Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

В червні 2015 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить звернути стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS], шляхом передачи йому права власності на нього, посилаючись на такі обставини. 21.11.2007 року між відповідачем [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір №014/9408/85/64620 строком до 21.11.2027 року, згідно з яким відповідач отримав від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредит - грошові кошти в сумі 289 478 доларів С1І1А з умовою сплати відсотків у розмірі 14% річних за користування кредитними коштами. В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору між банком та позичальником 21.11.2007 року був укладений договір іпотеки №014/9408/85/64620, відповідно до якого [PERSON] передав в іпотеку земельну ділянку загальною площею 0,0806 га кадастровий номер [NUMBER], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], яку він придбав за кредитні кошти, отримані від банку згідно з кредитним договором. Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором, надавши [PERSON] кредитні кошти. Відповідач свої зобов'язання за тим договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 22.03.2011 року утворилась заборгованість, узв'язку з чим банк звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення вказаної заборгованості. Заочним рішенням Дарницького районною суду м. Києва від 29.03.2012 року, яке набрало законної сили 18.08.2012 року, вирішено стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість в розмірі 2 579 478 гривень 36 копійок та судові витрати в розмірі 1 820 гривень. Згідно з рішенням було видано виконавчий лист. 25.04.2013 року ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві на підставі зазначеного виконавчого листа було відкрито виконавче провадження №37732423. 31.03.2015 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» укладено договір про відступлення права вимоги за вказаним вище кредитним договором та договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки. Також 31.03.2015 року між [PERSON] та ТОВ «Арма Факторинг» було укладено договір комісії №31/0315-2 на вчинення правочинів, відповідно до якого ТОВ «Арма Факторинг» від свого імені та за рахунок [PERSON] уклало з ПАТ «КБ «Хрещатик» договір про відступлення права вимоги за зазначеним кредитним договором та нотаріально посвідчений договір про відступлення права вимоги за Договором іпотеки від 21.11.2007 року. Відповідно до цих договорів та актів приймання - передачі документації ТОВ «Арма Факторинг» викупило зазначені права вимоги і згодом передала їх [PERSON] При цьому передання прав вимоги за договором іпотеки від ТОВ «Арма Факторинг» до [PERSON] було здійснене згідно з договором про відступлення прав вимоги за договором іпотеки між ними, який був посвідчений нотаріально, та акту прийому-передачи. 10.04.2015 року позивачем рекомендованим листом було надіслано відповідачу повідомлення про те, що до [PERSON] перейшли права вимоги за кредитним договором та права іпотекодержателя за договором іпотеки від 21.11.2007 року. Також у повідомленні відповідач був попереджений про необхідність погашення у 30-денний строк його заборгованості за кредитним договором у розмірі 2 579 478,36 гривень та про те, що у випадку її непогашення буде розпочата процедура звернення стягнення на предмет іпотеки. 30.04.2015 року Дарницьким районним судом м. Києва було постановлено ухвалу про заміну стягувача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у виконавчому провадженні № 37732423 на [PERSON], на підставі якої позивач отримав доступ до матеріалів виконавчого провадження. Але зазначене виконавче провадження було закінчене без результату, заборгованість відповідача не була погашена, рішення Дарницького районною суду м. Києві від 29.03.2012 року залишилося не виконаним. Позивач також зазначив у позовній заяві, що його право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ним права власності на нього в рахунок виконання основного зобов'язання по кредитному договору, яке передбачене ст. ст. 36, 37 закону України «Про іпотеку» та відповідним застереженням в договорі іпотеки, технічно не може бути реалізоване без відповідного рішення суду, оскільки в позасудовому порядку державні реєстратори відмовляються реєструвати право власності без правовстановлюючого документу на ім'я позивача. Провадження у справі відкрито ухвалою від 24.06.2015 р. (суддя Неганова Н.В.). Заочним рішенням Подільського районного суду м.Києва від 06.01.2016 р. було задоволено позовні вимоги. Ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 29.06.2016 р. була задоволена заява представника відповідача [PERSON] про перегляд даного заочного рішення зі скасуванням судового рішення та призначенням судового розгляду в загальному порядку. На підставі протоколу повторного автоматичного розподілу від 20.10.2017 р. матеріли справи передані для розгляду судді Ларіоновій Н.М. Ухвалами Апеляційного суду м.Києва від 13.02.2017 р., 01.06.2017 р., 09.10.2017 р., 27.02.2018 р. відмовлено представнику відповідача [PERSON] у відкритті апеляційного провадження на ухвалу про відкриття провадження від 24.06.2015 р. Ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 11.04.2018 р. (із занесенням до протоколу судового засідання представнику відповідача відмовлено у прийнятті зустрічного позову. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 08.05.2018 р. апеляційна скарга представника відповідача [PERSON] на зазначену вище ухвалу районного суду повернута скаржнику. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовну вимогу в повному обсязі, просили її задовольнити і надали пояснення, посилаючись на обставини, аналогічно викладеним в позовній заяві. Крім того, представник позивача звернув увагу суду на те, що Заочним рішенням Дарницького районною суду м. Києві від 29.03.2012 року, яке набрало законної сили 18.08.2012 року, були встановлені факти, які мають преюдиційне значення для цієї справи, а саме: факт отримання кредитних коштів [PERSON] відповідно до кредитного договору, факт прострочення ним зобов'язання, та сума його заборгованості на момент 22.03.2011 року, коли банк пред'явив [PERSON]А відповідну вимогу, а згодом і позов, в результаті судового розгляду якого й було ухвалене зазначене судове рішення. Пояснив також, що причиною подання позову [PERSON] є невиконання відповідачем грошових зобов'язань, які були встановлені судовим рішенням. Представник відповідача у судовому засіданні 11.04.2018 р. заперечував проти позову, надав відзив на позовну заяву та просив суд відмовити у задоволенні позовної вимоги у повному обсязі, посилаючись на такі обставини. По-перше, представник відповідача вважає, що для цього позову сплинув строк позовної давності у три роки, тому що відлік цього строку на його думку має починатися через тридцять днів після дня, коли банк змінив в односторонньому порядку графік погашення заборгованості за кредитним договором, тобто с 22.04.2011 року, оскільки банк 22.03.2011 року пред'явив [PERSON] вимогу про сплату усієї суми заборгованості, яка накопичилася на ту дату. Просив застосувати строк позовної давності. По-друге, представник відповідача заявив у судовому засіданні, що він не вважає законним відступлення позивачу [PERSON] прав вимоги за кредитним договором і договором іпотеки через договір комісії з ТОВ «Арма Факторинг» тому, що [PERSON] є фізичною особою. В той же час представник відповідача фактично визнав законність передання прав за договорами відступлення прав вимоги, які здійснили ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик», а також ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» і ТОВ «Арма Факторинг» між собою, заявивши, що на його думку кінцевим кредитором за кредитним договором і іпотекодержателем за договором іпотеки є ТОВ «Арма Факторинг», а не позивач [PERSON] По-третє, представник відповідача надав суду копію ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 30.04.2015 р., якою стягувача у виконавчому проваджені було замінено з ПАТ «Райффайзен банк аваль» на [PERSON], а також копію ухвали Апеляційного суду м. Києва від 29.10.2015, якою було скасовано першу ухвалу з направленням питання на новий розгляд до суду першої інстанції. На думку представника відповідача, позивач мав добитися нового розгляду питання у виконавчому провадженні, а не подавати цей позов, що розглядається. По-четверте, представник відповідача також заявив, що суд не може визнавати право власності на предмет іпотеки, оскільки стаття 37 закону України «Про іпотеку» передбачає можливість передання права власності на предмет іпотеки іпотекодержателю у позасудовому порядку, але позивач не здійснив дій для позасудового врегулювання спору. Після оголошення перерви представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явився, в зв'язку з чим суд закінчив розгляд справи за його відсутності. Представником позивача подано відповідь на відзив, де сторона позивача посилається на такі обставини. ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» дійсно 22.03.2011 року пред'явив [PERSON] вимогу про сплату усієї суми заборгованості на ту дату, оскільки його права порушувалися тим, що відповідач не виконував свої зобов'язання за кредитним договором. Але з цього питання банк не пропустив строк позовної давності, оскільки 19.07.2011 року подав відповідний позов до суду, в результаті чого отримав заочне рішенням Дарницького районною суду м. Києва від 29.03.2012 року, яке набрало законної сили 18.08.2012 року. Позивач [PERSON] також не не пропустив строк позовної давності, оскільки цей позов до Подільського районного суду м. Києва був ним поданий 11.06.2015 року одразу ж коли довідався, що його права порушуються невиконанням зазначеного рішення суду після отримання доступу до матеріалів виконавчого провадження згідно з ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 30.04.2015 р., яка набрала законної сили 05.05.2015 року і, якою йому був наданий статус стягувача у виконавчому провадженні. Стосовно правомірності передання прав вимоги за кредитним договором через договір комісії [PERSON] з ТОВ «Арма Факторинг», яка не визнається представником відповідача, заявив, що законодавством України не встановлено обмежень щодо подібних правочинів, як стосовно суб'єктів, так і по суті . Представник відповідача вважає, що це була факторингова операція, але факторинг передбачає надання фінансових послуг фактором клієнту за плату, але [PERSON] за договором комісії послуг не надавав і плату не отримував. Щодо копії ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 30.04.2015 р., за якою позивач [PERSON] був допущений до виконавчого провадження у якості стягувача, та копії ухвали Апеляційного суду м. Києва від 29.10.2015 р. якою було скасована перша ухвала, та інших ухвал Дарницького районного суду, які приєднані до справи за клопотанняям сторони відповідача, представник позивача заявив, що вони втратили своє значення після безрезультатного закінчення того провадження 21.04.2015 року. Заперечень щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів представник відповідача не надав. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Відповідно п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.). В судовому засіданні встановлено та не оспорюється сторонами, що 21.11.2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON]було укладено кредитний договір №014/9408/85/64620 строком до 21.11.2027 року, за умовами якого відповідачу було надано кредит в сумі 289 478 доларів США з умовою сплати відсотків у розмірі 15,25% річних за користування кредитними коштами (том 1, а.с.6-11-копія кредитного договору). Пунктом 1.3 кредитного договору передбачено, що погашення кредиту здійснюється щомісячно відповідно до графіку. 06.05.2008 року між ВАТ«Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON]було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №014/9408/85/64620 (том 1, а.с.12-14-копія додаткової угоди), відповідно до якої процентна ставка за користування кредитом визначена у 14% річних. В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору 21.11.2007 року між ВАТ«Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON]був укладений договір іпотеки до кредитного договору №014/9408/85/64620 від 21.11.2007 року, відповідно до якого відповідачем було передано в іпотеку земельну ділянку загальною площею 0,0806 га кадастровий номер [NUMBER] по за адресою: [ADDRESS], (том 1, а.с.15-20-договір іпотеки від 21.11.2007 року та договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 18.04.2008 року). Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києві від 29.03.2012 року, яке набрало законної сили 18.08.2012 року, вирішено стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість станом на 24.03.2011 року в розмірі 2 579 478 гривень 36 копійок та судові витрати в розмірі 1 820 гривень (том 1, а.с.21-22). Спосіб, порядок і строк виконання зазначеного рішення в ньому не вказані. 25.04.2013 року відділом державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження №37732423 з виконання рішення Дарницького районного суду м. Києві від 29.03.2012 року (том 1, а.с.23-25), яке закінчилося без результату 21.04.2015 року (том 1, а.с. 24). 31.03.2015 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором №014/9408/85/64620 від 21.11.2007 року (том 1, а.с. 26-35-копія договору з додатками) та договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 21.112007 року до кредитного договору №014/9408/85/64620 від 21.11.2007 року (том 1, а.с. 36-37). Згідно з умовами зазначених договорів до ПАТ «КБ «Хрещатик» перейшли права вимоги за кредитними зобов'язаннями та права іпотекодержателя за договором іпотеки. 31.03.2015 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ТОВ «Арма Факторинг» був укладений договір відступлення права вимоги, за яким до ТОВ «Арма Факторинг» перейшли права вимоги за кредитним договором №014/9408/85/64620 від 21.11.2007 року, що був укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] (том 1, а.