Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-06 00:00:00

В січні місяці 2014 року ,позивач звернувся до суду з даними позовними вимогами зазначивши , що 01 квітня 2000 року ,між приватним сільськогосподарським підприємством ,,Нива,, с.Лукашівка Чорнобаївського р-ну Черкаської області , в особі його директора та нею особисто було укладено договір оренди земельної частки /пай/ строком на -10 років який був зареєстрований в сільській Раді с.Лукашівка Чорнобаївського р-ну Черкаської області . У відповідності до п.2.2 договору оренди земельної частки/паю/ обумовлено ,що по закінченню строку дії договору ,його чинність продовжується на наступний термін, якщо зацікавлена в розірванні даного договору сторона не пізніше, як за один рік до закінчення строку дії договору письмово не повідоме про це іншу сторону. Пунктами 2.3 та 2.4 договору визначено ,що при переході права власності на земельну частку /пай/до іншої особи договір оренди зберігає свою чинність,а отримання особою Державного акту на право власності на землю не припиняє дію даного договору. 19 листопада 2004 року позивачу ,землевпорядною організацією, було виготовлено та видано відповідний державний акт серії 1V-ЧР № 046689 на підставі якого, позивач став власником конкретної земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею-5.2510 га. вартістю -182511,62 гр. Після отримання державного акта ,що посвідчує його право власності на земельну ділянку, з визначеними на місцевості межами,позивач випадково,в грудні місяці 2013 року дізнався від правозахисників ,що після отримання державного акта ,договір оренди земельної частки/пай/ -втратив свою чинність ,що спонукало позивача звернутися до відповідача з вимогою звільнити від незаконного користування належну йому на праві приватної власності земельну ділянку,але неотримавши відповіді ,звернувся до суду з відповідним позовом. В судовому засіданні позивач уточнив заявлені позовні вимоги зазначивши ,що під словами-,, розірвати договір,, та витребувати земельну ділянку з незаконного,, володіння,, мав на увазі вимогу постановити рішення, яким визнати припиненим договір оренди земельної частки/пай/ та витребувати з користування відповідача належну йому земельну ділянку.Підтримав вимоги і відносно стягнення понесених при зверненні до суду судових витрат. Представник відповідача заперечив відносно заявленого позову ,звернув увагу суду на те , що договір оренди земельної частки/пай/не визнано в судовому порядку не дійсним,а сам позивач на протязі даного часу отримував орендну плату, тому договір оренди земельної частки/пай/ залишається на час розгляду справи в суді -чинним ,що являється підставою для відмови в задоволенні позову. Суд заслухавши надані йому пояснення,дослідивши письмові докази вважає ,що заявлений позов підлягає до повного задоволення з наступних підстав. Судом встановлені фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Змістом ст.ст.16,257,261 та 638 ЦК України 2003 року, визначено можливість захисту цивільних прав ,як у спосіб визначений диспозицією ст.16 даного кодекса так і в інший спосіб визначений законом та обумовлено ,що любий договір може вважатись укладеним лише при наявності відповідної абсолютної згоди сторін та надано визначення поняття строкам позовної давності і їх перебігу . .Пунктом -17 ,,Перехідних положень,, ЗК України ,статею 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року ,,Про судову практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ,, ,п.2.3 ,,Типового договору оренди земельної частки/паю/,затвердженого наказом Державного комітета земельних ресурсів,, від 17.01.2000 року визначено ,що сертифікати на право на земельну частку /пай/ є дійсними лише до виділення земельної ділянки в натурі на місцевості та видачі її власнику відповідного правоустановчого документа. Тобто ,вище зазначеним пунктом Перехідних положень земельного кодексу, встановлено заборону на передачу після 01.01.2002 року земельних часток паїв в оренду,.оскільки наявний в громадянина сертифікат являвся дійсним лише до виділення земельної частки /паю/ в натурі. Диспозицією ж ст.ст.125 ч.2 ,126 ЗК України обумовлено , коли саме виникає право оренди саме земельних ділянок /не їх часток -паїв/ та порядок набуття права власності на земельні ділянки,а змістом ст.ст.6,13 та 16 Закону України ,,Про оренду Землі,, визначено підстави оренди земельних ділянок ,поняття даного договору та порядок його укладення. Судом встановлено ,що дійсно в квітні місяці 2000 року ,між відповідачем та позивачем, було укладено договір оренди земельної частки /пай/ строком на 10 років ,тобто до 01.04.2010 року .Даний договір після його підписання сторонами ,був зареєстрований в сільській раді с.Лукащівка Чорнобаївського р-ну Черкаської області . У відповідності до п.п..2.3 та 2.4 даного договору,при переході права власності на земельну частку /пай/ договір оренди зберігає чинність для нового власника,а отримання орендодавцем Державного акту на право приватної власності на землю - не припиняє дію даного договору. В даному ж випадку ,після укладення сторонами договору оренди земельної частки/пай/,позивач отримав 19 листопада 2004 року Державний акт на право приватної власності на землю , внаслідок чого стала власником конкретної земельної ділянк для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з виділенням та фіксацією на місцевості меж. Пунктом п.2.3 Типового договору оренди земельної частки /паю/ затвердженого наказом Державного комітету з земельних ресурсів від 17.01.2000 року ,на підставі якого і розроблялись в Державі договора оренди земельних часток/паїв/визначено ,що в разі одержання власником сертифіката Державного акта про право власності на землю -зобов»язання між сторонами -припиняються. З часу отримання ж позивачем Державного акта /листопад 2004 року/,між сторонами ,у відповідності до п.17 ,,Перехідних положень,, ЗК України та п.2.3 Типового договору оренди земельних часток /паїв/- змінились предметні відносини ,а з ними і суттєві умови виконання зобов»язань,оскільки позивач вже став власником не якихось невизначених на місцевості земельних часток /паїв /,а власником конкретноїземельної ділянки .Наявний же договір оренди земельних часток /паїв/ від 2000 року автоматично припиняє свою юридичну силу .,оскільки подальші орендні стосунки повинні регулюватись вже договором оренди земльної ділянки . У відповідності до чинного законодавства , подальше інсценування укладення договору оренди землі являється правом сторони і відповідно позивач не зобов»язаний це роботи /оскільки це його право/ тому він не звертався до відповідача про переукладення договору з оренди земельної частки /пай/ на договір оренди землі .Сам же відповідач також не звернувся до вже нового власника земельної ділянки з проханням переукласти договір і на час розгляду справи в суді, продовжує безпідставно ,всупереч волі власника користуватись його земельною ділянкою та відмовляється в добровільному порядку повернути позивачу земельну ділянку ,що і змусило останнього зверутися до суду з даними позовними вимогами. Позивач не будучи юристом добросовісно вважав ,що договір оренди земельної частки/пай/згідно свого змісту , продовжує своє існувати і після отримання ним в 2002 році правоустановчого документа на земельну ділянку . Про своє порушене право позивач дізнався лише в грудні місяці 2013 року при зверненні за правовою допомогою до правозахисників. Суд вважає ,що право позивача на вільне і самостійне володіння належною йому земельною ділянкою порушено відповідачем ,що являється підставою для задоволення позову.Твердження відповідача,як на підставу для відмови в задоволенні позову про те , що договір оренди земельної частки/пай/ не було визнано в судовому порядку не дійсним та сам факт отримання позивачем орендної плати суд визнає -не спроможним для відмови у позові так,як після отримання власником земельної ділянки державного акта -договір оренди земельної частки/пай/ автоматично припиняє свою дію.Для стягнення ж виплаченої відповідачем позивачу орендної плати ,останній має право на її стягнення з позивача в судовому порядку .Право відповідача позивачем не порушено.Понесені позивачем судові витрати підлягають відшкодуванню в повному обсязі і за рахунок відповідача. Причину пропуску строку позовної давності для зверння позивача до суду ,суд визнав поважною.

Outcome: approved