Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

До Дзержинського районного суду м.Харкова звернулась [PERSON] з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, Державної казначейської служби України, треті особи: слідчий Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області [PERSON], процесуальний прокурор Харківської місцевої прокуратури №1 [PERSON], Харківська місцева прокуратура №1, в якому просить стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди в розмірі 576\~000 гривень, спричиненої відповідачем в результаті протиправної тривалої бездіяльності. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ухваленням незаконних рішень та неправомірної тривалої бездіяльності посадовими особами відповідача (Головне управління Національної поліції в Харківській області) їй спричинено глибокі моральні страждання, оскільки позивач, будучи пенсіонером, повинна була напротязі тривалого часу звертатися до суду за захистом своїх прав. На її думку, з вини відповідача зменшено авторитет правоохоронних органів, вона позбавлена відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства права, порушено її психологічне благополуччя, тривалий час повинна витрачати свій особистий час та звертатись до суду за захистом своїх прав, гарантованих Конституцією України, що призвело до позбавлення можливості реалізації своїх звичок та бажань, неможливості продовжувати активне особисте та суспільне життя та потребує додаткових зусиль для організації свого життя. Також зазначає, що вона втратила віру у законність та справедливість власті, в свою соціальну безпеку, що спровокувало відчуття правової беззахисності, вседозволеності та ігнорування відповідачем всіх норм права та моралі. Тривалою бездіяльністю їй спричинено глибокі моральні страждання, компенсацію яких вона оцінює у розмірі 576\~000,00 грн. Ухвалою суду від 16.03.2018 року по даній справі залучено Харківську місцеву прокуратуру №1 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору. Відповідач в особі Головного управління НП в Харківській області надав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставними та необґрунтованими, виходячи з того, що Дзержинський РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області до 07.11.2015 року існував та підпорядкувався Харківському міському управлінню ГУМВС України в Харківській області, яке є юридичною особою та на сьогодні не ліквідовано, тоді як ГУНП в Харківській області створено з моменту набуття чинності ЗУ «Про Національну поліцію» з 07.11.2015 року, а події, на які позивач посилається, як на підставу відшкодування моральної шкоди, відбулися у 2012 році. Також посилається на відсутність будь-яких рішень прокуратури чи суду, якими було б встановлено факт незаконних дій чи бездіяльності або протиправної поведінки працівників Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області по відношенню до позивача. Зазначає, що [PERSON] з клопотаннями та скаргами з приводу здійснення досудового розслідування жодного разу ні до Харківської місцевої прокуратури №1, ні до Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області, ні до суду не зверталась. Процесуальні рішення та ухвали, на які посилається позивач, постановлені за скаргами [PERSON] Крім того, позивач не зазначає якими саме конкретними діями чи бездіяльністю працівників ГУНП в Харківській області їй завдано моральної шкоди, в чому вона полягає, який її конкретний розмір в кожному випадку. Вважає розрахунок моральної шкоди надуманим та не підтвердженим доказами. На підставі викладеного просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач в особі Державної казначейської служби України надав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого вважає позовні вимоги незаконними і необґрунтованими. Зазначає, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України. Зазначає, що при цьому обовязковими умовами відшкодування шкоди з державного бюджету є неправомірність дій заподіювача та наявність причинно-наслідкового звязку між такими діями та завданою шкодою. Вважає, що жодного з передбачених законом способів заподіяння моральної шкоди та підстав, з якими закон повязує виникнення моральної шкоди, у тому числі будь-якої протиправної поведінки, немає. Також зазначає, що правовідносини, що склались між позивачем та відповідачем врегульовані кримінальним процесуальним законодавством і не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки відповідно до ч.5 ст.40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Вказує, що слідчі, що проводять досудове розслідування та приймають відповідно до вимог КПК України певні процесуальні рішення, виконують не владні управлінські функції, а здійснюють процесуальну діяльність. На підставі викладеного просить суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи Харківської місцевої прокуратури №1 надав до суду пояснення, згідно яких вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з того, що будь-яких обмежень свобод або особистих прав [PERSON] при проведенні досудового розслідування не допущено, а позивачем не надано доказів спричинення їй взагалі будь-якої шкоди. Сам факт скасування слідчим суддею постанов про закриття кримінального провадження ще не свідчить про незаконність цього процесуального рішення, а повязаний з особливістю розгляду скарг слідчим суддею. Чинний КПК не передбачає оскарження в апеляційному та касаційному порядку ухвали слідчого судді про задоволення скарги заявника (потерпілого), така ухвала є остаточною не з метою позбавлення слідчого, прокурора права на її перегляд вищою судовою інстанцією та перевірки законності і обґрунтованості