Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-06 00:00:00

В січні 2018 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що в період з 08.10.2010 року по 14.10.2014 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем під час якого у них, [INFO] року, народилась донька - [PERSON]. Відповідач про доньку не піклується, не займається її вихованням, не цікавиться її здоров'ям та духовним розвитком, матеріально не допомагає, не виконує рішення суду про стягнення аліментів, у зв'язку з чим має значну заборгованість. Вказувала на те, що малолітня [PERSON] проживає разом з нею та перебуває на повному її утриманні. З моменту припинення між нею та відповідачем шлюбних стосунків, а саме з липня 2014 року, та по теперішній час відповідач не вживав ніяких спроб побачити доньку, яка у свідомому віці на протязі останніх чотирьох років батька не бачила та його не знає. Крім того, зазначала, що рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 02.02.2017 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання їх спільної доньки в розмірі 710 грн. щомісячно. Відповідачу відомо про таке рішення суду, проте він його свідомо не виконує, оскільки в ході судового розгляду справи вимагав щоб вона відмовилась від своїх вимог про стягнення аліментів інакше він буде перешкоджати виїзду дитини за кордон для відпочинку. Вважає наведені обставини достатніми для позбавлення відповідача батьківських прав, а тому звернулась до суду з вище вказаним позовом та, посилаючись на норми матеріального права, висновок Органу опіки та піклування Новоселицької районної державної адміністрації від 16.11.2017 року, просила позбавити [PERSON], [INFO], батьківських прав відносно доньки [PERSON], [INFO]. В судове засідання позивач та її представник не з'явились, направили до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити. Не заперечували проти ухвалення заочного рішення по справі. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, направив до суду заяву про розгляд справи без його участі, підтримав наявний в матеріалах справи висновок та просив позов задовольнити. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Справа слухалась у відсутності відповідача, який не з'явився в судове засідання незважаючи на те, що належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання. При цьому повідомити його про час та місце розгляду справи телефонограмою з номером телефону, який зазначений у позовній заяві не представилось можливим, оскільки відповідач на неодноразові дзвінки працівників суду не відповідав. Про причини своєї неявки [PERSON] суд не повідомив і не подав відповідної мотивованої заяви про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи без його участі, а також у встановлений строк не подав відзиву. Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Оскільки відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив та не направив відзиву, а позивач та її представник не заперечували проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, в судовому засіданні постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували між собою у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 27.10.2014 року. Під час шлюбу у сторін народилась донька - [PERSON], [INFO] (а/с 5). Згідно положень ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у сімейному Кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Судом встановлено, що 06.04.2017 року з метою примусового виконання судового рішення Новоселицьким районним судом Чернівецької області було видано виконавчий лист №720/149/17 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання їх спільної доньки [PERSON] в розмірі 710 грн. щомісячно, починаючи з 02.02.2017 року до повноліття дитини. Вказаний виконавчий лист був пред'явлений до виконання у встановленому законом порядку (а/с 8). Відповідно до довідки ЧМВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області від 08.09.2017 року, відповідач належним чином рішення суду про стягнення аліментів не виконує, у зв'язку з чим за ним рахується заборгованість та за період з 02.02.2017 року по вересень 2017 року відповідач жодної суми на виконання рішення суду не сплатив (а/с 9). Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч.8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не приймає участі в матеріальному утриманні своєї малолітньої доньки. Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до положення статті 2 Конвенції Організація Об'єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Гади Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. Згідно ст. 3 Конвенції Організація Об'єднаних Націй в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Судом встановлено, що рішенням Органу опіки та піклування від 16.11.2017 року №63 надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до його доньки [PERSON] (а/с 6-7). Відповідно до ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У відповідності до п.16 Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON], [INFO], зареєстрована та проживає разом з матір'ю [PERSON], перебуває на її утриманні, навчається у першому класі Подвірненської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Новолецького району Чернівецької області, при цьому батько у виховані дівчинки участі не приймає, не спілкується з донькою і не цікавиться її навчально-виховним процесом, здоров'ям та духовним розвитком (а/с 10-14). За таких обставин, враховуючи наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку про наявність підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до його малолітньої доньки [PERSON] У відповідності до вимог ч. 2,3 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Разом з тим, рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 02.02.2017 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання їх спільної доньки в розмірі 710 грн. щомісячно та позивач не заявляла вимог про зміну розміру визначених судом аліментів. У відповідності до вимог ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір в сумі 640 грн., а також остання понесла судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved