Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-20 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулось ПАТ «ПроКредит Банк» з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості. Позов мотивований тим, що між ПАТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] 13.04.2010 року було укладено кредитний договір № 2901.29395, згідно якого відповідачу було надано кредит на суму 45 388, 23 гривень, процентною ставкою 23 % річних, строком на 24 місяці. Згідно умов кредитного договору [PERSON] зобов'язувалася здійснювати своєчасне погашення кредиту та сплачувати усі інші, передбачені договором, платежі у порядку визначеному кредитним договором. Відповідач [PERSON], порушивши умови кредитного договору та вимоги законодавства, не забезпечила своєчасне погашення кредиту, внаслідок чого утворився борг з тривалою затримкою у погашенні. [PERSON] не здійснила жодного платежу по кредитному договору, в зв'язку з чим позивач звернувся до суду з позовом. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці позов ПАТ «ПроКредит Банк» до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було задоволено і стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість по кредитному договору в розмірі 61 733, 44 гривень та судові витрати. Після винесення рішення та в процесі виконавчого провадження відповідачами жодного платежу в рахунок погашення заборгованості здійснено не було. Таким чином, між датою складання розрахунку заборгованості на підставі якого було ухвалено рішення судом та датою даного позову минуло 941 календарний день. За цей період пеня від суми непогашеної заборгованості становить 213 559, 95 гривень. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про солідарне стягнення заборгованості (пені) за кредитним договором № 2901.29395 від 13.04.2010 року в сумі 213 559, 95 гривень та судових витрат. До початку розгляду справи по суті відповідачем [PERSON] було подано зустрічну позовну заяву, яка мотивована тим, що у порушення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 3.2. і пп. «б» п. 3.3. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року № 541/13808, під час укладання кредитного договору банк не надав письмової інформації про умови кредитування і сукупну вартість кредиту. Підставою для розірвання договору є істотне порушення договору другою стороною. Вище викладе й стало підставою для звернення до суду із зустрічним позовом із вимогами про визнання недійсним кредитного договору № 2901.29395 від 13.04.2010 року. Ухвалою суду від 17.09.2014 року до участі у справі було залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача по зустрічному позову [PERSON] та [PERSON]; вимоги за зустрічним позовом об'єднано в одне провадження із первісним позовом. В ході розгляду справи позивачем по зустрічному позову було збільшено позовні вимоги. Так, окрім іншого, [PERSON] просила суд також визнати недійсним договір поруки № 81765-ДП1 від 13.04.2010 року, укладений між ПАТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] Дана вимога мотивована тим, що в разі визнання кредитного договору недійсним підлягає визнанню недійсним і договір поруки, укладений між ПАТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] Окрім іншого, позивач зазначила, що кредитний договір є незаконним, укладеним з порушенням вимог чинного законодавства та таким, що порушує її права та охоронювані законом інтереси. Представник позивача по первісному позову/відповідача по зустрічному позову в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Суду надано клопотання про розгляд справи у відсутність представника позивача по первісному позову/відповідача по зустрічному позову із зазначенням про підтримання позовних вимог ПАТ «ПроКредит Банк» в повному обсязі та необхідністю відмови в задоволенні зустрічного позову. Надано письмові заперечення на зустрічний позов. Відповідачі по первісному позову/треті особи, які не заявляють самостійних вимог по зустрічному позову - [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомлено. Відповідач по первісному позову/позивач по зустрічному позову - [PERSON] в судове засідання також не з'явилась, хоча належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи. Суду надано клопотання про розгляд справи у її відсутність. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 13.04.2010 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 2901.29395, згідно якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит в розмірі 45 388, 23 гривень строком на 24 місяці під 23 % річних в порядку і на умовах, визначених цим договором, а позичальник зобов'язався належно виконувати усі умови та інші зобов'язання передбачені цим договором. (а.с. 5-7, 194-197) 13.04.2010 року між ПАТ «ПроКредит Банк», [PERSON] та [PERSON] було укладено договори поруки № 81765-ДП1 та № 30914-ДП1, відповідно до яких останні поручилися перед банком за виконання [PERSON] усіх її зобов'язань за кредитним договором № 2901.29395 від 13.04.2010 року. (а.с. 8-11, 198-201) Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 12.05.2011 року у цивільній справі № 2-867/11, яке набрало законної сили 14.06.2011 року, позов ПАТ «ПроКредит Банк» до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором було задоволено частково, стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «ПроКредитБанк» заборгованість по кредитному договору № 2901.29395 від 13.04.2010 року станом на 06.12.2010 року в розмірі 61 733, 44 гривень, з яких: борг по капіталу - 45 388, 23 гривень; борг по процентах - 5 987, 14 гривень; пеня - 10 358, 07 гривень; стягнуто судові витрати, а в решті позовних вимог відмовлено. (а.с. 13-14) Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені вище зазначеним судовим рішенням, яке набрало законної сили, не підлягають доказуванню при розгляді даної цивільної справи, оскільки у даній справі беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини. Згідно розрахунку заборгованості по кредитному договору № 2901.29395 від 13.04.2010 року, наданого позивачем по первісному позову, борг (пеня) становить 213 559, 95 гривень станом на 08.07.2013 року за період з 06.12.2010 року по 08.07.2013 року. (а.с. 75) З рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 12.05.2011 року вбачається, що у відповідності до умов кредитного договору та вимог чинного законодавства, позивач скористався своїм правом, звернувшись до суду з позовом про дострокове солідарне стягнення заборгованості із [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по кредитному договору № 2901.29395 від 13.04.2010 року. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 549 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК України. На що також звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Постанові Пленуму № 5 від 30.03.2012 року (із змінами) «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». За змістом статей 598 - 609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання. Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених ст. 11 ЦК України, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Підстави припинення зобов'язань зазначені в ст.ст. 599, 600, 601, 604- 609 ЦК України та не передбачають можливості припинення зобов'язання у зв'язку з ухваленням судом рішення про задоволення вимог кредитора. За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Пунктом 5.6. кредитного договору № 2901.29395 від 13.04.2010 року у відповідності до ст. 259 ЦК України визначено, що до усіх вимог, що випливають з цього договору, встановлюється позовна давність у 5 (п'ять) років, включаючи вимоги, щодо яких законодавством встановлена спеціальна чи обмежена позовна давність. Згідно п. 5.3. кредитного договору № 2901.29395 від 13.04.2010 року у випадку порушення встановлених цим договором строків погашення грошових зобов'язань позичальник сплачує кредитору штрафну пеню у розмірі 0,5 % від суми непогашеної заборгованості, але не менше ніж 15, 00 гривень у еквіваленті валюти кредиту за кожний календарний день прострочення, включаючи день повного погашення заборгованості. Починаючи з 31 календарного дня прострочення, вказаний розмір пені збільшується до 1 % за умови подання кредитором відповідного повідомлення позичальнику про таке збільшення. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ст.ст. 546, 549, 550 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України, період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не обмежується. Судом встановлена, що предметом спору є неустойка (пеня), нарахована за неналежне виконання умов кредитного договору. Станом на час розгляду справи судом встановлено, що кредитні зобов'язання залишаються не виконаними, що підтверджується випискою з рахунку. (а.с. 202) Належних та допустимих доказів виконання зобов'язань за кредитним договором відповідачами по первісному позову суду не надано. Судом встановлено наявність у ПАТ «ПроКредит Банк» банківської ліцензії на право здійснювати банківські операції на час укладення кредитного договору. Також, судом встановлено правомірність дій представників кредитора щодо підписання кредитного договору. (а.с. 203-222) Отже, суд прийшов до висновку, що позивачем по первісному позову правомірно надано кредит. Судом перевірено розрахунок пені і встановленого його відповідність умовам кредитного договору № 2901.29395 від 13.04.2010 року та вимогам чинного законодавства України. Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Суд вважає за можливе і необхідне зменшити розмір неустойки з 213 559, 95 гривень до 41 017, 30 гривень. При зменшенні розміру неустойки судом враховано: не виконання зобов'язань боржником; відсутність негативних наслідків для позивача по первісному позову через прострочення виконання зобов'язання; значне перевищення розміру неустойки, яка становить 213 559, 95 гривень розміру боргу, який становить 51 375, 37 гривень (сума тіла і відсотків, згідно рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 12.05.2011 року). Представник позивача по первісному позову не надав суду належних доказів спричинення значних збитків для банківської установи у зв'язку з невиконанням [PERSON] обов'язків за кредитним договором. Суд виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. 1 і ч. 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. З огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Суд зауважує, що межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених «Керівних принципах для захисту інтересів споживачів» визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Таким чином, суд дійшов висновку, що умови договору кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Враховуючи вище викладене суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог ПАТ «ПроКредитБанк» про солідарне стягнення неустойки (пені) з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по кредитному договору № 2901.29395 від 13.04.2010 року. Отже, суд дійшов висновку про наявність складу цивільного правопорушення з боку відповідачів по первісному позову, водночас вирішив, що з урахуванням засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, сума заявленої пені має бути зменшена і підлягає стягненню в розмірі 41 017, 30 гривень, що дорівнює сумі заборгованості по кредиту та по процентах за користування кредитом (51 375, 37 гривень) за мінусом пені в сумі 10 358, 07 гривень, стягнутої з відповідачів за рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 12.05.2011 року. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішеннях Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 та від 11.07.2013 року № 7-рп/2013. Так з відповідачів по первісному позову на користь позивача підлягає солідарному стягненню пеня в сумі 41 017, 30 гривень. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Несправедливими умови договору можуть бути визнані в разі, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Як вбачається з пунктів 1, 2 абзацу 4 ч. 4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» положення пунктів 8, 11 та 13 ч. 3 ст. 18 не застосовуються до операцій із цінними паперами, фінансовими послугами та іншими товарами або послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем, а також договорів про купівлю/продаж іноземної валюти, дорожніх чеків або про міжнародні грошові перекази, номіновані в іноземній валюті. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Підписанням кредитного договору № 2901.29395 від 13.04.2010 року позивач по зустрічному позову засвідчила, що цей договір був укладений у відповідності до всіх вимог чинного законодавства. Суд вважає, що не заслуговують на увагу твердження позивача по зустрічному позову про порушення відповідачем Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки не було порушено право споживача на свободу вибору продукції, оскільки позивач самостійно обрав фінансову установу та умови кредитування. В матеріалах справи відсутні докази порушення принципу рівності сторін договору, умовами кредитного договору не обмежено право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, оскільки статтею «гарантії та підтвердження» кредитного договору [PERSON] підтвердила, що перед підписанням належно і у доступній формі ознайомилась з усіма умовами цього договору, тарифами кредитора, їх повністю і однаково з кредитором розуміє, вважає справедливими і заперечень не має; цей договір підписаний позичальником добровільно, волевиявлення позичальника є вільним, не під впливом помилки, тиску чи тяжчих обставин, відповідає його внутрішній волі та намірам безумовного і реального виконання взятих на себе зобов'язань; перед укладанням цього договору кредитор надав позичальнику у письмовій формі та у повному обсязі передбачену чинним законодавством інформацію щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту. Також, позивачем по зустрічному позову не надано доказів реалізації споживачу продукції, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою та не наведено обґрунтованих доводів стосовно визначення ціни продукції неналежним чином. Твердження позивача по зустрічному позову про дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживача не знаходять свого підтвердження і спростовуються матеріалами справи. Так, у відповідача по зустрічному позову є один основний обов'язок - надати кошти позивачу, який виконаний в повному обсязі і порушення прав щодо надання кредиту в повному обсязі - відсутнє. Будь-яких доказів на підтвердження наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача при укладенні договору про надання кредиту позивачем по зустрічному позову суду не надано. Окрім того, судом прийнято до уваги, що виконання банком положення ст.ст. 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808, може розглядатись лише щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності, на що, також, звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Постанові Пленуму № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Зокрема, посилання позивача по зустрічному позову на норми вище вказаної Постанови НБУ щодо надання кредиту в іноземній валюті є безпідставними, оскільки кредит надано в національній валюті України - гривні. Судом прийнято до уваги, що споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Зазначених дій позивачем по зустрічному позову вчинено не було. У відповідності до ст. 203 ЦК України судом встановлено, що зміст кредитного договору № 2901.29395 від 13.04.2010 року на момент його укладання не суперечив Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. [PERSON] на момент укладення договору мала необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину на момент його укладення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Правочин вчинено у формі, встановленій законом і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Кредит позивач по зустрічному позову/відповідач по первісному позову отримала, однак неналежно при цьому виконує свої зобов'язання. Проаналізувавши крединий договір, суд вважає, що в даному випадку, вказаний кредитний договір складений з урахуванням вимог закону щодо його форми і змісту стосовно дотримання прав споживача та принципу справедливості. Суд вважає, що підписанням кредитного договору № 2901.29395 від 13.04.2010 року сторони підтвердили, що будь-які умови цього договору є істотними і підлягають виконанню в порядку, передбаченому цим договором. Судом не приймаються твердження [PERSON] про те, що вона не була проінформована в момент укладення кредитного договору про можливі ризики, оскільки таке твердження не узгоджується з доказами, які містяться в матеріалах справи. Банк ознайомив [PERSON] з умовами кредитування, що підтверджується, зокрема, її підписом в кредитному договорі. (а.с. 6 зв., 195 зв.) Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однієї із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним, на що також звернув увагу Верховний Суд України в Постанові Пленуму № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Також, не заслуговують на увагу твердження позивача по зустрічному позову щодо відсутності графіку повернення кредиту та сплати відсотків по кредитному договору № 2901.29395 від 13.04.2010 року. З матеріалів справи вбачається наявність узгодженого сторонами кредитного договору як графіку платежів так і розрахунку сукупної вартості кредиту (додаток № 1 та додаток № 2 до кредитного договору, що є його невід'ємною частиною). (а.с. 7, 7 зв., 196, 197) Посилання позивача по зустрічному позову на неправомірне звернення ПАТ «ПроКредит Банк» до суду з позовом про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором є безпідставним, враховуючи наявність судового рішення від 12.05.2011 року, яке набрало законної сили, яким були встановлені дані обставини. Згідно ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин), або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Посилання позивача по зустрічному позову на положення закону щодо розірвання кредитного договору є безпідставними і необґрунтованими, враховуючи те, що позов заявлено саме про визнання недійсним договору, а не його розірвання, враховуючи те, що положеннями ст. 215 ЦК України чітко визначено підстави недійсності правочину. Отже, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору № 2901.29395 від 13.04.2010 року. Відповідно до договору поруки № 81765-ДП1 від 13.04.2010 року [PERSON], а згідно договору поруки № 30914-ДП-1 від 13.04.2010 року [PERSON], поручилися перед банком за виконання [PERSON] усіх її зобов'язань за кредитним договором № 2901.29395 від 13.04.2010 року. Договорами поруки передбачено, що поручитель поручається перед кредитором за виконання усіх зобов'язань позичальника у їх повному обсязі як солідарний із позичальником боржник. (п. 2.1.). Згідно п. 4.1. та п. 4.2. вище вказаних договорів поруки, порука діє з моменту укладення договору протягом усього строку користування кредитом, виданого на підставі кредитних договорів та до моменту, що наступить пізніше: припинення дії кредитних договорів, належного виконання усіх вимог кредитора, позичальника та поручителя. Непред'явлення кредитором вимоги про погашення поручителем заборгованості позичальника не тягне за собою припинення поруки. Кредитор вправі пред'явити вимогу поручителю про погашення заборгованості позичальника протягом трьох років з моменту виникнення існуючої на момент такої вимоги заборгованості позичальника. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Предметом виконання як невід'ємним елементом виконання договору є ті конкретні суб'єктивні права і конкретні юридичні обов'язки для набуття, здійснення і виконання яких конкретні суб'єкти права вступають в конкретні правовідносини і, відповідно, до вимог норми права, що реалізується, вчиняються належні правомірні дії. Отже, оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволення зустрічних позовних вимог в частині визнання недійсним кредитного договору № 2901.29395 від 13.04.2010 року та враховуючи те, що підставою для визнання договору поруки від 13.04.2010 року, укладеного між ПАТ «ПроКредит Банк» та [PERSON], позивачем по зустрічному позову визначено наслідок визнання судом недійсним кредитного договору, в забезпечення якого й було укладено цей договір, суд відмовляє в задоволенні цієї вимоги. Суд прийшов до висновку, що підстави, визначені позивачем по зустрічному позову, для визнання як кредитного договору № 2901.29395 від 13.04.2010 року так і договору поруки № № 81765-ДП1 від 13.04.2010 року, укладеного між ПАТ «ПроКредит Банк» та [PERSON], недійсними - відсутні. Суд вважає, що [PERSON] порушено вимоги ст. 526 ЦК України, згідно якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а також вимоги ст. 1049 ЦК України, яка вказує, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором, оскільки, відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Враховуючи ч. 1, ч. 2 ст. 554 ЦК України боржник і поручителі відповідають перед кредитором, як солідарні боржники. Добровільно відповідачі по первісному позову не провели розрахунок за кредитним договором, тому наявні підстави для стягнення неустойки. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов ПАТ «ПроКредит Банк» до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення пені підлягає частковому задоволенню, оскільки є в частині обґрунтованим і доведеним належними та допустимими доказами, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «ПроКредит Банк» про визнання недійсним кредитного договору та договору поруки слід відмовити в повному обсязі, оскільки даний позов є необґрунтованим і недоведеним належними і допустимими доказами Враховуючи вище викладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача по первісному позову, шляхом солідарного стягнення з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «ПроКредит Банк» пені в сумі 41 017, 30 гривень за невиконання умов кредитного договору № 2901.29395 від 13.04.2010 року. Суд вважає за необхідне звернути увагу сторін по справі на положення ч. 3 та ч. 4 ст. 13 ЦК України, згідно яких не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Згідно ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідачів по первісному позову на користь позивача підлягає солідарному стягненню судовий збір в сумі 410, 20 гривень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (19, 21 %). Решту судового збору в сумі 1 725, 39 гривень слід залишити за позивачем по первісному позову. Позивач по зустрічному позову на час звернення до суду з позовом була звільнена від сплати судового збору згідно п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи вище викладене,

Outcome: partial