Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-13 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області перебуває звернулась Вінницька міська рада із позовом до [PERSON] про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки. Позов мотивований тим, що за результатами обстеження 25.09.2018 земельної ділянки комунальної власності територіальної громади м. Вінниці за адресою: [ADDRESS] поряд із земельною ділянкою кадастровий номер [NUMBER] було встановлено, що [PERSON] зайняла та використовує земельну ділянку площею 0,0159 га із земель комунальної власності територіальної громади м. Вінниці за адресою: [ADDRESS] поряд із земельною ділянкою кадастровий номер [NUMBER] шляхом встановлення паркану з шиферу на кам`яному фундаменті з металевими ворітьми та хвірткою без дозвільних документів, про що складено відповідний акт № 197/9-03-3. З метою усунення порушень земельного законодавства [PERSON] було направлено попередження від 27.09.2018 про необхідність звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення паркану та приведення земельної ділянки в первинний стан з відновленням меж у відповідності до державного акту на право власності на землю. Проте, на цей час земельна ділянка не звільнені і не приведена у первинний стан. 07.12.2018 на [PERSON] накладено адміністративне стягнення. Відповідач протиправно використовує земельну ділянку комунальної власності територіальної громади м. Вінниці площею 0,0159 га за адресою: [ADDRESS] поряд із земельною ділянкою кадастровий номер [NUMBER] . Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про звільнення [PERSON] самовільно зайнятої земельної ділянки площею 0, 0159 га розташованої за адресою: [ADDRESS] поряд із земельною ділянкою кадастровий номер [NUMBER] шляхом перенесення паркану з шиферу на кам`яному фундаменті з металевими ворітьми і хвірткою за рахунок відповідачки та приведення земельної ділянки в придатний для використання стан згідно із кадастровим планом від 13.09.2018, виготовленим МКП «Вінницький муніципальний центр містобудування і архітектури». Ухвалою суду від 26.03.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Зазначеною ухвалою запропоновано учасникам справи надати заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. Відповідач у встановлений судом строк надала відзив, зазначивши про невизнання нею позовних вимог. Відповідь на відзив позивачем надана не була. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала і просила задовольнити, аргументуючи мотивами викладеними в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, заперечувала щодо його задоволення. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 25.09.2018 при обстеженні представниками Департаменту самоврядного контролю Вінницької міської ради земельної ділянки територіальної громади міста, розташованої за адресою: [ADDRESS] поряд із земельною ділянкою кадастровий номер [NUMBER] , було виявлено, що [PERSON] самовільно зайняла земельну ділянку територіальної громади міста Вінниці площею 0, 0159 га шляхом встановлення паркану з шиферу на кам`яному фундаменті з металевими ворітьми і хвірткою без відповідних дозвільних документів, що підтверджується результатами тахеометричної зйомки земельної ділянки вх. № 01-01-48091 від 14.09.2018, проведеної МКП «Вінницький муніципальний центр містобудування і архітектури» та кадастровим планом від 13.09.2018. На земельній ділянці площею 0,0159 га об`єкти нерухомості відсутні, земельна ділянка використовується без правовстановлюючих документів для обслуговування житлового будинку. В результаті вищевказаного обстеження було складено відповідний акт № 197/9-03-3 від 25.09.2018. (а.с. 69-70) 27.09.2018 [PERSON] було повідомлено про необхідність добровільно негайно звільнити самовільно зайняту земельну ділянку територіальної громади м. Вінниці площею 0,0159 га за адресою: [ADDRESS] поряд із земельною ділянкою кадастровий номер [NUMBER] шляхом перенесення паркану з шиферу на кам`яному фундаменті з металевими ворітьми та хвірткою та привести земельну ділянку в первинний стан з відновленням меж у відповідності до державного акту на право власності на земельну ділянку. (а.с. 10-11) 08.10.2018 головним інспектором КП ВМР «Муніципальна поліція» Грамою О.Ю. було складено протокол серії ВА № 0000518 про адміністративне порушення відносно [PERSON] за ст. 152 КУпАП. (а.с. 66, 67, 71) 19.10.2018 [PERSON] було надано письмові пояснення адміністративній комісії. (а.с. 72) Постановою № 1280 адміністративної комісії при виконавчому комітеті Вінницької міської ради від 07.12.2018 за вчинення правопорушення передбаченого ст. 152 КУпАП, тобто порушення правил благоустрою території населеного пункту, а саме: п. 6.13.1(22) «Правил благоустрою території міста Вінниці» і посягання на встановлений громадський порядок на [PERSON] було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 340, 00 гривень. (а.с. 63) Відповідно до ст. 12 ЗК України, зокрема, до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства. Виходячи з положень ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель державної та приватної власності. Попередній вибір земельних ділянок для розміщення об`єктів, погодження місць їх розташування та інших питань, пов`язаних із вилученням земельних ділянок, передачою земельних ділянок у власність або постійне користування, оренду, мають здійснюватися згідно з вимогами, визначеними Земельним кодексом України та прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами. Процедура такої передачі залежить від правового режиму, місця розташування, розміру і цінності земельної ділянки. Разом з тим, у будь-якому випадку підставою для передачі громадянам та юридичним особам, зокрема, земельних ділянок державної або комунальної власності є рішення уповноваженого органу. Статтею 116 ЗК України визначено підстави набуття права на землю. Відповідно до ст.ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У зв`язку з цим, ст. 211 ЗК України самовільне зайняття земельних ділянок віднесено до порушень земельного законодавства, за яке громадяни та юридичні особи несуть відповідальність відповідно до закону. З урахуванням положень Земельного кодексу України, зміст терміну «самовільне зайняття земельних ділянок» розкрито у Законі України «Про державний контроль за використанням та охороною земель». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельних ділянок - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Таким чином, в основі самовільного зайняття земельних ділянок лежить порушення установленого порядку щодо передачі (надання) земельних ділянок. В тому числі це відсутність рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади про передачу (надання) земельної ділянки державної або комунальної власності та (або) правовстановлюючого документа на цю ділянку. В судовому засіданні було встановлено, що відповідачу на праві власності належить земельна ділянка площею 0, 1000 га розташована за адресою: [ADDRESS] ; кадастровий номер [NUMBER] ; цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] . (а.с. 45) Однак, судом встановлено відсутність у відповідача правовстановлюючих документів на земельну ділянку, що є предметом спору, в тому числі й відсутні рішення відповідних органів про передачу (надання) їй цієї земельної ділянки. Відповідно, земельна ділянка площею 0, 0159 га розташована за адресою: [ADDRESS] поряд із земельною ділянкою кадастровий номер [NUMBER] - є самовільно зайнятою відповідачем. Суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що нею зайнята земельна ділянка площею не 0, 0159 га, а площею 134 кв.м., як те вказано у витягу із рішення ВМР № 1930 від 23.05.2008, оскільки: по-перше із даного витягу вбачається, що ВМР було зобов`язано [PERSON] звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 493 кв.м., із яких 134 кв.м. знаходяться в межах «червоних ліній», тобто констатовано ще станом на 2008 рік факт самовільного зайняття земельної ділянки відповідачем; по-друге: розмір самовільно зайнятої земельної ділянки, вказаний у даному витязі з рішення ВМР вказано станом на 23.05.2008, а наразі підставою для звернення до суду є самовільне зайняття відповідачем земельної ділянки, розмір якої встановлено станом на 2018 рік, тобто станом на момент обстеження. (а.с. 79-80) Доказів того, що з 2008 року по 2018 рік (включно) відповідач не збільшувала площу самовільно зайнятої земельної ділянки суду нею не надано. Натомість позивачем надано належні і допустимі докази, які спростовують такі твердження відповідачки. Також, суд не приймає до уваги письмові свідчення, надані відповідачем як доказ, оскільки вважає, що такі свідчення не є належним і допустимим доказом в розумінні ст.ст. 77-78 ЦПК України. (а.с. 71) Згідно із ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі суду від 26.03.2019 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові та відповідачем у відзиві, заслухавши пояснення, надані учасниками справи в судовому засіданні, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Доводи позивача знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, вимоги є обґрунтованими і доведеними належними і допустимими доказами, враховуючи вищевикладене. Суд прийшов до висновку, що відповідач самовільно зайняла земельну ділянку площею 0, 0159 га розташовану біля будинку [ADDRESS] поряд із земельною ділянкою кадастровий № [NUMBER] , тим самим порушила вимоги земельного законодавства України. Тому, враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача, шляхомзобов`язання [PERSON] звільнити та привести у придатний для використання стан згідно із кадастровим планом від 13.09.2018, виготовленим МКП «Вінницький муніципальний центр містобудування і архітектури», за власний рахунок самовільно зайняту земельну ділянку, шляхом перенесення паркану з шиферу на кам`яному фундаменті з металевими ворітьми і хвірткою. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 1 921, 00 гривень, що підтверджується платіжним дорученням від 05.03.2019. (а.с. 1) Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягнення судовий збір в сумі 1 921, 00 гривень. Доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано. Враховуючи наведене,

Outcome: approved