Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

В серпні 2020 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Олексу Л.А. звернулася в суд з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , в якому просила суд встановити факт прийняття спадщини позивачем від спадкодавця [PERSON] спадщини - Ѕ частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ; визнати право власності позивача, як спадкоємиці [PERSON] на спадкове майно - Ѕ частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що позивач є спадкоємицею та донькою [PERSON] , 1917 р.н., який був домовласником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] помер [INFO] . За різних часів [ADDRESS] . За життя [PERSON] сплачувався податок з будівель та земельна рента. Відповідно до даних інвентаризаційної справи, на території домоволодіння за адресою: [ADDRESS] існувало два житлових будинки під літ. «А» та літ. «Б». План вказаних будівель розроблявся для кожного із зазначених будинків окремо. Ухвалою Народного суду Кагановичського району м. Києва від 10.01.1952 року, визнано встановленим факт належності на праві особистої власності [PERSON] домоволодіння по [ADDRESS] . [PERSON] була матір`ю [PERSON] , а [ADDRESS] в 1955 році було перейменовано в [ADDRESS] та на даний час він перетинається з [ADDRESS] . Позивач вказує, що зазначена подвійність в адресах викликана змінами в конфігурації вулиць впродовж кількох десятиліть з 1950 р.р. Відповідно до даних погосподарської книги по будинку [ADDRESS] , в розділі 1 зазначено, що адреса була перезаявлена з [ADDRESS] , та вказано, що домовласником є [PERSON] , а також книга має відомості про проживання за вказаною адресою: доньок [PERSON] - відповідача [PERSON] та позивача [PERSON] . Останні, є спадкоємицями [PERSON] в рівних частинах. За даними технічного паспорту на будинок (домоволодіння) від 19.10.2001 року,, власником будинку під літ. Б була відповідач [PERSON] , яка є спадкоємицею [PERSON] та користувачем будинку під літ. «А» була відповідач [PERSON] , яка є спадкоємицею [PERSON] . Позивач вказує, що відповідно до діючого на той час законодавства УРСР у [PERSON] були правовстановлюючі документи на домоволодіння, а спадкоємцем, останньої, є її син [PERSON] . Позивач вказує, що за даними КМБТІ виконкому КМР підтверджується визнання уповноваженими органами права власності [PERSON] , спадкоємицею якого є позивач, та [PERSON] , спадкоємицею якого є відповідач [PERSON] , яка на підставі свідоцтва на право на спадщину від 17.01.1995 року отримала у спадщину майно, зокрема, житловий будинок дерев`яний, позначений на плані під літ. «Б». В той же час житловий будинок під літ. «А» належав до частини домоволодіння, що була належна [PERSON] . Позивач вказує, що вона фактично вступила в управління та володіння майном, оскільки, із 1995 року за її дозволом в будинку проживає родина її сина, позивач сама часто проживала в будинку, а також за рахунок позивача та її сім`ї здійснювалось фінансування ремонтних робіт протягом як мінімум останніх 25 років. Позивач вказує, що у спадкодавця [PERSON] була в наявності правовстановлююча документація, відповідно до вимог закону, який діяв на той час, а тому спадкоємиці мають право на визнання за ними права власності на таке майно як на оформлене у встановленому законом порядку. З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги те, що відповідачами не визнається право позивача та вчиняються дії щодо виселення її та членів її родини із будинку, а відтак позивач вимушена звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 09.09.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. В жовтні 2020 року до суду від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних відмовити, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Так, дійсно [PERSON] та [PERSON] є доньками [PERSON] , який помер [INFO] . Однак, позивач не є такою, що прийняла спадщину після смерті батька, оскільки, не подала нотаріусу за місцем відкриття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини та не вчиняла протягом шести місяців жодних дій, які б свідчили, що вона фактично вступила в управління або володіння спадковим майном. Крім того, позивачем не надано доказів того, що вона вступила в управління майном після смерті батька, як і не надано доказів того, що син позивача проживав зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини або ж почав проживати в шестимісячний строк після смерті [PERSON] . Також відсутні докази проведення ремонтних робіт в будинку після відкриття спадщини після смерті [PERSON] . Відповідач вказує, що факт прийняття спадщини за правилами ст. 549 ЦК УРСР не доведений, а тому спадщина фактично позивачем не прийнята, в зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову в частині встановлення факту прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] . Єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадину після смерті батька є [PERSON] , яка проживала та була зареєстрована разом зі спадкодавцем, як на момент відкриття спадщини, так і після. Остання, займалась похованням батька, та окрім [PERSON] та [PERSON] у [PERSON] були ще дві доньки [PERSON] та [PERSON] . Відповідач вказує, що вчинення родичами позивача дій, які б свідчили про фактичний вступ ними у володіння спадковим