Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-07 00:00:00

Генічеська районна громадська організація «Генічеський Регіональний Правозахисний Центр» звернулась до суду із позовом в інтересах [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. Позов мотивують тим, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . Вказують, що 25 вересня 2009 року знайома [PERSON] - [PERSON] звернулась до нього із проханням зареєструвати своє місце проживання у будинку з метою працевлаштування на державному підприємстві у м. Генічеськ та пообіцяла знятися з місця реєстрації через деякий час. Разом з тим, на цей час своє місце реєстрації самостійно не зняла, при цьому ніколи фактично не проживала у будинку. Даний факт створює для [PERSON] перешкоди у вільному користуванні майном, оскільки він несе додаткові витрати на комунальні послуги, у зв`язку із чим, просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням та зняти її з реєстраційного обліку. Позивач Генічеська районна громадська організація «Генічеський Регіональний Правозахисний Центр» та [PERSON] у судовому засіданні були відсутні. Від представника громадської організації надійшла заява, в якій просить розгляд справи провести за їх відсутністю. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять суд задовольнити позов. Відповідач [PERSON] була належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи належним чином через оголошення на веб-сайті «Судова влада України», до судового засідання повторно не з`явилась, від неї не надійшло повідомлення про причину неявки та відзив, тому суд ухвалив слухати справу на підставі наявних у справі доказів, у відсутність відповідача, згідно ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши надані докази у їх сукупності вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право на приватну власність на житловий будинок, виданого 12 травня 1998 року виконавчим комітетом Щасливцеської сільської ради народних депутатів. З 25 вересня 2009 року й по теперішній час у вказаному будинку зареєстрована [PERSON] , що підтверджується копією домової книги. Факт того, що [PERSON] фактично не мешкає у будинку підтверджується актом обстеження побутових умов, складеним комісією у складі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 10 жовтня 2018 року, а також відповіддю виконавчого комітету Щасливцевської сільської ради від 16 січня 2019 року, наданої на запит суду. З викладених у позові обставин вбачається, що [PERSON] з моменту її реєстрації ніколи фактично не мешкала у будинку, не цікавиться житловим приміщенням, не приймає ніякої участі в її утриманні, не є членом сім`ї позивача. Докази протилежного суду не надані. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюють питання власності, питання набуття і втрати права на користування житловим приміщенням. За приписами ч. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за свою волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до положень ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлений законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Такого висновку дійшов Верховний Суд у справі № 638/13030/13 від 25.07.2018 року, предметом розгляду якої було питання про усунення перешкод у користування житловим приміщенням, виселення. Згідно зі ст.ст. 71, 72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Виходячи з наведених правових норм, якщо права власника порушені, він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому суд вважає, що в розрізі даного спору позивач правомірно вимагає усунення порушень прав [PERSON] , в даному випадку шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, оскільки, як підтверджують наявні матеріали справи, відповідач понад більше шести місяців не проживає у належному позивачу будинку, самостійно з реєстраційного обліку відповідач не знялась, тому визначений позивачем спосіб захисту порушених прав не суперечить вимогам чинного законодавства. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування спірним житловим будинком, тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення. Щодо позовної вимоги про примусове зняття відповідача з реєстраційного обліку в будинку, то суд не вбачає підстав для її задоволення, оскільки вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Так, за правилами ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється органом, уповноваженим на зняття з реєстрації, протягом семи днів на підставі, зокрема, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. З огляду на викладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позивач був звільнений від сплати судового збору, враховуючи що його позовні вимоги були задоволені частково, то з відповідача слід стягнути судові витрати на користь держави відповідно до ст. 141 ЦПК України у розмірі, що діяв на момент подачі позову, а саме за ставкою 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу. В перерахунку до розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що з 01 січня 2018 року складав 1762 грн. судовий збір, що підлягає до стягнення становить 704, 80 грн.

Outcome: partial