ухвали слідчого судді, а задля забезпечення реалізації заявником права на вирішення його заяви про скоєння злочину у відповідності із нормами кримінально-процесуального закону, якими регулюється вирішення цього питання. Також зазначає, що з метою оскарження процесуальних рішень слідчого до суду звертався [PERSON], а не позивач. Не обґрунтованим вважає й розмір моральної шкоди. Вказує, що у спірних правовідносинах відшкодування моральної шкоди провадиться лише у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють досудове розслідування чи прокуратури завдали моральної втрати громадянинові. На підставі викладено просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Третя особа процесуальний прокурор Харківської місцевої прокуратури №1 [PERSON] надала до суду пояснення, в яких вказує, що будь-яких обмежень свобод або особистих прав позивача при проведенні досудового розслідування не допущено, не надано доказів спричинення позивачу взагалі будь-якої шкоди; позивач до Харківської місцевої прокуратури №1, Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області та суду з клопотаннями, скаргами з приводу здійснення досудового розслідування №12012220480000010 не зверталася, не користувалася наданими їй правами. Процесуальні рішення, ухвали, на які посилається позивач, зокрема про скасування постанов про закриття кримінального провадження, постановлені за скаргами [PERSON] На підставі викладено просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Позивач надала до суду відповідь на відзив відповідача Державної казначейської служби України, згідно якого не погоджується з ним та просить суд захистити її конституційне право на компенсацію моральної шкоди. В судове засідання позивач не зявилась, 15.02.2018 року та 16.03.2018 року надала заяви про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. В подальшому 16.04.2018 року надала до суду заяву про розгляд справи у присутності її представника за довіреністю [PERSON] Відповідно ст.131-2\~Конституції України\~виключно адвокат\~здійснює представництво\~іншої особи\~в суді,\~а також\~захист від\~кримінального обвинувачення. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена. Відповідно до п.11 Перехідних положень Конституції України представництво відповідно до зазначеної норми у судах першої інстанції діє з 01 січня 2019 року. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що справа надійшла в провадження суду 11.01.2018 року, розгляд її здійснюється в порядку загального позовного провадження, повноваження представляти в суді інтереси позивача у [PERSON] відсутні. Неявка позивача в судове засідання не перешкоджає розгляду справи. Уповноважений представник відповідача Головного управління Національної поліції у Харківській області проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві. Також додатково зазначила, що наданий позивачем висновок не може бути прийнятий судом до уваги при постановленні рішення з огляду на те, що спеціаліст не є повноважною особою для надання такого висновку. Уповноважений представник відповідача Державної казначейської служби України проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов. Представник третьої особи Харківської місцевої прокуратури №1 в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у поясненнях. Також додатково зазначила, що наданий позивачем висновок не може бути прийнятий судом до уваги при постановленні рішення з огляду на те, що спеціаліст не є повноважною особою для надання такого висновку. Треті особи слідчий Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області [PERSON] та процесуальний прокурор Харківської місцевої прокуратури №1 [PERSON] в судове засідання не зявились, про розгляд повідомлялись, причини неявки суду не повідомили. Суд, дослідивши доводи учасників справи, заслухавши пояснення представників відповідачів, представника третьої особи, оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 22.11.2012 року слідчим Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області [PERSON] внесено відомості в порядку ст.214 КПК України до ЄРДР за №12012220480000010 про вчинення кримінального правопорушення злочину. 04.07.2013 року слідчим Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області [PERSON] винесено постанову про закриття кримінального провадження. 08.07.2013 року ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м.Харкова визнано дії слідчого СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області [PERSON] в частині розгляду клопотань [PERSON] про проведення певних слідчих дій незаконними. 18.07.2013 року постановою прокурора прокуратури Дзержинського району м.Харкова скасовано постанову слідчого від 04.07.2013 року про закриття кримінального провадження №12012220480000010. 16.08.2013 року внесено відомості до ЄРДР за №42013220090000130 на підставі ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова щодо внесення відомостей про кримінальне правопорушення за заявою [PERSON] щодо неправомірних дій слідчого СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області [PERSON] 08.11.2013 року ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м.Харкова визнано бездіяльність слідчого СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області [PERSON] при проведенні досудового слідства за кримінальним провадженням, у тому числі №12012220480000010 незаконною. Зобовязано слідчого провести встановлені КПК України слідчі дії, у тому числі по вказаному кримінальному провадженню. 09.12.2013 року слідчим винесено постанову про закриття кримінального провадження. 17.04.2014 року ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м.Харкова скасовано вказану постанову слідчого. 21.01.2014 року внесено відомості до ЄРДР за №42014220090000004 на підставі ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова від 08.11.2013р. щодо внесення відомостей про кримінальне правопорушення за заявою [PERSON] щодо неправомірних дій слідчого СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області [PERSON] 18.08.2015 року постановою слідчого СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області [PERSON] закрито кримінальне провадження. 02.11.2015 року постановою прокурора прокуратури Дзержинського району м.Харкова вказану постанову скасовано. 29.11.2016 року внесено відомості до ЄРДР за №42016221000000222 про кримінальне правопорушення за заявою [PERSON] щодо неправомірних дій слідчого СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області [PERSON] 29.12.2016 року ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м.Харкова задоволено відвід слідчого СВ Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області [PERSON]. 28.07.2017 року постановою слідчого Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області [PERSON] закрито кримінальне провадження. 09.11.2017 року ухвалою Апеляційного суду Полтавської області ухвалу слідчого судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 29.08.2017 року скасовано, постановлено нову ухвалу, якою скасовано постанову слідчого Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області [PERSON] від 28.07.2017 року про закриття кримінального провадження №12012220480000010. 24.10.2017 року внесено відомості до ЄРДР за №42017220000001156 на підставі ухвали слідчого судді Червонозаводського районного суду м.Харкова від 17.10.2017 року щодо зобовязання внесення відомостей за зверненням [PERSON] від 06.06.2017 року щодо неправомірних дій прокурора Харківської місцевої прокуратури №1 [PERSON] 12.02.2018 року на виконання ухвали слідчого судді Червонозаводського районного суду м.Харкова від.22.01.2018 року до ЄРДР внесено відомості за заявою [PERSON] та [PERSON] про вчинення кримінального правопорушення слідчим Хомич В.В. 22.02.2018 року на виконання ухвали слідчого судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 13.02.2018 року до ЄРДР внесено відомості за заявою [PERSON] від 15.01.2018 року за №42018221090000059 за ч.1 ст.364 КК України, №42018221090000060 за ч.1 ст.365 КК України та №42018221090000061 за ч.1 ст.367 КК України про вчинення кримінального правопорушення слідчим Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області [PERSON] та прокурором Харківської місцевої прокуратури №1 [PERSON] Статтями 10, 81 ЦПК України\~передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Відповідно до ст.76 ЦПК України\~доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. Згідно ч.1 ст.95 ЦПК України\~письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Обставинами, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог щодо стягнення моральної шкоди, є ухвали слідчих суддів Дзержинського районного суду м.Харкова та Червонозаводського районного суду м.Харкова, а також ухвала Апеляційного суду Полтавської області, якими задовольнялись скарги [PERSON] в рамках досудового розслідування кримінального провадження №12012220480000010. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що їй заподіяно моральну шкоду тим, що вона змушена була звертатися до суду для оскарження бездіяльності посадових осіб прокуратури області, внаслідок чого втратила відчуття безпеки, верховенства права та правової стабільності, порушено її психологічне благополуччя. Водночас, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану саме органами дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується\~державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме, у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнена у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю вини. Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст.ст.1166, 1167 ЦК України\~доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправності дій заподіювача шкоди і його вина, наявність причинного зв'язку між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди, його вини та причинний зв'язок між протиправною дією та\~негативними наслідками. Таким чином, у спірних правовідносинах відшкодування моральної шкоди здійснюється у разі, коли незаконними, винними діями органів, що здійснюють досудове розслідування чи прокуратури, завдано моральної шкоди громадянинові. Тобто, до спірних правовідносин не застосовується презумпція моральної шкоди. Згідно із ч.2 ст.23 ЦК України\~моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала\~у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала\~у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала\~у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Жодної з переліченої у ч.2 ст.23 ЦК України\~виключних способів заподіяння моральної шкоди та підстав, з якими закон пов'язує виникнення моральної шкоди, у тому числі будь-якої протиправної поведінки, Головним управлінням Національної поліції в Харківській області не вчинено. Згідно абз.2 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд повинен з'ясувати,\~чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних або фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Правовідносини, що склалися між [PERSON] та відповідачем Головним управлінням Національної поліції в Харківській області врегульовані кримінальним процесуальним законодавством, не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Відповідні скарги [PERSON], який також визнаний потерпілим як і позивач у вказаному кримінальному провадженні, розглянуто слідчими суддями з урахуванням положень Кримінального процесуального кодексу України. Таким чином, позивач поновила своє порушене право на неупереджене досудове слідство в рамках меж, передбачених ст.303, 307 КПК України. Реалізація [PERSON] свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового розслідування, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а сам факт скасування вказаних постанов відповідача не свідчить про завдання такими діями позивачу моральної шкоди. Вказані ухвали слідчого судді не оскаржено в апеляційному порядку лише тому, що вони не підлягають оскарженню відповідно до ст.ст.307, 309 КПК України. Такі ухвали є остаточними не з метою позбавлення слідчого, прокурора права на її перегляд вищою судовою інстанцією та перевірки законності і обґрунтованості ухвали слідчого судді, а задля забезпечення реалізації заявником права на вирішення його заяви про скоєння злочину і відповідності із нормами процесуального закону, якими регулюється вирішення цього питання. Також позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження спричинення їй рішеннями та бездіяльністю працівників Головного управління Національної поліції у Харківській області моральної шкоди, яка згідно з ч.2 ст.23 ЦК України\~полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; принижені честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Висновок спеціаліста від 12.06.2018 року суд не приймає до уваги на підставі ст.78 ЦПК України як такий, що не відповідає вимогам допустимості доказів, виходячи з наступного. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст.72 ЦПК України експертом може бути особа, яка володіє спеціальним знаннями, необхідними для зясування відповідних обставин справи. Експерт може призначатися судом або залучатися учасником справи. Експерт зобовязаний дати обґрунтований та обєктивний письмовий висновок на поставлені йому питання. Натомість позивачем надано до суду висновок спеціаліста. При цьому відповідно до ст.74 ЦПК України спеціалістом є особа, яка володіє спеціальними знаннями та навичками, необхідними для застосування технічних засобів, і призначена судом для надання консультацій та технічної допомоги під час вчинення процесуальних дій, повязаних із застосуванням таких технічних засобів (фотографування, складання схем, планів, креслень, відбору зразків для проведення експертизи тощо). Частиною 2 вказаної статті передбачено, що допомога та консультації спеціаліста не замінюють висновок експерта. Також суду не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження неправомірної поведінки слідчого та прокурора прокуратури під час досудового слідства, яка б знаходилася у причинно-наслідковому звязку з негативним наслідками для позивача. Відповідно до ст.1174 ЦК України, на яку посилається позивач, шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Оскільки згідно Конституції України\~органи прокуратури не є органами державної влади або місцевого самоврядування, та у спірних правовідносинах посадові особи прокуратури Харківської області, з огляду на положення КПК України, виконують не владні управлінські функції, а процесуальні функції, то ст.1174 ЦК України\~не підлягає застосуванню. Зокрема, ст.1174 ЦК України передбачає спеціальні підстави та умови відповідальності при завданні фізичній або юридичній особі шкоди в позадоговірних правовідносинах, які відрізняють їх від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності в цивільно - правових правовідносинах і полягають у спеціальному суб'єктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері діяльності цих суб'єктів та характері їхніх дій. До суб'єктів відповідальності за цією нормою належать створені відповідно до Конституції України, правових актів Верховної Ради України, Президента, Кабінету Міністрів України, органи, які реалізують надані державою функції та повноваження у сфері управління, а також органи місцевого самоврядування, створені на підставі Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~, їх виконавчі органи та посадові або службові особи вказані державних органів. Сферою застосування вказаної норми є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній або юридичній особі у зв'язку прийняттям зазначеними суб'єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією\~і законодавством України. Водночас слідчі органів прокуратури, що проводять досудове слідство та приймають відповідно до вимог КПК України\~певні процесуальні рішення, виконують не владні управлінські функції, а здійснюють процесуальну діяльність, а отже до таких суб'єктів, зазначених у ст.1174 ЦК України, не належать. Органи прокуратури взагалі не є органами державної влади або органами місцевого самоврядування у розумінні ст.1174 ЦК України, а мають особливий статус, здійснюючи як зазначено у ст.131-1 Конституції України та Законі України «Про прокуратуру»\~\~функції у сфері правосуддя. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у рішенні від 16.04.2008у справі №6-4969св08. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов'язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобовязані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч.1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обовязку не надав належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. Будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом повязувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які позивач посилається, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди. Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 23, 1174, 1176 ЦК України,

Outcome: dismissed