Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-14 00:00:00

В січні 2018р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2-6) до відповідача Комунального закладу Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня», в якому просила суд: - стягнути з відповідача на її користь вихідну допомогу при звільненні, передбачену ст. 44 КЗпП України у розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 14996,25 грн.; - компенсацію на невикористану відпустку у розмірі 1833,37 грн.; - суму судового збору в розмірі 704,80 грн. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона працювала у відповідача на посаді провідного юрисконсульта на 0,5 посадового окладу. 15 грудня 2017р. відповідачем було видано наказ №603-02-02 про її звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. На думку позивачки її звільнено з займаної посади провідного юрисконсульта відбулось з порушенням трудового законодавства, без законних підстав, оскільки роботодавець змінив істотні умови її праці в Комунальному закладі Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» та створив негативні умови роботи, що призвело до її звільнення. Заява про звільнення написана у результаті примушення зі сторони роботодавця. Крім того, позивачка вважає, що при проведенні розрахунку при звільненні, відповідач порушив трудове законодавство, не виплатив вихідну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку. Оскільки в досудовому порядку спір вирішити не можливо, позивачка вимушена була звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 січня 2018р. відкрито провадження по справі та призначено справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 квітня 2018р. зазначену цивільну справу призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В порушення ч. 3 ст. 49 ЦПК України стороною позивача було подано до суду заяву, якою сторона позивача одночасно змінила підстави та предмет позову, судом відмовлено в прийняті зазначеної заяви до розгляду. 03 липня 2018р. стороною відповідача було подано відзив на позов (а.с. 63-86), в якому сторона заперечила проти позову зазначаючи, що відповідачем, як роботодавцем своєчасно було проведено розрахунок з позивачкою та в повному обсязі, проте останньою невірно тлумачаться положення ст. ст. 38, 44 КЗпП України. 13 липня 2018р. стороною позивача було подано відповідь на відзив відповідача (а.с. 52-62), в якому сторона позивача зазначала, що відповідачем невірно було проведено розрахунок не враховано в повному обсязі розмір заробітної плати, яку отримувала позивачка, а також не враховано, що її звільнення відбулось за власним бажанням. Внаслідок порушення трудового законодавства з боку роботодавця. В судовому засіданні позивачка, заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просила суд позов задовольнити, в первісній поданій редакції. Представник відповідача проти позову заперечила, з підстав наведених у відзиві на позов, наголошуючи, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом (ст. 45 Конституції України). Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, відповідно до наказу №307-02-02 від 03 липня 2017р. позивачка [PERSON] з 04 липня 2017р. була прийнята на роботу до Комунального закладу Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» за сумісництвом на 0,5 посади юрисконсульта провідного підрозділу штатів працівників апарату управління, згідно з окладом штатного розкладу. 15 грудня 2017р. позивачка звернулась до відповідача з заявою про звільнення її з посади провідного юрисконсульта на умовах сумісництва (0,5 посадового окладу) за власним бажанням з 15 грудня 2017р. Наказом №603-02-02 від 15 грудня 2017р. позивачка була звільнена з посади, яку займала, з 15 грудня 2017р., відповідно до ст. 38 КЗпП за власним бажанням. Відповідно до вищезазначеного наказу позивачці були проведені відповідачем виплати заробітної плати за 11 днів в грудні 2017р. та невикористану відпустку в розмірі 2828,47 грн., що підтверджується видатковими касовими ордерами №78 та №80, довідкою про начислення заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку за грудень 2017р., довідкою №178 від 26 червня 2018р. про заробітну плату та інші доходи за жовтень та листопад 2017р., довідкою №179 від 26 червня 2018р. про доходи за липень-грудень 2018р., розпискою бухгалтера [PERSON] про виплату позивачці 15 грудня 2017р. коштів в розмірі 2828,47 грн., в т.ч. 1833,37 грн. - компенсації за невикористану відпустку. В судовому засіданні позивачка зазначала, що вона з 03 липня 2017р. до 15 грудня 2017р. працювала за сумісництвом на 0,5 посадового окладу провідного юрисконсульта в Комунальному закладі Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня», та 15 грудня 2017р. вона написала заяву про звільнення за власним бажанням. Вважає, що відповідач не попередив її про зміну істотних умов праці, чим змусив звільнитись та не виплатив вихідну допомогу в розмірі трьохмісячного середнього заробітку. Крім того позивачка вважає, що покладення на юридичний відділ обов'язок здійснювати розрахунки при поданні претензій та судових позовів істотно змінює її функціональні обов'язки провідного юрисконсульта, чим грубо порушує її права, передбачені договором, погіршує умови праці, а тому є підставою для отримання нею при звільнення вихідної допомоги у розмірі, передбаченому договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Судом встановлено, що 15 грудня 2017р. позивачка звернулась до відповідача, як роботодавця із заявою про звільнення її за власним бажанням з 15 грудня 2017р. і в цей же день, згідно її бажання, була звільнена згідно ст. 38 КЗпП України, з виплатою заробітної плати та начисленням компенсації за невикористану відпустку, при цьому зазначена заява не містить підстав звільнення, саме внаслідок порушення відповідачем законодавства про працю, колективного чи трудового договору. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Статтею 44 цього Кодексу визначено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд вважає необґрунтованими вимоги позивачки про стягнення з відповідача вихідної допомоги при звільненні, передбаченої ст. 44 КЗпП у розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 14996,25 грн., оскільки судом не встановлено порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору відносно позивачки, як працівника. Також не підлягають задоволенню і вимоги позивачки про стягнення на її користь з відповідача компенсації за невикористану відпустку у розмірі 1833,37 грн., оскільки така компенсація нею була отримана. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звзяок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову.

Outcome: dismissed