Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-30 00:00:00

В серпні 2020 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. На обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що 07 жовтня 1994 року між нею та [PERSON] зареєстрований шлюбу, 19 березня 2020 року зазначений шлюб було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя. Під час шлюбу придбано жилий будинок номер [ADDRESS] , право власності на який за договором купівлі-продажу від 21 вересня 2020 року, посвідченим приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області Харченко Ю.Г. за реєстровим №2517, було зареєстровано на [PERSON] . Середня ринкова вартість зазначеного будинку складає 104 428 грн. Також під час шлюбу було придбано автомобіль ВАЗ 21103, 2001 року випуску, днз [NUMBER] , середня ринкова вартість якого складає 74 665 грн. Досудове врегулювання спору проводилося шляхом відправлення відповідної заяви щодо вирішення питання в добровільному порядку на ім`я відповідача 15.06.2020 року, проте відповідач проігнорував її звернення. Таким чином, позивачка [PERSON] просить визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля ВАЗ 21103, 2001 року випуску, днз [NUMBER] , а також право власності на Ѕ частину жилого будинку номер [ADDRESS] . Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 17 серпня 2020 року у цивільній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. 03.09.2020 року відповідачем [PERSON] поданий відзив на позов, у якому зазначив, що цивільну справу необхідно передати за підсудністю до Василівського районного суду Запорізької області, він визнає за [PERSON] право власності на Ѕ частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , спору з приводу поділу будинку не існує. У зв`язку з відсутністю спору з приводу житлового будинку, вимога не підлягає розгляду в суді. Одночасно з цим, з вимогою про поділ автомобіля ВАЗ-21103, днз [NUMBER] , відповідач не згоден, оскільки [PERSON] обізнана, що автомобіль був проданий в листопаді 2019 року, продаж відбувся за ініціативи [PERSON] для погашення боргів, що виникли у зв`язку з весіллям їх сина [PERSON] 09.11.2020 року. Кошти від продажу автомобіля в сумі 1500 доларів США відповідач передач позивачу. Отже, автомобіль вибув із спільної сумісної власності подружжя в період шлюбу та належить іншій особі. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 19 жовтня 2020 року цивільна справа передана на розгляд Василівському районному суду Запорізької області за підсудністю. Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 27 листопада 2020 року позовна заява залишена без руху для усунення її недоліків. Ухвалою від 07 грудня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі, справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою від 16 березня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача - адвоката Шевченко А.В. про витребування доказів. Ухвалою від 03.08.2021 року поновлено представнику позивача - адвокату Шевченко А.В. строк подачі клопотання про витребування доказів, та за клопотанням представника позивача вирішено питання про витребування доказів. Ухвалою від 01.10.2021 року відмовлено в прийнятті заяви представника позивача - адвоката Шевченко А.В. про зміну предмету позову за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Шевченко А.В. підтримала позовні вимоги та просила задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Железняк А.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, наведених у відзиві на позов. Розглянувши надані сторонами документи і матеріали, вислухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони в справі [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 07 жовтня 1994 року у Степногіроській селищній раді Василівського району Запорізької області, актовий запис №30 (а.с.8). Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 березня 2020 року у справі №316/8143/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 07 жовтня 1994 року Степногіроською селищною радою Василівського району Запорізької області за актовим записом №30, розірвано (а.с.9-11). Між сторонами існує спір щодо поділу наступного майна: - житловий будинок [ADDRESS] ; - автомобіль ВАЗ 21103, 2001 року випуску, Vдвиг.1499 см.куб., днз [NUMBER] . Позивачем [PERSON] здійснювалося досудове врегулювання спору шляхом направлення 15.06.2020 року на адресу відповідача заяви щодо добровільного вирішення питання про визнання за нею права власності на Ѕ частину майна в добровільному порядку, проте відповідач не надав відповіді (а.с.52-53). Матеріалами справи підтверджується, що під час шлюбу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21 вересня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області Харченко Ю.Г., зареєстрованого в реєстрі за №2517, придбав житловий будинок [ADDRESS] , який 21 вересня 2000 року зареєстрований в РПК «Василівське бюро технічної інвентаризації» Василівської районної ради Запорізької області в книзі №13 номер запису №723 (а.