Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

В січні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що після смерті її чоловіка [PERSON] 03 грудня 2009 року відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частки однокімнатної квартири [ADDRESS], яку, як спадкоємці першої черги, прийняли вона та відповідач. Зважаючи на те, що інша ? частка зазначеної квартири належала на праві власності їй, після прийняття спадщини вона стала власницею ? часток даного нерухомого майна. В даному жилому приміщенні відповідач не мешкає, комунальні послуги не сплачує, проживає зі своєю сімєю в іншій квартирі, яка належить їй на праві власності, а вона, в свою чергу, має проблеми зі здоровям, є людиною похилого віку, у неї виникла потреба в продажі спірної квартири та придбанні іншої, рядом з родичами, що будуть здійснювати за нею догляд. З огляду на наведене, на підставі вимог ст. 365 ЦК України, просила припинити право власності відповідача на 1/4 частку в квартирі [ADDRESS], стягнувши з неї на користь [PERSON] вартість цієї частки жилого приміщення. Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 вересня 2015 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. З даним рішенням суду позивачка не погодилась та подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що дійшовши висновку, про те, що у відповідача не виникло право власності на частку спірної квартири, з огляду на те, що вона не отримала свідоцтво про право на спадщину та не зареєструвала його в установленому законом порядку, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцеві з часу її відкриття. Крім того, суд необґрунтовано не розглянув по суті її клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи для встановлення ринкової вартості ? частки квартири [ADDRESS], що не дало їй змогу внести на депозит суду вартість цієї частки спірного нерухомого майна. [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] в судовому засіданні апеляційного суду підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити. Представник відповідача адвокат [PERSON] в суді апеляційної інстанції заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно п.п.3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Судом першої інстанції при вирішенні справи встановлено, що [PERSON] на праві власності належить 3\\4 частки квартири [ADDRESS], з них 1/ 2 частка - на підставі свідоцтва про право власності на житло № 40913 від 04 жовтня 2007 року та 1\\4 частка, в порядку спадкування після смерті 03 грудня 2009 року чоловіка [PERSON] - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 липня 2010 року. (а.с.7,9) Відповідач, як спадкоємець [PERSON] першої черги, також прийняла спадщину шляхом подання заяви до нотаріальної контори, свідоцтво про право на спадщину не отримала ( (л.д. 9, 49) Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач на час ухвалення рішення суду не мав права власності на частку у спільному майні. Проте з такими висновками суду погодитись не можна. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Однак висновки суду першої інстанції цим вимогам закону не відповідають. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч.3 ст. 1296 цього ж Кодексу відсутність свідоцтва про право на спадщину на позбавляє спадкоємця права на спадщину. Апеляційним судом встановлено, що відповідно до свідоцтва на право власності на житло від 04 жовтня 2007 року, виданого управлінням міського майна Маріупольської міської ради співвласниками по 1\\2 частки квартири [ADDRESS] були [PERSON] та [PERSON] (а.с.7) 03 грудня 2009 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Приморським відділом РАЦС Маріупольського МУЮ Донецької області, (а.с.8) Спадкоємцями за законом першої черги після його смерті, згідно вимог ст. 1261 ЦК України, є його дружина [PERSON] та донька [PERSON] Також встановлено, що [PERSON] та [PERSON] звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, але свідоцтво про право власності на спадкове майно отримала тільки позивач. (а. с. 9). Встановивши такі обставини, суд першої інстанції не застосував для вирішення справи вимоги ч.5 ст. 1268 ЦК України і не врахував, що незважаючи на те, що відповідач не отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, їй належить на праві спільної часткової власності 1/4 частка однокімнатної квартири [ADDRESS]. Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до цієї норми, зокрема пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України , право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зазначений висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-68цс14, який має враховуватися судами при вирішенні справ відповідно до ст. 360-7 ЦПК України. З технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] вбачається, що вона складається з однієї кімнати, житловою площею 12,7 кв.м., загальна площа квартири дорівнює 18, 3 кв.м. (а.с.11-12) В цій квартирі мешкає та зареєстрована позивач. Відповідач мешкає та зареєстрована зі своєю сімєю в квартирі за адресою: [ADDRESS], загальною площею 82,2 кв.м., в тому числі житловою 54, 78 кв.м., що складається з трьох кімнат (а.с.14-15). В ході розгляду даної справи, судом першої інстанції, в порушення вимог ст. 168 ЦПК України, не було розглянуте клопотання позивача, викладене в позовній заяві, про призначення будівельно-технічної експертизи на предмет оцінки 1/ 4 частки спірної квартири. Вирішуючи це питання у суді апеляційної інстанції, зясовано, що відповідач погодилась з ринковою вартістю квартири [ADDRESS] в розмірі 56 500 грн, що була визначена в наданому позивачем звіті спеціаліста від 11 вересня 2014 року (а.с.18-41), а тому експертиза апеляційним судом не призначалась, з огляду на вимоги ч. 1 ст. 61 ЦПК України, згідно якої обставини, визнані сторонами не підлягають доказуванню. 01 грудня 2015 року позивач внесла на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області вартість частки спірної квартири, яка належить відповідачу, в розмірі 14 125 грн. Таким чином, апеляційний суд вважає, що наявні підстави, передбачені ст. 365 ЦК України для припинення права власності [PERSON] на частку в спірній квартирі з виплатою грошової компенсації, з огляду на те, що ця частка у спільному майні є незначною і не може бути виділена в натурі, відповідач у даній квартирі не проживає, не утримує її, забезпечена іншим житлом, і припинення її права на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди її інтересам та членам її сім'ї, не порушить її житлові права. Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі, допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Outcome: approved