Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

В червні 2021 року позивач звернулась до суду з позовом в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 28.05.2021, зареєстрованого в реєстрі за № 2864, придбала квартиру [ADDRESS] . 28.05.2021 їй стало відомо, що в квартирі, яка належить їй на праві власності, зареєстровані відповідачі, які фактично в ній не проживають з 2013 року та права власності на квартиру не мають. Відповідачі не є її родичами та їй не відомі. Квартира була придбана у [PERSON] , яка в свою чергу придбала її з прилюдних торгів та повідомила, що в квартирі ніхто не проживав, а ключі від квартири їй були передані державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції Миколаївської області. Квартира перебувала у позивача в оренді з 21.10.2019 по 28.05.2021 на підставі договору оренди від 21.10.2019 та за час оренди жоден з відповідачів з будь-якого питання до неї, як орендаря, не зверталися. Посилаючись на те, що вона є новим власником квартири, а відповідачі в ній не проживають та втратили право користування нею, а їхня реєстрація за адресою квартири перешкоджає в здійсненні права користування і розпорядження майном позивач звернулася до суду за захистом свої прав. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 16.06.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи. У судове засідання, призначене на 09.12.2021, сторони повторно не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача надав до суду заяву в якій просив справу розглянути за його відсутності та позовні вимоги задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідачі відзив на позовну заяву не надали, причини своєї неявки суду не повідомили. Повідомлення відповідачів про розгляд справи здійснювалось судом шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі, позовної заяви та доданих до неї документів за адресою реєстрації та додатково шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади. Направлена на адресу відповідачів судова кореспонденція повернута до суду поштовим зв`язком із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням сторони про судове засідання. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного. Із матеріалів справи судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.05.2021, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Недвигою А.Ф. та зареєстрованого в реєстрі за № 2864, [PERSON] купила в [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Реєстрація права власності позивача [PERSON] на квартиру підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 258882823 від 28.05.2021. З наданої позивачем відповіді Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 21.04.2021 № 19.01-17/В-343/21 та Відомостей про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 26.03.2021 вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . З доданого до позову Свідоцтва приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального кругу Миколаївської області від 18.06.2013 вбачається, що вказана вище квартира була придбана [PERSON] на прилюдних торгах 11.06.2013. Право користування квартирою до набуття права власності позивач підтвердила договором оренди квартири від 21.10.2019, укладеним між нею та представником орендодавця [PERSON] - [PERSON] . Обставини реєстрації відповідачів в квартирі та набуття права власності позивачем на квартиру підтверджуються Витягом з реєстру територіальної громади міста Миколаєва про зареєстрованих осіб в житловому приміщенні та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, отриманих на запит суду. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам. Разом з тим у статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов). Такий висновок наведено в постанові Верховного Суду від 03.11.2021 у справі № 727/11132/14-ц (провадження № 61-2645св21), врахування якого здійснюється судом на підставі частини четвертої статті 263 ЦПК України. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, як видно із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Як встановлено судом із матеріалів справи позивач є власником квартири, право власності на яку набула на підставі договору купівлі-продажу в іншої особи, яка в свою чергу набула на неї прав шляхом купівлі на прилюдних торгах в 2013 році та в квартирі зареєстровані відповідачів, які не є її власниками та членами сім`ї позивача. Крім того, як зазначає позивач з 2019 року і до набуття права власності на квартиру, вона користувалася квартирою на умовах оренди і жодного разу відповідачів не бачила і їй жодних претензій вони не пред`являли. Всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об`єктивно оцінивши наявні докази у сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивач, як власник квартири, позбавлена можливості у повній мірі використовувати своє право власності у зв`язку з тим, що за адресою її нерухомого майна зареєстровані відповідачі, які за вказаною адресою не проживають та будь яких прав на користування квартирою не мають, а тому вони підлягають визнанню такими, що втратили право на користування цим житлом, у зв`язку із чим позов підлягає задоволенню. Так як позов задоволено на підставі статті 141 ЦПК України з відповідачів в рівних частинах на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 908,00 грн., витрати на оплату якого понесені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved