Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-04 00:00:00

В червні 2015 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з Національної акціонерної страхової компанії Оранта (далі - НАСК Оранта) відшкодування збитків, спричинених дорожньо-транспортною пригодою в сумі 222616 грн. 79 коп. Зазначав, що 19 лютого 2009 року, о 10:30, на перехресті вулиць Комсомольській та Садова в смт. Воскресенське Жовтневого району Миколаївської області відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП), під час якої належний йому автомобіль марки «ВАЗ-21099», р.н. ВЕ 70185 НІ, зазнав ушкоджень. Посилаючись на те, що винним у ДТП є третя особа - [PERSON], цивільно-правова відповідальність якого була застрахована в НАСК Оранта, тому просив стягнути з цієї страхової компанії відшкодування матеріальних збитків в зазначеному розмірі. В судовому засідання позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову з тієї підстав, що позивач пропустив річний строк звернення до страховика за виплатою відшкодування, з моменту скоєння ДТП, що визначено п. 37.4 ст. 37 Закону України від 1 липня 2004 року № 1961-ІV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Третя особа та його представник не заперечували проти задоволення позову, оскільки вважали, що за наявності страхового полісу страхова компанія має виплатити відшкодування шкоди, спричиненої автомобілю. Суд, заслухавши пояснення сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 8 січня 2009 року року між НАСК Оранта та [PERSON] був укладений договір страхування його транспортного засобу марки «Chevrolet Aveo», р.н. [NUMBER], шляхом оформлення полісу № ВВ/8965127 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. За цим договором ліміт страхової відповідальності за спричинення майнової шкоди на одну особу склав 25000 грн, франшиза 510 грн. 19 лютого 2009 року в смт. Воскресенське Жовтневого району Миколаївської області, на перехресті вулиць Комсомольска та Садова відбулася ДТП за участю застрахованого автомобіля «Chevrolet Aveo» та автомобіля [NUMBER], який належав на праві власності позивачу і за кермом якого був його син [PERSON]. В наслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні ушкодження, а [PERSON] отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості. За цим фактом Жовтневим районним відділом УМВС України в Миколаївській області було порушено кримінальну справу (згідно з положеннями КПК 1960 року) за ч. 1 ст. 286 КК України. Постановою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 січня 2013 року було визнано вину відповідача у вчиненні ДТП, але справу закрито на підставі ст. 49 КК України та п. 5 ч. 1 ст. 7-1 КПК України (1960 року) в зв'язку з закінченням строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності. Вину [PERSON]П у спричиненні ДТП ніхто не заперечував. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Положення ч. 1 ст. 1166 ЦК України вказують на те, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, повинна бути відшкодована винною особою в повному обсязі. На підтвердження завданого матеріального збитку позивач представив копію висновку експерта № 1176 від 4 березня 2009 року, згідно з яким сума матеріального збитку, спричиненого власнику автомобіля ВАЗ-21099 складала 23126 грн. 79 коп. Відповідно до статті 21 Закону України від 1 липня 2004 року № 1961-ІV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, який набрав чинності з 1 січня 2005 року, (далі - Закон №1961-ІV) забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. Відповідач застрахував свою цивільно-правову відповідальність в страховій компанії НАСК ОРАНТА, про що зазначено вище. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-ІV, страховик при настанні страхового випадку відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи відповідно до лімітів відповідальності страховика. Статтею 9 Закону № 1961-ІV встановлено, що страховик зобов'язаний провести виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування в межах обов'язкового ліміту відповідальності страховика. Відповідно до п. 37.4 ст. 37 цього ж Закону (в редакції чинній на час настання страхового випадку) страховик має право здійснити виплату страхового відшкодування безпосередньо потерпілим або погодженим з ними підприємствам, установам та організаціям, що надають послуги з ремонту пошкодженого майна, лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків. Страховик здійснює компенсацію витрат страхувальника або особи, відповідальність якої застрахована, у разі, коли такі витрати здійснюються за згодою страховика. Якщо страхувальник або особа, відповідальність якої застрахована, здійснили такі витрати без попереднього погодження із страховиком, страховик має право відмовити у компенсації таких витрат або зменшити їх розмір з урахуванням вимог законодавства України про порядок відшкодування такої шкоди. Разом з тим відповідно до ст. 991 ЦК України визначені підстави за яких страховик має право відмовитись від здійснення страхової виплати. Але таких підстав судом встановлено не було. Посилання представника відповідача на пропуск потерпілим річного строку для звернення до страховика за виплатою відшкодування, що передбачено п. 37.4 ст. 37 Закону є безпідставним, оскільки на час настання страхового випадку ця норма Закону мала іншу редакцію, викладену вище і не передбачала строкового обмеження для звернення за відшкодуванням збитку при настанні страхового випадку. Відповідно до ч. 18 ст. 9 Закону «Про страхування» від 07 березня 1996 року франшиза, визначена в договорі страхування, страховиком не відшкодовується та повністю покладається на страхувальника. Також, згідно з абз. 2 п. 12.1. ст. 12, п. 37.5 ст. 37 Закону України ст. 22 Закону № 1961-ІV, страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, а страхувальником або особою, відповідальність якої застрахована, потерпілому має бути компенсована сума франшизи у повному обсязі одночасно з виплатою страховиком страхового відшкодування. Виходячи з оформленого страхового полісу від 8 січня 2009 року НАСК ОРАНТА зобовязана в зв'язку з настанням описаного вище страхового випадку виплатити страхове відшкодування потерпілому за лімітом відповідальності в розмірі 25000 грн., без врахування франшизи в сумі 510 грн., яка підлягає стягненню із завдавача шкоди. За такого, зі страхової компанії, в межах заявлених вимог, підлягає стягненню на користь позивача відшкодування матеріального збитку в сумі 22616 грн. 79 коп. (23126 грн. 79 коп. - 510 грн. франшизи). Залишок невідшкодованого матеріального збитку в сумі 510 грн. (франшиза) підлягає стягненню із завдавача шкоди, однак таких вимог заявлено не було і суд за межі позову самостійно вийти не може. Враховуючи, що згідно з п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір позивач був звільнений від сплати судового збору при поданні свого позову до суду, тому його необхідно стягнути з відповідача на користь держави в розмірі, яка була визначена цим Законом України на час подання позову, тобто 243 грн. 60 коп. Враховуючи викладене,

Outcome: approved