Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

до Голосіївського районного суду міста Києва звернувся позивач з позовом до Київського бюро Радіо Свобода в особі представництва «РФІ/РЛ, Інк.», [PERSON], [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що Київське бюро Радіо Свобода в особі представництва «РФІ/РЛ, Інк.» розмістило на своєму офіційному [INFO]. Позивач з урахуванням уточнення позовних вимог зазначив, що підставою для пред'явлення позову стало два висловлювання, оприлюднені в статті «[INFO]» від [INFO], а саме: «За збігом обставин, саме з того моменту, коли [PERSON] потрапив до «Укрзалізниці», Дніпропетровський завод з ремонту та будівництва вагонів, який належить [PERSON] почав вигравати тендери держпідприємства на ремонт пасажирських вагонів, хоча спеціалісти говорять, що існує набагато нагальніша потреба у ремонті локомотивів» та «[PERSON] стверджує, що є певне неформальне розпорядження [PERSON], через яке ремонтують саме вагони і саме на фірмі [PERSON]». Позивач просить суд визнати недостовірною, такою що порушує честь, гідність та його ділову репутацію інформацію поширену на офіційному сайті відповідача - Київське бюро Радіо Свобода в особі представництва «РФІ/РЛ, Інк.» у статті «[INFO]» від [INFO] наступного змісту «За збігом обставин, саме з того моменту, коли [PERSON] потрапив до «Укрзалізниці», Дніпропетровський завод з ремонту та будівництва вагонів, який належить [PERSON] почав вигравати тендери держпідприємства на ремонт пасажирських вагонів, хоча спеціалісти говорять, що існує набагато нагальніша потреба у ремонті локомотивів» та у цій же статті наступного змісту - «[PERSON] стверджує, що є певне неформальне розпорядження [PERSON], через яке ремонтують саме вагони і саме на фірмі [PERSON]». Також просить суд зобов'язати [PERSON] спростувати недостовірну інформацію шляхом розміщення в Інтернет-мережі на офіційному сайті Київського бюро Радіо Свобода в особі представництва «РФІ/РЛ, Інк.» спростування під заголовком «Спростування» наступного змісту: «Визнана недостовірною, такою що порочить честь, гідність і ділову репутацію [PERSON] інформація, яка була розміщена [INFO] в Інтернет-мережі на сайті Радіо Свобода http://www.radiosvoboda.org за адресою [INFO] в статті під назвою «[INFO]» (розслідування), зокрема не відповідає дійсності така інформація «За збігом обставин, саме з того моменту, коли [PERSON] потрапив до «Укрзалізниці», Дніпропетровський завод з ремонту та будівництва вагонів, який належить [PERSON] почав вигравати тендери держпідприємства на ремонт пасажирських вагонів, хоча спеціалісти говорять, що існує набагато нагальніша потреба у ремонті локомотивів» та у цій же статті наступного змісту - «[PERSON] стверджує, що є певне неформальне розпорядження [PERSON], через яке ремонтують саме вагони і саме на фірмі [PERSON]». Також просить суд солідарно стягнути з відповідачів 100000 гривень моральної шкоди. Стягнути з відповідачів солідарно, 25000 майнової шкоди, яка виникла у позивача в зв'язку із оплатою ним висновку експертного дослідження № 056/895 від 18 грудня 2015 року здійсненого Українським бюро лінгвістичних експертиз та вирішити питання про судові витрати у тому числі стягнувши з відповідачів солідарно на користь позивача 30000 гривень витрат пов'язаних із наданням правової допомоги. Позивач стверджує, що саме інформація у зазначених двох висловлюваннях, що були оприлюднені в статті автора [PERSON] під назвою «[INFO]» (розслідування) призвело до порушення його трудових прав, оскільки саме поширення такої негативної і недостовірної інформації завдало шкоди його честі гідності і діловій репутації. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з посланням на письмові заперечення, які долучені до матеріалів справи. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не визнав позовні вимоги та заперечував проти їх задоволення. Зокрема значив, що у інтерв'ю журналісту він висловив свою особисту думку з приводу проведення тендерів по ремонту вагонів. Щодо його начебто твердження про неформальне розпорядження [PERSON], то він зазначив, що він нічого такого не стверджував, а саме припускав, і саме те, що таке є припущенням, а не твердженням вбачається із аналізу усієї публікації, а не конкретного речення, яке у разі його вилучення із всього тексту може здатися і здається як категоричне твердження, хоча таке не відповідає дійсності і він не мав намірів категорично стверджувати, будь що, що могло б якимось чином принизити честь, гідність і ділову репутацію [PERSON] Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. З матеріалів справи та пояснень сторін встановлено, що [PERSON] з 16 квітня 2014 року працював на посаді першого заступника генерального директора Державної адміністрації залізничного транспорту «Укрзалізниця». Київське бюро Радіо Свобода в особі представництва «РФІ/РЛ, Інк.» розмістило на своєму офіційному [INFO] статтю «[INFO]» від [INFO]. Зокрема у зазначеній публікації було висвітлено два висловлювання, оприлюднені в статті «[INFO]» від [INFO], а саме: «За збігом обставин, саме з того моменту, коли [PERSON] потрапив до «Укрзалізниці», Дніпропетровський завод з ремонту та будівництва вагонів, який належить [PERSON] почав вигравати тендери держпідприємства на ремонт пасажирських вагонів, хоча спеціалісти говорять, що існує набагато нагальніша потреба у ремонті локомотивів» та «[PERSON] стверджує, що є певне неформальне розпорядження [PERSON], через яке ремонтують саме вагони і саме на фірмі [PERSON]». Суд вважає, що відповідач [PERSON] висловив своє особисте міркування, саме у формі припущень, про що останній також стверджував у судовому засіданні. Форма, в якій було викладено зазначені факти є саме оціночними судженнями, і такі жодним чином не порушують вимоги законодавства України. Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачає, що суди при розгляді справ застосовують Європейську Конвенцію з прав людини та практику Європейського Суду як джерело права. В своїх численних рішеннях Європейський Суд зазначав, що Конвенція захищає не лише зміст поширюваної інформації, але і її форму. Наголошував на необхідності розрізняти факти та оціночні судження. Зокрема, у справі «Українська прес-група проти України» Європейський Суд з прав людини звернув увагу, зокрема, на такі принципи у сфері свободи вираження, яких повинні дотримуватись держави, які ратифікували Конвенцію, а саме те, що стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надані (Oberschlick v. Austria (N 1), рішення від 23 травня 1991, Серія А, N204, стор. 25, параграф 57). Журналістська свобода передбачає також використання висловлювань, деякою мірою перебільшених або навіть провокаційних (рішення у справі Рrager апd Oberschlick v. Austria (N1), від 26 квітня 1995, Серія А, N313, стор. 19, параграф 38). При дотриманні умов параграфа 2 статті 10 Конвенції право вільно передавати інформацію поширюється не лише на «інформацію» та «ідеї», які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає демократичного суспільства(рішення у справі Handyside v. United Kingdom від 7 грудня 1976, Серія А, N24, стор. 23, параграф 49). Також у своїй практиці Європейський Суд з прав людини розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Суд аналізуючи повни текст зазначеної публікації вважає, що у такій використано оціночні судження, а саме критична оцінка таких подій, як призначення позивача на керівну посаду Державної адміністрації залізничного транспорту «Укрзалізниця» та наступне стрімке зростання вартості державних контрактів, укладених зазначеною організацією із Дніпропетровським заводом з ремонту та будівництва вагонів. Суд вважає, що така оцінку, про що в судовому засіданні посилалась представник відповідача [PERSON] має під собою необхідне фактичне підґрунтя, то така інформація не підлягає спростуванню, а її оприлюднення не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Спростування спірних висловлювань буде суперечити вищенаведеним правовим нормам та практиці Європейського Суду з прав людини. Також суд вважає неприпустимим покладення на [PERSON] відповідальності за висловлювання інших осіб, в конкретному випадку висловлювання [PERSON], оскільки таке порушуватиме норми ст. 10 Європейської Конвенції з прав людини та норми Закону України «Про друковані засоби масової інформації». Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації» редакція, журналіст не несуть відповідальності за публікацію відомостей, які не відповідають дійсності, принижують честь і гідність громадян і організацій, порушують права і законні інтереси громадян або являють собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації і правами журналіста, якщо, зокрема вони є дослівним відтворенням публічних виступів або повідомлень суб'єктів владних повноважень, фізичних та юридичних осіб. Недотримання зазначеного принципу на погляд суду призведе до порушення норм ст. 10 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику її застосування Європейським Судом. Відповідно до рішення у справі «Газета «Україна-Центр проти України» від 15.07.2010 року Європейський Суд з прав людини, встановивши порушення статті 10 Конвенції, зокрема, зазначив, що «національні суди не розмежували звинувачення, висунуті паном М., і повідомлення підприємства-заявника про ці звинувачення, та визнали їх обох однаково відповідальними за висловлювання, яке не належало підприємству-заявнику, але було однозначно визнано таким, що належить іншій особі. Таким чином, національні суди не пояснили, чи полягає приписувана підприємству-заявнику дискредитація у змісті опублікованого звинувачення, чи у тому, що підприємство-заявник опублікувало його. Суд зазначає, що національне законодавство передбачає за певних умов звільнення засобів масової інформації від відповідальності за поширення недостовірної інформації. Однак, незрозуміло, чому у цій справі це питання так докладно обговорювалося національними судами, в той час як вони самі встановили, що інформація, у тому вигляді, в якому вона була розповсюджена підприємством-заявником, викладена правдиво. Суд не вбачає жодних доказів того, що національні суди в своїх рішеннях забезпечили баланс між потребою захищати репутацію пана Я. та правом підприємства-заявника розголошувати інформацію, яка становить суспільний інтерес у контексті виборчих дебатів. Суди не надали достатніх підстав для того, аби прирівняти пана М., який висловив дискредитуючі твердження, та підприємство-заявника, яке його опублікувало, а також для неврахування того факту, що оскаржувана інформація була широко розповсюджена до її публікації підприємством-заявником. Суди також не розглядали пропорційність втручання та той факт, що підприємство-заявник надало позивачу можливість відповісти на оскаржувану публікацію. За таких обставин Суд вважає, що українські суди здійснили втручання у право підприємства-заявника