с.12). Відповідно до ст. 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми ст.60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року справа №372/504/17. Відповідно до висновків постанови Верховного Суду від 03.04.2020 року у справі №286/1537/16-ц, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.1 ст. 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 статті 70 СК визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. При цьому беруться до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення для справи. Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.2 ст.372 ЦК у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК. Вартість майна, яке підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з його дійсної вартості на час вирішення спору. Отже, зазначений житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, будь-якої домовленості між сторонами не існує, як не існує шлюбного контракту або договору, відповідач не заперечував, що зазначений житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності, а тому частки [PERSON] та [PERSON] в праві спільної сумісної власності на житловий будинок [ADDRESS] років Жовтня, є рівними і повинні бути визначені в розмірі 1/2 за кожним. Вирішуючи питання поділу автомобіля автомобіль ВАЗ 21103, 2001 року випуску, Vдвиг.1499 см.куб., днз [NUMBER] , суд виходить з наступного. Судом встановлено, що під час шлюбу 28.02.2017 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №2346/2017/349677, укладеному в ТСЦ, придбав автомобіль ВАЗ 21103, 2001 року випуску, Vдвиг.1499 см.куб., днз [NUMBER] . 19 листопада 2019 року за договором купівлі-продажу №2342/2019/1778438 автомобіль ВАЗ 21103, 2001 року випуску, Vдвиг.1499 см.куб., днз [NUMBER] , було відчужено [PERSON] на користь [PERSON] . Відповідно до ч.2 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Частиною 4 ст.65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя. Посилання відповідача на те, що спірний автомобіль ВАЗ-21103, днз [NUMBER] , був відчужений у період шлюбу з відома позивачки, а гроші від продажу витрачені на потреби родини, зокрема для погашення боргів, що виникли у зв`язку з весіллям спільного сина [PERSON] 09.11.2020 року, та кошти від продажу автомобіля в сумі 1500 доларів США відповідач передач позивачу, не доведено відповідачем належними та допустимими доказами. Наявність згоди позивачки [PERSON] на продаж спірного автомобілю третій особі також не доведено відповідачем. У таких випадках судова практика орієнтує на те, що правочин недійсним не визнається, а той з подружжя, без згоди якого здійснено відчуження рухомої неподільної речі (автомобіля), має право на грошову компенсацію вартості належної частки у спільному майні від іншого подружжя, який здійснив відчуження рухомого неподільного майна без згоди. Разом з тим, позивачка не ставила таких вимог до відповідача, а в прийнятті заяви про зміну предмету позову судом відмовлено, оскільки така заява подана з порушенням вимог ч.3 ст.49 ЦПК України. Крім того, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Як зазначено в п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивач [PERSON] визначила вартість автомобілю ВАЗ 21103, 2001 року випуску, днз [NUMBER] , на свій власний розсуд в розмірі 74 665 грн., посилаючись на скриншот з одного з веб-сайтів, через які здійснюється розміщення оголошень про продаж транспортних засобів (а.с.28). Відповідач [PERSON] у відзиві на позов зазначив, що здійснив продаж спірного автомобіля за 1500 доларів США (що за курсом НБУ на час розгляду справи складає 39925,26 грн.) Враховуючи, що між сторонами відсутня згода щодо вартості спірного автомобіля, докази на підтвердження ринкової вартості подібного за технічними характеристиками автомобіля на час розгляду справи в матеріалах справи відсутні, позивач не скористалася правом на звернення до суду з клопотанням про призначення автотоварознавчої експертизи та не заявляла клопотань про витребування документів, які підтверджують перехід права власності на спірний автомобіль, суд приходить до висновку, що позивач не довела свої позовні вимоги в частині грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля. Питання розподілу судових витрат між сторонами вирішується відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, а саме: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з вартості нерухомого майна, яке підлягає поділу між сторонами, судовий збір, при зверненні до суду позивач [PERSON] повинна була сплатити судовий збір в сумі 895,47 грн. Документально підтверджена сплата позивачем [PERSON] судового збору в розмірі 895,47 грн., що підтверджується квитанцією №29714998 від 01 грудня 2020 року. Оскільки позовні вимоги [PERSON] частково задоволені судом, судовий збір в сумі 895,47 грн., підлягає стягненню з відповідача [PERSON] пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: partial