Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-16 00:00:00

В травні 2015 року позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору дарування 3/17 часток житлового будинку № 41 по вул. Кірова в м. Вознесенську Миколаївської області, який був посвідчений 01.09.2006 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області. Згідно обумовленого договору обдарованим [PERSON] було отримано в дар вищевказане нерухоме майно. Проте, укладаючи зазначений договір, позивачі мали на меті укладення договору довічного утримання, оскільки в силу похилого віку та за станом здоров'я потребували сторонньої допомоги. Саме за цих умов ними було підписано договір дарування 3/17 часток житлового\~ \~ будинку, але виявилось, що договір має інший зміст і не передбачає тих прав і обов'язків, про які домовлялись сторони договору перед його укладанням. Посилаючись на те, що укладений договір не відповідав їх внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину, позивачі просили визнати договір дарування недійсним на підставі ст.229 ЦК України. В судовому засіданні позивачі, їх представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні в задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON] просив відмовити, враховуючи їх необґрунтованість, оскільки позивачі повністю усвідомлювали умови договору дарування та його правові наслідки, бажали їх настання. Представник третьої особи без самостійних вимог органу опіки та піклування Вознесенської міської ради Миколаївської області в судовому засіданні також зазначав про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON], [PERSON] Заслухавши пояснення сторін, їх представника, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, відповідно до ст.11 ЦПК України, суд прийшов до наступного. Так, п.1 ч.2\~ ст.11 ЦК України\~ закріплено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, є договори та інші правочини. За положеннями ст.203 ЦК України\~ зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6\~ ст.203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину (ч.ч.1,2 ст. 215 ЦК України). При цьому, при розгляді справ про визнання\~ \~ правочинів\~ \~ недійсними\~ \~ суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням\~ \~ наслідків\~ \~ недійсності, передбачених законом. Зокрема, за правилами ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Разом з тим, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання \~ правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення, оскільки в разі помилки, якщо вона має істотне значення, не узгоджуються \~ воля особи до вчинення правочину і результат правочину. \~ Такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об'єкта тощо. Істотною може вважатись помилка, наслідки якої взагалі неможливо усунути або для їх усунення стороні, яка помилилася, необхідно здійснити значні витрати. Найчастіше хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні тотожності предмета або його якості. \~ Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. \~ Так, як вбачається з матеріалів справи, позивачам [PERSON], [PERSON] на праві власності в рівних частках кожному належали 3/17 часток житлового будинку № 41 по вул. Кірова в м. Вознесенську Миколаївської області, відповідно до договору купівлі продажу, посвідченого Вознесенською державною нотаріальною конторою Миколаївської області 27.02.1970 року, реєстровий № 545. 01.09.2006 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] будо укладено договір дарування вищевказаного нерухомого майна, який був посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], реєстровий № 758. 11.02.2008 року приватну нотаріальну діяльність останньої припинено. За умовами договору дарування, [PERSON], [PERSON] передали, а\~ [PERSON]\~ \~ \~ прийняв безоплатно\~ \~ у власність нерухоме майно - 3/17 часток житлового будинку № 41 по вул. Кірова в м. Вознесенську Миколаївської області. Також сторони узгодили інші його умови. Зокрема, за п.п.6, 12, 13 даного договору слідує, що укладення договору дарування відповідає дійсним намірам сторін, не носить характеру удаваної угоди. Будь яких претензій, в тому числі майнових, сторони не мають. При цьому, як вбачається з тексту договору, останній зачитаний нотаріусом в голос, також прочитаний сторонами особисто, містить підписи сторін. 09.11.2014 року [PERSON] помер. Його донька - [PERSON], [INFO], вважається такою, що прийняла спадщину після смерті батька. Відповідно до\~ ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) майно (дарунок) у власність безоплатно. Тобто, за правовою природою даного договору відсутній зустрічний еквівалент у вигляді майна або грошових коштів. Тому, якщо договір встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, такий договір не є договором дарування. Як встановлено в судовому засіданні позивачі у спірній частині будинку не проживають. Не проживали й на час посвідчення договору дарування, витрати по утриманню 3/17 часток житлового будинку № 41 по вул. Кірова в м. Вознесенську Миколаївської області не несуть. Разом з тим, мають у власності інше нерухоме майно, де й проживають на даний час: [PERSON] будинок № 21 по вул. Гагаріна в с. Яструбинове Вознесенського району Миколаївської області, [PERSON] - будинок №19 по вул. Конопатній в м. Миколаєві. Зазначені обставини визнані сторонами в судовому засіданні. Крім того, посилаючись на те, що позивачі, мали на меті укладення договору довічного утримання, а не дарування, останні не змогли пояснити про який обсяг послуг, робіт, матеріального забезпечення вони домовилися з [PERSON], їх оцінку в грошовому виразі. Навпаки, як слідує з пояснень позивача [PERSON], показань свідка [PERSON] та частково з показань свідка [PERSON], до яких суд ставиться критично і приймає їх частково в частині, що підтверджуються іншими доказами вбачається, що позивачі, утримуючи господарство, допомагали [PERSON] та його родині продуктами харчування, грошима. В свою чергу, останній надавав їм ([PERSON] доводилася [PERSON] сестрою по материнській лінії) фізичну допомогу по господарству, купував на їх прохання необхідні речі, медикаменти. Гроші для здійснення необхідних покупок надавала [PERSON] Зазначене свідчить про відсутність необхідних ознак, характерних для договору довічного утримання, за правовою природою якого набувач набуває за цим договором майно у власність, а відчужувач - необхідне утримання у вигляді певних матеріальних благ та послуг за рахунок набувача. Отже, в даному випадку вчинки сторін були обумовлені наявністю родинного звязку та добрих відносин між ними, що слідує з показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] При цьому, суд оцінює показання свідків у сукупності з іншими доказами та з урахуванням ступеня довіри до нього, яка формується під час спостереження за поведінкою свідка, заслуховування думки осіб, які беруть участь у справі, щодо показань свідка тощо. Таким чином, позивачами не було надано переконливих доказів щодо наявності помилки неправильного сприйняття позивачами фактичних обставин правочину, що вплинули на їх волевиявлення, в тому числі, що позивачі, як особи похилого віку за станом здоров'я потребували стороннього догляду та матеріальної допомоги на момент вчинення правочину, погоджувалися на передачу нерухомого майна у власність [PERSON] лише за умови довічного утримання. Між тим, відповідно до передбаченого ст. 10 ЦПК України принципу змагальності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, підтвердивши їх доказами (фактичними даними) з дотриманням вимог ст.ст. 57 60 ЦПК України. Отже, наведене свідчить про те, що відсутні підстави для визнання спірного договору недійсним з підстав, зазначених позивачами, а тому в позові слід відмовити. Відповідно до вимог\~ ст. 88 ЦПК України\~ також не підлягають відшкодуванню витрати, понесені позивачами при зверненні до суду.

Outcome: dismissed