Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

В січні 2017 року позивачка звернулась до суду з даним позовом, у якому просила усунути їй перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування нею, зняття їх з реєстрації та виселення з цієї квартири без надання іншого житла із зобов`язанням відповідачів н чинити їй перешкоди в користуванні цим житлом, а також стягнути витрати по справі. Вимоги обґрунтовані тим, що вона є законним власником спірної квартири, яку придбала 16.08.2013 з прилюдних торгів в процесі виконання рішення суду від 05.11.2012 про стягнення з власників цієї квартири заборгованих коштів. 22.08.2013 їй було видано свідоцтво про право власності на вказану квартиру. Постановою Верховного Суду України від 13.04.2016 залишено в силі рішення суду від 30.12.2014, яким було відмовлено у позові відповідачів про визнання торгів з приводу продажу спірної квартири недійсними. Таким чином було підтверджено правомірність набуття нею права власності на дане житло. Реєстрація відповідачів у її квартирі створює перешкоди у користування цим майном на власний розсуд, чим порушуються її житлові права, та суперечить її інтересам як власника. Тому просить позов задовольнити. Справа перебувала у провадженні судді Кріля М.Д . Ухвалою від 30.01.2017 було відкрито провадження у справі. 27.02.2017 розгляд справи не відбувся у зв`язку із перебуванням судді на лікуванні. 21.02.2017 представник третьої особи відділу реєстрації Червоноградської міської ради подав заяву про розгляд справи у його відсутності. 07.04.2017 розгляд справи відкладався за клопотанням відповідачки [PERSON] 26.06.2017 розгляд справи відкладався за клопотанням представника відповідачки [PERSON] 12.07.2017 розгляд справи відкладався для витребування матеріалів цивільної справи про визнання прилюдних торгів недійсними щодо спірної квартири. 09.08.2017 в судовому засіданні винесено ухвалу про відмову у задоволенні клопотання відповідачки [PERSON] про об`єднання даної справи із справою за її позовом Червоноградського МВ ДВС ГТУЮ у Львівській області, [PERSON] про визнання прилюдних торгів недійсними та скасування свідоцтва про право власності, розглдя справи було відкладено для виклику відповідачів. 12.10.2017 розгляд справи відкладено. Ухвалою від 30.07.2018 в судовому засіданні визнано явку відповідачів обов`язково, відкладено розгляд справи на 21.09.2018. 21.09.2018 та 02.10.2018 розгляд справи відкладався. 02.10.2018 року [PERSON] було подано клопотання про залучення до участі у справі органу опіки та піклування у зв`язку із тим, що з ним у спірній квартирі проживає його син, [INFO] , а питання виселення малолітніх дітей потребує участі органу опіки та піклування. 23.10.2018 справа передана судді Новосаду М.Д. шляхом повторного автоматизованого розподілу. Справа була призначена до розгляду на 14.12.2018 року. 14.12.2018 року розгляд справи було відкладено у зв`язку із клопотанням відповідача про відкладення розгляду справи та неявкою всіх учасників справи. 22.01.2019 року розгляд справи відкладено у зв`язку із перебуванням головуючого у відрядженні. Ухвалою від 23.05.2019 року було залучено до участі у справі в якості третьої особи уповноважений орган опіки та піклування. 23.05.2019 року розгляд справи було відкладено у зв`язку із клопотанням сторін про виклик всіх учасників справи. 29.08.2019 року та 03.12.2019 року розгляд справи було відкладено. 04.12.2019 року позивачем було подано заяву про відвід головуючого судді по справі. Ухвалою від 04.12.2019 року було зупинено провадження по справі до вирішення питання про відвід головуючого судді. Заяву про відвід визнано необґрунтованою. Ухвалою судді Рудакова Д.І. від 12.12.2019 року в задоволенні заяви про відвід головуючого Новосада М.Д. було відмовлено, у зв`язку із відсутністю підстав для відводу. 19.03.2020 року було заслухано пояснення представника позивача [PERSON] та представника відповідача [PERSON] . Розгляд справи відкладено для виклику свідків та інших учасників справи. 30.06.2020 року перерву по справі продовжено для виклику свідків. Позивачка в судове засідання не з`явилася, її інтереси в судовому засіданні представив представник, просила справу розглядати з участю її представника. Позов підтримала та просила його задовольнити. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позов підтримав та пояснив, що [PERSON] є власником квартири, набула її в порядку передбаченому законом на прилюдних торгах. Відповідачі без правових підстав проживають у квартирі, чим чинять перешкоди [PERSON] у користуванні та розпорядженні своїм майном. Відповідачі не оплачують комунальні послуги, створили заборгованість. Просив позов задовольнити. Відповідачі належним чином повідомлялися про розгляд справи, в судове засідання не з`явилися. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позов вони не заперечують, його довірителька була власницею квартири. Квартира була відчужена. Ним було долучено акт проживання у квартирі неповнолітньої особи. Тому вважає, що має бути повноцінний висновок органу опіки та піклування. У разі виселення має надаватися інше житлове приміщення. Має бути дотримана процедура передбачена чинним законодавством. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов заперечив, просив відмовити в його задоволенні у зв`язку із тим, що в спірній квартирі проживає дитина. Орган опіки та піклування має захистити інтереси дитини. Тому в позові слід відмовити. Представник відділу реєстрації Червоноградської міської ради подав заяву про розгляд справи у їх відсутності. При винесенні рішення поклалися на розсуд суду. Представник органу опіки та піклування Червоноградської міської ради Мазурак О.С. подала заяву розгляд справи у їх відсутності. Рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради від 28.11.2019 року №218 п.23 підтримала. Вислухавши пояснення учасників, оглянувши матеріали справи,з`ясувавши обставини справи, суд дійшов до наступного висновку. Як вбачається із свідоцтва про право власності, зареєстрованого в реєстрі за №1586 приватним нотаріусом Павлик П.О. та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.08.2013 року, [PERSON] на праві власності належить майно, що складається із квартири [ADDRESS] . Дане майно було придбане [PERSON] , від імені якої, на підставі нотаріально засвідченої довіреності, діє [PERSON] - переможцем торгів за 213 400, 00 грн., що раніше належало боржнику [PERSON] . Як вбачається із довідки №13261 від 09.12.2016 року відділу реєстрації Червоноградської міської ради Львівської області в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , відповідачі по справі. Постановою судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року було розглянуто справу за позовом [PERSON] до приватного підприємства «Спеціалізоване підприємство «Юстиція», відділу державної виконавчої служби Червоноградського міського управління юстиції Львівської області, [PERSON] про визнання недійсним прилюдних торгів за заявою [PERSON] про перегляд рішення Апеляційного суду Львівської області від 16 червня 2015 року й ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня 2015 року. Даною постановою було задоволено заяву [PERSON] про перегляд судових рішень, рішення Апеляційного суду Львівської області від 16 червня 2015 року і Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.07.2015 року скасовано, рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 30.12.2014 року залишено без змін. Як вбачається із заяви [PERSON] , остання зверталася до відповідача [PERSON] із письмовою заявою від 17.06.2016 року із вимогою усунути перешкоди в доступі до житлового приміщення по [ADDRESS] , що належить їй на праві власності. Із повторною вимогою про виселення [PERSON] 17.01.2017 року зверталася до відповідачів. Згідно із актом №422 від 01.06.2018 року КП «Червонограджитлокомунсервіс» в спірній квартирі разом із особами вище переліченими, проживає син відповідача - [PERSON] , [INFO] без реєстрації. Встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] є: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про її народження серії [NUMBER] . Як вбачається із довідки Управління праці та соціального захисту населення Червоноградської міської ради від. 17.12.2018 року [PERSON] , отримує щомісячну одноразову допомогу при народженні дитини та проживає за адресою: [ADDRESS] . Із витягу із рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради від 28.11.2019 року встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання малолітнього [PERSON] - [INFO] зв адресою: [ADDRESS] покладено на розсуд суду. Відповідачі неналежно виконують свої обов`язки як користувачі житловим приміщенням [ADDRESS] , внаслідок чого утворилася заборгованість із сплати комунальних послуг, що стверджується відповіддю КП «Червоноградводоканал», де вказана сума боргу 8396,52 грн. Як пояснила свідок [PERSON] , в спірній квартирі проживає [PERSON] та його дружина з дитиною. [PERSON] та [PERSON] вже давно вона не бачила. Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Таку правову позицію 05 листопада 2014 року висловив Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-158цс14. Виходячи з системного аналізу норм житлового та цивільного законодавства України, суд дійшов висновку, що із припиненням права власності особи на жиле приміщення, втрачається право користування цим жилим приміщенням як колишнього власника, так і членів його сім`ї. Оскільки, внаслідок реалізації предмета іпотеки - квартири [ADDRESS] , припинилось право власності [PERSON] на цю квартиру, а відповідно і її право користування цією квартирою, то право користування втратили також і члени сім`ї колишнього власника. У спірному житлі були зареєстровані відповідачка [PERSON] , та члени її сім`ї - [PERSON] та [PERSON] , а також без реєстрації у спірній квартирі проживав син відповідачки - [PERSON] , [INFO] . Як вбачається із матеріалів справи прилюдні торги, на підставі яких позивач набула право власності на спірну квартиру, оспорювались відповідачкою, та були визнані судом дійсними (а.с.90-94 т.1). Згідно із ч.1 ст.12 ЦК України особа, здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. При здійсненні своїх цивільних прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб (ч.2 ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Згідно із ст.ст.17,18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - це обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Відповідно до ч.6 ст.203, ч.6 ст.215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Неповнолітній [PERSON] , [INFO] , не мала і не має права власності на спірну квартиру. Він користувався даним житлом (проживав у ньому), як член сім`ї власника відповідно до ст.405 ЦК України, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігала це право протягом існування права власності у відповідачки. Разом із тим, відповідно до правового висновку Верховного Суду України у Постанові від 20.01.2016 року у справі №6-2940цс15, норма ст.177 СК України, ст.16 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини. Відповідно до ч.1 ст.176 СК України батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Відтак обов`язок щодо забезпечення неповнолітнього [PERSON] , зокрема і житлом, покладається на його батьків. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що передача на продаж спірної квартири, право на користування якою мав неповнолітній [PERSON] не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права останнього на користування цим житлом, оскільки останній на час укладення договору щодо майна та виставлення його на продаж ще не проживав в ньому. Фактичні обставини справи та наявні докази свідчать про те, що позивач є власником спірного житла, а відповідачі не мають жодних правових підстав для користування даним майном. Проживання відповідачів, без відповідних правових підстав у спірній квартирі, суперечить правам позивача. У позасудовому порядку відповідачі добровільно не звільняють жиле приміщення. Відмова останніх від звільнення житла є підставою для захисту власником своїх прав у судовому порядку. Тому вимога про визнання відповідачів разом із неповнолітніми членами сім`ї такими, що втратили право на користування спірною квартирою, підлягає задоволенню. Набуття позивачем права власності на спірну квартиру у законний спосіб є підставою для виселення відповідачів. Оскільки відповідачі не мають законних чи договірних підстав для використання цього житлового приміщення, останні підлягають виселенню з квартири позивача без надання їм іншого житла. Оцінюючи таку форму втручання у права відповідачів на житло як виселення без надання іншого житлового приміщення, суд враховує такі обставини. Відповідачі проживають у житлі позивачки без законних чи договірних підстав. Останні не належать до жодної з категорій осіб, перелічених у ст.ст. 109-116 ЖК України, виселення яких повинно здійснюватися з наданням іншого житлового приміщення. За таких обставин і міркувань суд вважає, що позов про виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення поданий згідно із Законом є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Таке втручання у право відповідачів на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції передбачене законом, переслідує легітимну мету, а також пропорційним, виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладає надмірний тягар на відповідачів. Крім цього, відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно статті 7 цього Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Отже, вимога про зняття відповідачів з реєстраційного обліку у квартирі не є способом захисту цивільного права, оскільки зняття особи з такого обліку у цих правовідносинах залежить, зокрема, від остаточного судового рішення про визнання особи такою що втратила право на користування житлом, або виселення її з житла та здійснюється реєстраційним органом на підставі такого рішення. Враховуючи наведене, беручи до уваги те, що відповідачка [PERSON] у справі є боржником за виконавчим провадженням, за яким спірне майно було продано на прилюдних торгах у рахунок погашення боргу, відповідачі не є членами сім`ї позивачки, спільним побутом із нею не пов`язані, тому позивачці як власнику майна слід усунути перешкоди у користуванні її майном шляхом визнання відповідачів разом із неповнолітніми членами сім`ї такими, що втратили право на користування спірною квартирою, виселити їх з цієї квартири без надання іншого житла та зобов`язати їх не чинити позивачці перешкоди в користуванні цією квартирою. За таких обставин і міркувань позов слід задовольнити частково.

Outcome: partial