майном не може бути свідченням фактичного прийняття спадщини позивачем, оскільки, це прийняття спадщини є суб`єктивним правом особи, яке вона реалізує шляхом вчинення певних дій, що позивачем здійснено не було. Син позивача почав проживати в будинку фактично із 2004 року, а сама позивач, визнавши, що нею пропущено строк для прийняття спадщини, - неодноразово зверталась до суду із позовами про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Окремо сторона відповідача вказувала на те, що позивачем не надано суду належних правовстановлюючих документів, які б засвідчували те, що житловий будинок під літ. «А» належав на праві власності [PERSON] , та відповідно до даних інвентаризаційної справи зазначений будинок та прибудови до нього є самочинним будівництвом. Відсутні також документи про право користування земельною ділянкою, що видані на ім`я [PERSON] . З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги те, що на даний час житловий будинок під літ. «А» на праві власності належить [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу та договором поділу житлового будинку в натурі, а відтак підстав для задоволення вимог про визнання за позивачем права власності на Ѕ частину будинку в порядку спадкування також відсутні. В ході розгляду справи було залучено в якості третьої особи [PERSON] . Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28.01.2021 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з викладених в позові підстав. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві на позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Про розгляд справи повідомлялась належним чином. З будь-якими клопотаннями до суду не зверталась. Відзив на позов до суду не подала. Третя особа судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити з викладених в позові підстав. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за наведеної явки сторін. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Отже зміст положень зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права свідчить про те, що підставою для судового захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народилась [INFO] , що підтверджується копією паспорта та проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про шлюб, [PERSON] та [PERSON] , [INFO] уклали шлюб, після реєстрації якого прізвище дружині було присвоєно - [PERSON] . Згідно зі свідоцтвом про народження, [PERSON] народилась [INFO] та її батьком зазначено [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] . З наданих суду документів встановлено, що позивач у справі є рідною донькою [PERSON] , який помер [INFO] та до дня смерті проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Крім того, в ході розгляду справи сторонами не заперечувалось те, що відповідач [PERSON] також є рідною донькою [PERSON] . Доказів про відкриття спадкової справи після смерті [PERSON] та звернення [PERSON] та [PERSON] до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини впродовж шести місяців з дня смерті [PERSON] матеріали справи не містять. Також відсутні переконливі докази того, що із дати смерті [PERSON] позивач фактично проживала разом із ним та особисто користувалась спірним будинком, тоді як відповідач [PERSON] із 22.11.1963 року по теперішній час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . За різних часів [ADDRESS] , що підтверджується наданими стороною позивача доказами. Ухвалою Народного суду Кагановичського району м. Києва від 10.01.1952 року, визнано встановленим факт належності на праві особистої власності [PERSON] домоволодіння по [ADDRESS] . Доказів на підтвердження того, що [PERSON] був рідним сином [PERSON] стороною позивача суду надано не було. Крім того, переконливих доказів про визнання права особистої власності [PERSON] , зокрема, на будинок під літ. «А» за вказаною адресою, стороною позивача суду також надано не було, а посилання сторони позивача на те, що цей факт було визнано уповноваженими органами, зокрема, КМБТІ та про це свідчать матеріал інвентаризаційної справи та погосподарської книги, судом до уваги не приймаються, оскільки наведені документи в розумінні закону не можуть вважатись такими, що беззаперечно підтверджують наявність у особи права власності. Крім того, відповідно до архівного витягу від 02.09.2020 року, було встановлено що за рішенням виконавчого комітету КМР від 13.03.1956 року № 410, було вирішено утриматись від реєстрації землі до оформлення документів, в тому числі і за адресою: [ADDRESS] . За даними оціночного акту по будинковолодінню [ADDRESS] від 12.07.1985 року, на його території розташовані, в тому числі два житлові будинки літ. «А» та літ. «Б», мешканці [PERSON] , [PERSON] , а згідно даних поверхового плану зазначені будинки були самовільно побудованими в 1965 році та в 1962 році, відповідно. Згідно даних інвентаризаційної справи, копії технічного паспорту КМБТІ від 19.10.2001 року, та копії свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] власником житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на спадщину, видане Другою Київською державною нотаріальною конторою 17.01.1995 року, а [PERSON] є користувачем житлового будинку під літ. «А» за адресою: [ADDRESS] . Крім того, судом встановлено, що 22.12.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , а також право власності відповідача було зареєстровано у встановленому законом порядку. 05.04.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поділу житлового будинку в натурі, що є спільною частковою власністю, відповідно до умов якого сторони, як співвласники житлового будинку домовились про поділ в натурі належного їм на праві спільної часткової власності житлового будинку [ADDRESS] . Сторони узгодили, що [PERSON] переходить в особисту власність житловий будинок під літ. «Б», а [PERSON] - житловий будинок під літ. «А». Зазначені договори на час розгляду даної справи є чинними та у встановленому законом порядку недійсними не визнавались, а також вимог про визнання їх недійсними стороною позивача в ході розгляду даного спору пред`явлені не були. В обґрунтування позову стороною позивача вказувалось про те, що вона фактично прийняла спадщину після смерті батька, вступила в його оперативне управління, а також у неї наявні майнові права на спадщину після смерті, [PERSON] , а саме: Ѕ частину житлового будинку під літ. «А» за адресою: [ADDRESS] . Сторона відповідача, заперечуючи проти позовних вимог зазначала про те, що позивач не є такою, що прийняла спадщину після смерті батька, оскільки, не подала нотаріусу за місцем відкриття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини та не вчиняла протягом шести місяців жодних дій, які б свідчили, що вона фактично вступила в управління або володіння спадковим майном. Крім того, на даний час житловий будинок під літ. «А» на праві власності належить [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу та договором поділу житлового будинку в натурі, а відтак підстав для задоволення вимог про визнання за позивачем права власності на Ѕ частину будинку в порядку спадкування також відсутні. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. ст. 524, 529 ЦК УРСР, чинного на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , спадкоємство здійснювалось за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно з положеннями ст. ст. 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Відповідно до частини першої статті 549 ЦК УРСР, прийняття спадщини могло підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Згідно із приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. В ході розгляду справи було встановлено, що позивач не була зареєстрована разом із батьком на час його смерті, із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини не зверталась, син позивача, як член її сім`ї, почав проживати та здійснювати ремонті роботи вже після 2000 року. Варто вказати на те, що в ході розгляду справи було допитано ряд свідків, які беззаперечно не підтвердили прийняття спадщини позивачем саме впродовж шестимісячного строку після смерті її батька в 1995 році, а відтак ці свідчення не можуть вважатися підтвердженням прийняття спадщини позивачем в установлений законом строк. Також доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічний паспорт, реєстраційний талон) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються нотаріусом з врахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і за відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Не може визнаватися фактичним вступом в управління спадщиною організація та проведення ремонтних робіт позивачем та членом її сім`ї - сином, який на час смерті спадкодавця також разом із ним не проживав та не був зареєстрований. На думку суду, позивач не надала до суду переконливих доказів того, що вона фактично вступила в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. З огляду на те, що достатніх та переконливих доказів на підтвердження факту вступу в управління та володіння спадковим майном позивач суду не надала, а тому підстав вважати, що вона вступила у володіння та управління спадковим майном за ст. 549 ЦК УРСР, немає, в зв`язку з чим немає підстав для встановлення факту прийняття спадщини позивачем. Крім того, приймаючи до уваги те, що на даний час відповідачі на законних підставах володіють спірним будинком, які стороною позивача не спростовані, а відтак відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на Ѕ частину в будинку за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом та правилами ЦК УРСР. Окремо варто вказати на те, що у разі неприйняття спадщини або не доведення того, що особа є спадкоємцем за законом або за заповітом відсутні підстави дійти висновку про порушення прав позивача як особи, яка претендує на частину будинку, оскільки вона не довела про порушення її спадкових прав. З огляду на встановлені судом обставини справи, позивач не довела порушення її прав щодо права на спадкування частини будинку, оскільки таке право у неї існує за умови прийняття спадщини її батьком після смерті його матері, що у даній справі стороною позивача належними доказами доведено не було. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача в ході розгляду справи не доведено факт прийняття спадщини, вступ в оперативне управління майном після смерті батька, та наявність підстав для визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частину будинку, який на підставі чинних договорів належить відповідачам у справі, а відтак в задоволенні позову слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed