Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

В червні 2015р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачки [PERSON], в якому просив суд: визнати право приватної власності на 17/20 частин квартири [ADDRESS] за позивачем і на 3/20 частин цієї квартири за відповідачкою. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що під час шлюбу, на підставі договору купівлі - продажу від 21 травня 2013р. (далі по тексту - договір) сторони придбали у власність в рівних долях зазначену вище квартиру [ADDRESS]. Позивач вважає, що при купівлі цієї квартири він вніс 85 % її вартості, та внесені кошти були його особистою власністю, а тому його частка у праві власності на спірну квартиру повинна відповідати сумі внесених позивачем коштів, тобто повинна складати не 1/2 частину квартири, а 17/20 частин спірної квартири. В судовому засіданні представники позивача заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених у позовній заяві, просили суд позов задовольнити. Відповідачка та її представник проти позову заперечували, посилаючись на те, що подана позовна заява є необґрунтованою, та такою, що не відповідає дійсності. Перед укладенням договору купівлі - продажу квартири позивач надав згоду на придбання відповідачкою ? частини вказаної квартири. В подальшому відповідачка та її представник в судове засідання не з'явились, поважності причин неявки суду не повідомили. Свідок [PERSON], суду пояснив, що він є батьком позивача, а відповідачка є його колишньою невісткою. Свідку відомо, що перед придбанням спірної квартири, позивач продав належну йому на праві власності квартиру, а також позичив в борг у нього грошові кошти у сумі 50000,0 грн., які зобов'язувався повернути. Також свідку відомо, що позичені кошти та кошти отримані ним від відчуження квартири позивач витратив для придбання спірної квартири, решту суми коштів для придбання спірної квартири зобов'язувалась надати відповідачка. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що з 07 вересня 2012р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду від 07 травня 2015р. (а.с. 5, 7). В шлюбі у сторін народився [INFO] син [PERSON] (а.с. 6). Під час шлюбу, 21 травня 2013р. на підставі договору (а.с. 8, 9), сторонами була придбана за 463594,0 грн. у власність в рівних долях квартира [ADDRESS]. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 Постанови від 21 грудня 2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Згідно п. 2), 3) ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Судом встановлено, що позивачу до укладення шлюбу з відповідачкою, належала на праві власності квартира [ADDRESS] з (а.с. 10). Вказана квартира була відчужена позивачем 21 травня 2013р. на підставі договору купівлі - продажу, зареєстрованим в реєстрі за № 379 від 21 травня 2013р. та отримано ним грошову суму в розмірі 344000,0 грн. (а.с. 11). Того ж дня він витратив отримані грошові кошти на придбання спірної квартири. Судом встановлено, і це підтверджено письмовими доказами та показами допитаного в судовому засіданні свідка, для придбання спірної квартири позивач 16 травня 2013р. взяв в борг грошові кошти у розмірі 50000,0 грн. у свого батька [PERSON] (а.с. 12, 13). За змістом ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. В судовому засіданні відповідачка зазначала, що не надавала своєї згоди, відповідно до положень ст. 65 СК України на отримання позивачем в борг грошових коштів у сумі 50000,0 грн. В силу правового висновку, висловленого Верховним Судом України при розгляді справи № 6-163цс12 є особистою власністю позивача. В судовому засіданні представники позивача звертали увагу суду, що зазначені кошти були повернуті особисто позивачем кредитору в строки, які були визначені умовами боргової розписки. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що ним особисто було витрачено на придбання спірної квартири 394000,0 грн., які не були спільним майном сторін, як подружжя. В свою чергу, заперечуючи проти позову, відповідачка зазначала, що сторонами для придбання спірної квартири було внесено суму коштів, яка складала по ? частині вартості спірної квартири, а саме по 231797,0 грн., однак стороною відповідача не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження внесення відповідачкою для придбання спірної квартири суми коштів саме у розмірі 231797,0 грн. Так, наявність коштів у сестри відповідачки на відповідних банківських рахунках не свідчить про отримання відповідачкою цих коштів і витрачання їх на придбання спірної квартири. Оцінюючи належність, допустимість. достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3654,0 грн.

Outcome: approved