Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-26 00:00:00

В травні 2014 року позивач ТОВ «Кредитні ініціативи» звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], законним представником якого є [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської РДА в м. Києві про примусове виселення з житлового приміщення. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 29 листопада 2005 року між ПАТ «АК ПІБ» та [PERSON] укладено кредитний договір № 96/8-05, відповідно до умов якого банк зобов'язується надати позичальнику кредит в сумі 15 000,00 доларів США, а останній зобов'язується повернути наданий кредит та сплатити проценти за користування коштами в сумі, в строк та на умовах, визначених цим договором. 01 грудня 2005 року в якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між ПАТ «АК ПІБ» та [PERSON] укладено іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Німченко О.Є. та зареєстрований в реєстрі № 3507к, відповідно до якого [PERSON] передав в іпотеку кредитору трикімнатну квартиру, загальною площею 58,80 кв.м., житловою площею 40,60 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], заставною вартістю 102 000,00 грн. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 листопада 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, на підставі якого 10 березня 2014 року ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Однак, після відкриття вказаного виконавчого провадження стало відомо, що в спірній квартирі зареєстровані всі відповідачі, включаючи малолітню дитину, що унеможливлює реалізацію предмету іпотеки Зазначив, що малолітній [PERSON] зареєстрований в зазначеному житловому приміщенні після придбання предмету іпотеки та укладання іпотечного договору, тобто купівля спірної квартири та передача її в іпотеку банку відбулася раніше за реєстрацію в ній малолітньої дитини. Враховуючи, що заборгованість за кредитним договором не погашена, письмова вимога іпотекодержателя про добровільне виселення з займаної житлової площі залишилось поза увагою мешканців, право користування спірною квартирою в малолітнього виникло після її купівлі та укладення іпотечного договору, вважає, що має право вимагати примусового виселення відповідачів з квартири, що є предметом іпотеки. Додає, що 17 грудня 2012 року між ПАТ «АК ПІБ» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір про передачу прав за договорами забезпечення. Разом з тим, 17 грудня 2012 року між ПАТ «АК ПІБ» та ТОВ «Кредитні ініціативи» був укладений договір про відступлення прав вимоги, в результаті чого відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором № 86/8-05 від 29 листопада 2005 року, позичальником згідно якого є [PERSON] Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року задоволено клопотання представника відповідачів, провадження у справі зупинено до вступу в законну силу рішення по справі за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09 листопада 2017 року провадження у справі відновлено. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Представник третьої особи Служби у справах дітей Дніпровської РДА у м. Києві в судове засідання не з'явився, начальник Служби до суду надав заяву з проханням розглянути справу у відсутність представника, проти задоволення позовних вимог заперечує. З урахуванням вищевикладеного Дніпровським районним судом м. Києва 27 березня 2018 року в судовому засіданні постановлена ухвала про заочний розгляд справи, відповідно до положень ст. ст. 280, 281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Судом встановлено, що 29 листопада 2005 року між ЗАТ «АК ПІБ» та [PERSON] укладений кредитний договір № 96/8-05, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит в сумі 15 000,00 доларів США, що станом на день укладення договору за офіційним курсом НБУ складає 75 750,00 грн., з процентною ставкою 12,0% річних, строком повернення не пізніше 28 листопада 2015 року (а.с. 5-7). 26 листопада 2009 року між ПАТ «АК ПІБ» та [PERSON] укладено договір про внесення змін № 2 до кредитного договору № с96/8-05 від 29 листопада 2005 року, згідно з яким за користування кредитом встановлюється процентна ставка в розмірі 14,5% річних (а.с. 15). В забезпечення виконання грошових зобов'язань, 01 грудня 2005 року між ЗАТ «АК ПІБ» та [PERSON] укладено іпотечний договір № 181/236-2005, відповідно до умов якого цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору № 96/8-05 від 29 листопада 2005 року (а також усіх додаткових угод/договорів до нього), укладеного між іпотекодержателем та [PERSON] за умовами якого останній зобов'язався в порядку, передбаченому кредитним договором повернути іпотекодержателю до 28 листопада 2015 року кредит у розмірі 15 000,00 доларів США, що станом на день укладення кредитного договору за офіційним курсом НБУ складає 75 750,00 грн., відсотки за користування ним у розмірі 12% річних, сплатити неустойку (пеню, штрафи), а також відшкодувати іпотекодержателю всі збитки, понесені ним внаслідок невиконання іпотекодавцем умов кредитного договору у розмірі і у випадках, передбачених кредитним договором, кредит надається для ремонту та облаштування житла. Предметом іпотеки є трьохкімнатна квартира, загальною площею 58,80 кв.м., житловою площею 40,60 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві приватної власності, право якої отримано ним на правомірних підставах (а.с. 19-21). 30 листопада 2009 року між ПАТ «АК ПІБ» та [PERSON] укладено договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору № 181/23-2005, відповідно до умов якого цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору № 96/8-05 від 29 листопада 2005 року (а також усіх додаткових угод/договорів до нього), укладеного між іпотекодержателем та [PERSON] за умовами якого останній зобов'язався в порядку, передбаченому кредитним договором повернути іпотекодержателю до 28 листопада 2015 року кредит у розмірі 15 000,00 доларів США, що станом на день укладення кредитного договору за офіційним курсом НБУ складає 75 750,00 грн., відсотки за користування ним у розмірі 14,5% річних, сплатити неустойку (пеню, штрафи), а також відшкодувати іпотекодержателю всі збитки, понесені ним внаслідок невиконання іпотекодавцем умов кредитного договору у розмірі і у випадках, передбачених кредитним договором (а.с. 22). Відповідач [PERSON] належним чином умови кредитного договору не виконує, внаслідок чого утворилася заборгованість. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як вбачається зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається зі ст. 3 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно, зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Згідно ст. 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 липня 2015 року позовні вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» до [PERSON], третя особа: [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки - задоволено, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 96/8-05 від 29 листопада 2005 року, яка станом на 30 червня 2013 року складає 173 895,15 грн. та складається із заборгованості: за кредитом - 119 888,61 грн., по відсотках - 50 077,58 грн., пеня 3 928,96 грн.,- звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеної на підставі оцінки, проведеної об'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій. Зупинено виконання рішення суду на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті. (а.с. 158-160). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 липня 2015 року змінено, доповнено резолютивну частину рішення: «визначити початкову ціну предмету іпотеки для подальшої реалізації в розмірі 102 000,00 грн. проте не нижче звичайної ціни на підставі оцінки майна під час проведення виконавчих дій» (а.с. 161-163). Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частиною 2 ст. 39 Закону передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. За нормами ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин від 30 червня 2005 року) звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. З матеріалів справи вбачається, що єдиним власником предмету іпотеки, а саме квартири [ADDRESS] являється відповідач [PERSON], що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 01 липня 2002 року (а.с. 23). При цьому у вказаній квартирі, яка є предметом іпотеки, зареєстровані відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та з 2007 року малолітній [PERSON] (а.с. 27). Статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки та особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовитися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, як зазначено у ч. 6 ст. 203 ЦК України, у протилежному випадку такий правочин є нікчемним. Однак майнові права малолітнього [PERSON] на спірну квартиру відсутні. Укладаючи договір іпотеки, [PERSON] гарантував, що спірна квартира належить йому на праві приватної власності. Судом встановлено, що квартира, яка є предметом іпотеки, не була придбана за рахунок кредиту. Крім того, рішенням суду звернуто стягнення на предмет іпотеки, а тому виселення відповідачів з малолітньою дитиною відповідає порядку, встановленому законом, що дає суду підстави для задоволення позову. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України, тобто з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі по 81,20 грн. з кожного. Враховуючи викладене та

Outcome: approved