на свободу вираження поглядів у спосіб, що не є необхідним у демократичному суспільстві». Представником відповідача [PERSON] не заперечується, що дійсно її довіритель брала коментар у відповідача [PERSON] і правильно виклала суть повідомленої ним інформації. Виходячи з вищенаведеної практики Європейського Суд з прав людини та аналізу наданих сторонами доказів у їх сукупності, суд вважає, що інформація, зазначена у висловлюваннях на які вказує позивач не підлягає спростуванню і не може вважатися недостовірною, а тому відповідно до правил ст. 277 ЦК України не підлягає спростуванню. При цьому суд вважає, що представником позивача хибно використовується теза про те, що його довіритель не є публічною особою. На погляд суду, [PERSON] обіймаючи одну з керівних посад у Державної адміністрації залізничного транспорту «Укрзалізниця» в силу зайняття такої та відповідного суспільного інтересу до проблематики зазначеної юридичної особи є особою саме публічною, яка в силу суспільного інтересу привертає до себе увагу суспільства і виходячи, але не виключно з таких критеріїв може, і вважається публічною особою. Оскільки суд вважає, що [PERSON] є публічною особою, то відповідно і висловлювання та критика відносно нього є і може бути значно ширшою ніж відносно окремої пересічної особи, оскільки публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і останні це повинні усвідомлювати, що і зазначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи». Суд вважає, що відповідач [PERSON] не вийшла за межі допустимої критики [PERSON] і поширені нею висловлювання не мали на меті приниження його честі, гідності та ділової репутації, а були спрямовані на всебічне висвітлення ситуації навколо ефективного використання державних коштів. Що в конкретному випадку застосовується судом і по відношенню до поширення інформації [PERSON] При цьому судом враховується, що у публікації на яку посилається позивач міститься і коментар [PERSON], що свідчить про те, що публікація вистрілювала міркування та оцінки різних осіб і на погляд суду висвітлила надану інформацію всебічно, об'єктивно та у форматі, який би дозволив читачу самому здійснити відповідні висновки, щодо такої. Виходячи з таких міркувань суд вважає, що підстав для спростування інформації оприлюдненої у статті «[INFO]» від [INFO] немає. Відповідно і підстав для задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідачів моральної шкоди також немає. При цьому суд вважає необхідним зазначити, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що йому було завдано моральну шкоду. Відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, а тому вирішуючи позов в частині вимог, щодо відшкодування моральної шкоди та встановивши відсутність порушення прав [PERSON], суд вважає, що ці вимоги не підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні факт спричинення моральної шкоди встановлено не було. Позивачем не доведено, що в зв'язку з обставинами на які вона посилалась в обгрунтування своїх позовних вимог, відбулись зміни в його житті, що виразились у вигляді переживань, погіршення її психологічного стану, втратою можливості вести звичайний для неї спосіб життя. Пленумом Верховного Суду України в п. 3 постанови № 4 від 31.03.95р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» звернуто увагу на те, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Виходячи з вказаної норм та висновку суду про недоведеність перед судом факту поширення відомостей про позивача, які принижують його честь, гідність, престиж або ділову репутацію, суд вважає, що вимога про відшкодування моральної шкоди, також не підлягає задоволенню. В той же час підстав для покладення на відповідачів обов'язку відшкодувати мйнову шкоду, судо також не встановлено. Посилання представника позивача на ту обставину, що у звязку з опублікуванянм зазначених висловів у вказаній статті його довіритель - [PERSON] був змушений звільнитися із займаної посади та у подальшому таке призвело до того, що він не може знайти роботу, судом до уваги не береться. Суд вважає такі твердження представника надуманими і нічим не доведеними, а тому такими, які не заслуговують на увагу. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного-процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановлено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси(частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. В ході розгляду справи встановлено, що Київське бюро Радіо Свобода в особі представництва «РФІ/РЛ, Інк.» не є юридичною особою та володільцем доменного імені, хоча саме такий володілець є належним відповідачем у даній категорії справ. Натомість позивач пред'явив позовні вимоги і наполягав на їх задоволенні вказуючи відповідачем саме Київське бюро Радіо Свобода в особі представництва «РФІ/РЛ, Інк.». Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Пред'явлення позовних вимог до неналежного відповідача є способом захисту свого права, який ним обрано самостійно і є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, про що судом в даному випадку і також зазначається у мотивувальній частині даного рішення поряд із іншими підставами для відмови у задоволенні вимог [PERSON] За таких обставин суд, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмовити позивачу в задоволенні позову повністю. Питання про судові витрати вирішити за правилами статті 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed