Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-27 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 30.07.2019 р. надійшов зазначений позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якому Позивач просить суд: розірвати шлюб, укладений сторонами та зареєстрований 20.02.1993 р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Володарської районної державної адміністрації Київської області, актовий запис № 10. На обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач у позовній заяві зазначив, що між ним та Відповідачем 20.02.1993 р. було зареєстровано шлюб; від цього шлюбу вони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . На тепер вони з Відповідачем не проживають спільно з травня 2019 р., оскільки не зійшлись характерами, що негативно впливає на виховання дитини та відносини в сім`ї, подальше спільне проживання однією сім`єю вважає неможливим. Ухвалою суду від 15.08.2019 р. відкрито провадження в справі, визначено здійснення розгляду справи у порядку загального позовного провадження, встановлено Відповідачеві строк для подання відзиву та призначено підготовче судове засідання на 18.09.2019 р. (а.с. 18-19); ухвалою суду від 18.09.2019 р. подружжю було надано строк для примирення 6 місяців, провадження зупинено (а.с. 30-31); ухвалою суду від 02.04.2020 р. відновлено провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 28.04.2020 р. (а.с. 34). У підготовче судове засідання 28.04.2020 р. сторони не з`явилися, про дату, час та місце засідання суду повідомлені, що підтверджено поштовими повідомленнями (а.с. 37, 38). До суду 09.04.2020 р. представник Позивача подав заяву про розгляд справи без їх участі, в якій повідомив, що примирення між подружжям не відбулося, позовні вимоги підтримують у повному обсязі (а.с. 39). Відповідач також подала до суду 28.04.2020 р. заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає, проти розірвання шлюбу не заперечує, просила після розірвання шлюбу залишити їй шлюбне прізвище « [PERSON] » (а.с. 40). За загальним правилом частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстави для відкладення підготовчого судового засідання, визначені статтею 198 ЦПК України, також відсутні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності; якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (частина третя статті 211 ЦПК України); у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України). Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 49, частини першої статті 206 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу (провадження у справі), зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі, зокрема, визнання позову проводиться в порядку статті 206 ЦПК України. Згідно з частиною четвертою статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За роз`ясненнями Верховного Суду України, викладеними у пункті 24 Постанови Пленуму від 12.06.2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пункті 11 Постанови Пленуму від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом; визнання відповідачем позову має бути безумовним, не суперечити закону й не порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), у такому разі суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для прийняття визнання Відповідачем позову та задоволення позовних вимог Позивача, суд, ознайомившись з матеріалами справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), виходить з такого. З наявних письмових матеріалів справи судом встановлено, що 20.02.1993 р. сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 20.02.1993 р. Відділом ЗАГС Володарської районної державної адміністрації Київської області, актовий запис № 10 (а.с. 9); від шлюбу вони мають двох дітей: неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 15.04.2005 р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Володарського районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 08 (а.с. 10), а також повнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджено довідкою № 298, 30.07.2019 р. виданою виконкомом Завадівської сільської ради Володарського району Київської області (а.с. 11). Сторони спільно не проживають, що вбачається також з адрес, за якими ними отримувалися процесуальні документи. Як зазначено Позивачем у позовній заяві та не спростовувалося Відповідачем, якою подано заяву про визнання позову, сторони не проживають спільно з травня 2019 р., оскільки не зійшлись характерами, що негативно впливає на виховання дитини та відносини в сім`ї, подальше спільне проживання однією сім`єю є неможливим. За загальним правилом частини першої статті 82 ЦПК України обставини, визнані учасниками справи, не підлягають доказуванню. В Україні шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість (стаття 51 Конституції України, статті 24, 56 Сімейного кодексу України). Шлюб припиняється внаслідок його розірвання, зокрема, за позовом одного з подружжя на підставі відповідного рішення суду (частина друга статті 104, частина третя статті 105, стаття 110 Сімейного кодексу України). За статтею 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (стаття 113 Сімейного кодексу України). Зогляду на викладене та зважаючи на фактичну відсутність сімейних відносин між сторонами з травня 2019 року, небажання їх примирення, суд дійшов до висновку, що рішення сторін про розлучення є виваженим і свідомим, причини, з яких вони наполягають на розірванні шлюбу, - обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження ними сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають. Суд не може примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення, продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків і можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. Як роз`яснено в пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. За позицією Верховного Суду шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя; незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу (постанова від 08.11.2018 р. у справі № 569/458/18). З огляду на це суд вважає, що визнання Відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому вбачає наявними підстави для прийняття визнання позову Відповідачем та задоволення позову, залишивши Відповідачеві прізвище « [PERSON] » згідно поданої нею заяви (а.с. 40). За імперативними приписами частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України з Відповідача стягуються судові витрати на користь Позивача. Водночас, зважаючи на визнання Відповідачем позову, суд застосовує положення частини першої статті 142 ЦПК України, частини третьої статті 7 Закону України «Про судовий збір» відносно повернення Позивачеві з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Зважаючи на усе наведене та відповідно до статей 24, 55, 104, 105, 110, 112, 113, 115 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved