Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» (надалі «Позивач», «ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго») звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач 1»), [PERSON] (надалі «Відповідач 2»), [PERSON] (надалі «Відповідач 3»), [PERSON] (надалі «Відповідач 4»), в якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просило стягнути з [PERSON] на користь ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» 14613,13 грн. боргу за послуги теплопостачання за період з 22.12.2010 року по 01.02.2016 року; стягнути в солідарному порядку з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» 636,95 грн. боргу за послуги теплопостачання в період до 21.12.2010 року. Представник Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві та в письмових поясненнях на позов. Позовні вимоги мотивовані тим, що Позивач надає послуги з централізованого опалення споживачам відповідачам, що проживають та є власниками ([PERSON], [PERSON], [PERSON] проживали та були власниками до 21 грудня 2010 року) квартири № 5, що знаходиться в м. Івано-Франківськ, вул. Набережна ім. В. Стефаника, 2. Станом на час розгляду даної справи Відповідачем 1 спожито послуг з централізованого опалення на суму 14613,13 грн. (за період з 22.12.2010 р. по 01.02.2016 р.), а за відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] обліковується заборгованість за спожиті послуги до 21 грудня 2010 року в сумі 636,95 грн., однак всупереч вимогам чинного законодавства України не оплачено вказаної вартості цих послуг, у звязку з чим у відповідачів утворилася заборгованість перед Позивачем у вказаних сумах. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні проти позовних вимог заперечили та просили відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов. Зокрема, як було зазначено Відповідачем [PERSON] та його представником[ADDRESS], що знаходиться в м. Івано-Франківськ, вул. Набережна ім. В. Стефаника, 2, було отримано ним у 2010 році в дар у стані, за якого вказана квартира була відключена від системи централізованого опалення, і у ній були відсутні батареї, а тому відповідач не користувався послугами Позивача, а тому, на їх думку, не зобовязаний їх оплачувати. Крім того, Відповідач 1 покликався на відсутність належним чином укладеного договору про надання послуг між ним та Позивачем, а також подав заяву про застосування строків позовної давності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечили, посилаючись на пропуск позивачем строку звернення до суду з позовними вимогами до них, а тому просили в задоволенні позову до них відмовити з підстави пропуску строку звернення до суду. Заслухавши пояснення представника Позивача, пояснення Відповідача 1 та його представника, відповідачів 2, 4, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, [PERSON] встановлено наступне. Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Споживач фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу (стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Як підтверджується матеріалами справи, станом на час розгляду справи [PERSON] є власником квартири № 5, що знаходиться в м. Івано-Франківськ, вул. Набережна ім. В. Стефаника, 2. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] були власниками даної квартири до 21 грудня 2010 року. Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» є виконавцем послуг з централізованого опалення щодо вищевказаної квартири. Відтак, Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» надає послуги з централізованого опалення споживачу [PERSON], який є власникоми квартири № 5, що знаходиться в м. Івано-Франківськ, вул. Набережна ім. В. Стефаника, 2. Отже, відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відповідачі є споживачами послуг, оскільки їх отримують (отримували у відповідні періоди). Факт надання послуг з централізованого опалення щодо будинку, в якому знаходиться квартира, власниками якої є відповідачі (у відповідні періоди), відповідачами не спростовано. В той же час, як встановлено [PERSON], отримуючи від ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» послуги з централізованого опалення, відповідачами, як споживачами цих послуг, не здійснювалася оплата вартості вказаних послуг у відповідні періоди. У звязку з цим, як вбачається з Розрахунку боргу за тепло енергію за гр. [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] за період з 01.10.2010 р. по 21.12.2010 р. заборгованість становить 636,95 грн.; як вбачається з Розрахунку боргу за тепло енергію за гр. [PERSON] за період з 22.12.2010 р. по 01.02.2016 р. заборгованість становить14 613,13 грн. Доказів, які б спростовували проведений Позивачем розрахунок заборгованості відповідачів за надані послуги, відповідачами [PERSON] не надано, а [PERSON] відповідних обставин не встановлено. Враховуючи вищезазначене, Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів відповідних сум заборгованості. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обовязки визначає Закон України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до вказаного закону, термін «житлово-комунальні послуги» визначається як результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування у жилих та нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. [PERSON] встановлено, що Договір між Позивачем чи балансоутримувачем і відповідачами не укладався. Саме на це і, в тому числі, наголошували відповідачі, як на обставину безпідставності позовних вимог Позивача. При цьому, відповідно до пунктів 1, 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відтак, системний аналіз положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» свідчить про те, що споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг з конкретним споживачем сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного [PERSON] України від 30 жовтня 2013 року у справі №6-59цс13, яка прийнята за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України. Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. За змістом частини 1 статті 901, частини 1 статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобовязання, установлених статтею 526 ЦК України, зобовязання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобовязань. За вимогою частини 3 статті 815 ЦК України наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору приєднання про надання послуг з централізованого опалення, є зобовязанням, у якому, серед інших прав і обовязків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обовязок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина 1 статті 509 ЦК України) вимагати сплату коштів за надані послуги. При наполяганні відповідачів укласти безпосередньо договір між споживачем та надавачем послуг, такий договір може бути укладено за згодою сторін, однак як встановлено [PERSON], відповідачі щодо укладення такого договору не зверталися. Відповідно до частини 4 статті 319 ЦК України власність зобовязує, а згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Положення статті 322 ЦК України встановлює презумпцію обов'язку власника нести всі витрати, пов'язані з утриманням належного йому майна. До таких витрат належать витрати, пов'язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей, оплати житлово-комунальних послуг тощо. Такий обов'язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правомочностей володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов'язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб. Крім того, виходячи зі змісту чинного законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, Суд приходить до висновку про те, що позиція відповідачів про відсутність підстав для виконання зобов'язань за оплату житлово-комунальних послуг за відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг у письмовій формі, не ґрунтується на нормах чинного законодавства, та не може слугувати підставою для звільнення відповідачів від обов'язку оплачувати надані та отримані послуги. Стосовно посилання відповідачів у письмових запереченнях на позов на ту обставину, що вони у встановленому чинним законодавством порядку здійснили відключення від системи централізованого опалення квартири, у звязку з чим, на думку відповідачів, підстав для нарахування заборгованості за теплопостачання немає, Суд вважає за необхідне зазначити наступне. Процедуру відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води (далі ЦО і ГВП) житлового будинку при відмові споживачів від послуг ЦО і ГОП визначено Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України 22 листопада 2005 року № 4 (надалі також «Порядок»). Відповідно до пункту 1.2 Порядку для реалізації права споживачів на відмову від отримання послуг ЦО і ГВП орган місцевого самоврядування або місцевий орган виконавчої влади створює своїм рішенням постійно діючу міжвідомчу комісію для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж ЦО і ГВП (далі Комісія), призначає голову та затверджує її склад, затверджує положення про роботу комісії (склад комісії наведено в додатку 1). Порядок розгляду та прийняття рішення про відключення окремого житлового будинку (будинків) від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання врегульовано Розділом 2 Порядку. Так, для вирішення питання відключення житлового будинку (будинків) від мереж централізованого опалення його власник (власники) повинен (повинні) звернутися до Комісії з письмовою заявою про відключення від мереж ЦО і ГВП. Комісія розглядає надані документи лише за наявності затвердженої органом місцевого самоврядування в установленому порядку оптимізованої схеми перспективного розвитку систем теплопостачання населеного пункту та у відповідності до неї. Комісія, після вивчення наданих власником (власниками) документів, у місячний строк приймає рішення щодо відключення від мереж ЦО і ГВП, улаштуванняіндивідуальної (автономної) системи теплопостачання та збір вихідних даних і технічних умов для виготовлення проектної документації При позитивному рішенні Комісії заявнику надається перелік організацій, до яких слід звернутися для отримання технічних умов для розробки проекту індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мереж ЦО і ГВП. Проект індивідуального (автономного) теплопостачання повинен відповідати вимогам чинних нормативних документів. Вибір запропонованих схем може супроводжуватися економічними розрахунками. Проект узгоджується з усіма організаціями, які видали технічні умови на підключення будинку до зовнішніх мереж. Відключення приміщень від внутрішньобудинкових мереж ЦО і ГВП виконується монтажною організацією, яка реалізує проект, за участю представника власника житлового будинку або уповноваженої ним особи, представника виконавця послуг з ЦО і ГВП та власника, наймача (орендаря) квартири (нежитлового приміщення) або уповноваженої ними особи. Роботи з відключення будинку від мереж ЦО і ГВП виконуються у міжопалювальний період. По закінченні робіт складається акт про відключення будинку від мереж ЦО і ГВП (додаток 4) і в десятиденний термін подається заявником до Комісії на затвердження. Після затвердження акта на черговому засіданні Комісії сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання (пункти 2.1 2.8 Порядку) Отже, чинним законодавством встановлено імперативний порядок відключення окремого житлового будинку (будинків) від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання, відповідно до якого єдиною підставою припинення надання послуг централізованого опалення і гарячого водопостачання (та, відповідно, припинення обовязку у споживача щодо їх оплати) є акт про відключення будинку від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води, затверджений Міжвідомчою комісією для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж ЦО і ГОП. Належних доказів дотримання вимог Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України 22 листопада 2005 року № 4 та оформлення належним чином документу, який дає право на таке відключення, що би свідчило про відсутність підстав для звільнення відповідачів, як споживачів відповідних послуг, оплачувати їхню вартість, [PERSON] надано не було. За таких обставин, Суд дійшов висновку про те, що у спірних правовідносинах заборгованість відповідачів перед Позивачем за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання є підставною та обґрунтованою, а обовязок відповідачів оплачувати дані послуги випливає з вимог закону. Суд повторно звертає увагу на те, що доказів, які б спростовували факт надання та отримання послуг з централізованого опалення щодо квартири відповідачів, як і доказів невірності здійсненого Позивачем розрахунку заборгованості відповідачів, відповідачами не надано, а [PERSON] таких обставин не встановлено. В той же час, в судовому засіданні відповідачі покликалися на пропуск Позивачем строку звернення до суду стосовно позовних вимог та наполягали на відмові вв задоволенні позову з цієї підстави. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини 3,4,5 статті 267 ЦК України). Так, як встановлено [PERSON] з даним цивільним позовом до [PERSON] Позивач звернувся до суду 02 червня 2016 року (про що свідчить відповідна реєстраційна відмітка на першій сторінці позовної заяви). З позовними до [PERSON], [PERSON], [PERSON] Позивач звернувся 04 серпня 2016 року. При цьому, як встановлено [PERSON], заборгованість в сумі 636,95 грн., яку просить стягнути Позивач з [PERSON], [PERSON], [PERSON] виникла за період з 01.10.2010 р. по 21.12.2010 р. Із заявами про видачу судового наказу щодо стягнення заборгованості з [PERSON], [PERSON], [PERSON] Позивач не звертався, оскільки відповідних підтверджуючих доказів суду не надано, що свідчить про відсутність фактів переривання строку позовної давності. За таких обставин, звернувшись до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] 04 серпня 2016 року, Позивачем пропущено трирічний строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за 2010 рік, що є самостійною підставою для відмови в позові за умови наполягання на цьому відповідачів. Стосовно заборгованості, які Позивач просить стягнути з [PERSON], [PERSON] встановлено, що вказана заборгованість нарахована за період з 22 грудня 2010 року по 01 лютого 2016 року. В обґрунтування причин пропуску строку звернення до суду з даною позовною вимогою представник Позивача покликалася на те, що в спірних правовідносинах строк позовної давності переривався у звязку з поданням Позивачем до суду заяви про видачу судового наказу, на підтвердження чого суду надано копію відповідної заяви, яку датовано квітнем 2014 року. Так, відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Враховуючи вищевикладене, Суд звертає увагу на те, що із заявою про видачу судового наказу Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» звернулося у квітні 2014 році, судовий наказ було видано 02 лютого 2015 року, а скасовано ухвалою суду 21 жовтня 2015 року. Таким чином, звертаючись у квітні 2014 року із заявою про видачу судового наказу, ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» було пропущено трирічний строк позовної давності стосовно частини позовних вимог, зокрема, щодо стягнення заборгованості за період до квітня 2011 року (що за підрахунками [PERSON] становить 1 220,14 грн.), а, відтак, в задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити у звязку з пропуском строку звернення до суду, на чому наполягав Відповідач 1. В той же час, в частині позовних вимог про стягнення з Відповідача 1 заборгованості з квітня 2011 року по 01.02.2016 року (в загальній сумі 13 392,99) Позивачем строк позовної давності не пропущено, а тому позов в цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відтак, стягненню з Відповідача 1 підлягає сплачена Позивачем сума судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 1262,94 грн. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 509, 526, 815, 901, 903 ЦК України, ст.ст. 1, 21, 22, 23, 24, 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»,

Outcome: partial