Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

В січні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. В позовній заяві зазначив, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 2007 року. Але спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння та різні життєві погляди. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . З огляду на те, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинилися, позивач вважає , що примирення між ними неможливе , тому просить суд розірвати шлюб. Ухвалою суду від 04.02.2020 у справі відкрито загальне позовне провадження. В судове засідання, призначене на 13.05.2020 сторони не з`явилися, подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Позивач позовні вимоги підтримав, просив суд ухвалити рішення про розірвання шлюбу між ним та відповідачем. Відповідач зазначила, що позовні вимоги визнає, проти ухвалення рішення у підготовчому судовому засіданні не заперечує. Дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч.4 ст. 206 ЦПК України). За змістом положень ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судовим розглядом встановлено, що 23 червня 2007 року сторони зареєстрували шлюб Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1018 (а.с.6). Від шлюбу сторони мають мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] (а.с.7). Матеріали справи свідчать про те, що сторони вже тривалий час не підтримують шлюбних стосунків, не мають намір відновлювати сім`ю та бажають розірвати шлюб. Спору щодо проживання спільного малолітнього сина між сторонами не існує. За таких обставин, враховуючи заяву відповідача про визнання позову у порядку ст. 206 ЦПК України, а також те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, приходжу до висновку, що позов підлягає задоволенню. З урахуванням наведеного‚ на підставі ст.ст. 24, 56, 105, 110, 112 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved