерації - Надзвичайного і Повноважного Посла Російської Федерації в Україні [PERSON]. [PERSON] здійснює діяльність, що передбачена цим Розпорядженням, на громадських засадах. В подальшому Розпорядженням Президента України Зеленского В.О. за № 57/2019-рп від 03 червня 2019р. «Про уповноваження [PERSON] на участь у Тристоронній контактній групі з мирного врегулювання ситуації в Донецькій і Луганській областях», уповноважено Президента України у 1994-2005рр. [PERSON] представляти Україну у Тристоронній контактній групі з мирного врегулювання ситуації в Донецькій і Луганській областях. [PERSON] здійснює діяльність, що передбачена цим Розпорядженням, на громадських засадах. Розпорядженням Президента України Зеленского В.О. за № 424/2020-рп від 30 липня 2020р. «Про представника України у Тристоронній контактній групі з мирного врегулювання ситуації в Донецькій і Луганській областях», визнано таким, що втратило чинність, Розпорядження Президента України від 03 червня 2019р. № 57 «Про уповноваження [PERSON] на участь у Тристоронній контактній групі з мирного врегулювання ситуації в Донецькій і Луганській областях». Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначав, що 11 березня 2020р. за результатами засідання Тристоронньої контактної групи в м. Мінську, Республіка Білорусь, відповідач не був уповноважений підписувати протокол, яким узгоджується дата підписання Рішення про заснування Консультативної ради (робочої групи). Разом з тим, протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача, в обґрунтування заявлених позовних вимог було надано лише фотокопію протоколу (а.с. 5), яка належним чином не засвідчена, при цьому позивач не скористався своїм правом на подання заяв про забезпечення чи витребування доказів, як і не зазначав, що в нього існують труднощі в отриманні належних і допустимих доказів. До того ж, протягом всього часу розгляду справи, в порушення положень п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 76-81 ЦПК України, стороною позивача не було надано суду жодного належного і допустимого доказу, що зі сторони відповідача були порушені, не визнані або оспорювані права чи цивільний інтерес позивача, що позбавляє суд можливості застосувати належний спосіб захисту сторони позивача. З урахуванням викладеного, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог № 1 та № 4. В силу положень ст. 85 Конституції України, ст. 22 Закону України «Про міжнародні договори України», не підлягають задоволенню і вимоги № № 2, 3, оскільки такі вимоги заявлені до неналежного відповідача, а з заявами, в порядку ст. 51 ЦПК України, позивач до суду не звертався. Відповідно до ст. ст. 141, 142 ЦПК, ст. ст. 3-6 Закону України «Про судовий збір», враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,8 грн.

Outcome: approved