с.39-47-копія договору з додатками). Також 31.03.2015 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ТОВ «Арма Факторинг» був укладений договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, за яким до ТОВ «Арма Факторинг» перейшли права вимоги за договором іпотеки від 21.11.2007 року до кредитного договору №014/9408/85/64620 від 21.11.2007 року, що був укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] (том 1, а.с.140-144-копія договору та акт прийому-передачі). Крім цього, 31.03.2015 року між [PERSON] та ТОВ «Арма Факторинг» було укладено договір комісії №31/0315-2 на вчинення правочинів щодо придбання прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, відповідно до якого ТОВ «Арма Факторинг» зобов'язується за дорученням [PERSON] від свого імені та за рахунок позивача укласти з ПАТ «КБ «Хрещатик» правочини щодо набуття права вимоги за кредитним договором №014/9408/85/64620 від 21.11.2007 року та договором іпотеки від 21.11.2007 року (том 1, а.с.48-57). Відповідно до цього договору та акту приймання-передачі права вимоги від 31.03.2015 року ТОВ «Арма Факторинг» викупило права вимоги за кредитним договором і передало їх [PERSON] Права вимоги за договором іпотеки від 21.11.2007 року до кредитного договору №014/9408/85/64620 від 21.11.2007 року до [PERSON] перейшло від ТОВ «Арма Факторинг» на підставі нотаріально посвідченого договору від 31.03.2015 року про відступлення права вимоги за договором іпотеки у (том 1, а.с. 58-61- копія договору та акт прийому-передачі). Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 30.04.2015 року було замінено у виконавчому провадженні по примусовому виконанню рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29.03.2012 року стягувача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на [PERSON] (том 1, а.с. 66-67). 13.11.2015 року ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві винесено постанову про повернення [PERSON] виконавчого листа про стягнення з [PERSON] заборгованості в розмірі 2 579 478 гривень 36 копійок на підставі п.7 ч.1 с.47 Закону України «Про виконавче провадження» (том 1, а.с.128), що підтверджує факт припинення зазначеного виконавчого провадження з підстав, які не залежать від [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином згідно з умовами договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В судовому засіданні судом встановлено, що заборгованість в розмірі 2 579 478,36 грн., яка була встановлена заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києві від 29.03.2012 року, позивачу відповідачем не сплачена. 09.04.2015 року позивач надіслав [PERSON] повідомлення (том 1, а.с.64-65) про перехід до [PERSON] права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, в якому зазначив про необхідність погашення заборгованості за кредитним договором на користь [PERSON] протягом 30 днів із застереженням про те, що в разі несплати заборгованості буде розпочата процедура звернення стягнення на предмет іпотеки. Але, відповідач [PERSON] заборгованість не погасив. Частиною 1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За приписами ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Суд не погоджується з твердженням представника відповідача, що, оскільки у ст. 37 Закону України «Про іпотеку», якою позивач обґрунтовує своє право на задоволення позову, передбачено позасудове врегулювання спору між іпотекодержателем і іпотекодавцем, то позивач не повинен був звертатися до суду, а мав діяти в такому ж порядку. Але це б суперечило нормі ч. 2, ст. 124 Конституції України, якою встановлено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Офіційне тлумачення положення частини другої статті 124 надане в Рішенні Конституційного Суду № 15-рп/2002 ( v015p710-02) від 09.07.2002: «Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист». Відповідно до ст. 8 Конституція України має найвищу юридичну силу. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Отже, якщо законом та правочином передбачено право особи на передачу іпотекодержателю прав на предмет іпотеки без звернення до суду, то в судовому порядку таке право також має бути захищено. Відповідно до п.5.1 договору іпотеки від 21.11.2007 року у разі порушення основного зобов'язання або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушення зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 5.5 договору іпотеки передбачені способи задоволення вимог іпотекодержателя, одним із яких є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя самостійно обирати спосіб задоволення своїх вимог із перелічених в договорі не обмежено ані законом, ані договором. [PERSON] зареєстрований в якості іпотекодержателя 31.05.2015 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки (том 1, а.с. 62). Отже, оскільки відповідач не здійснював платежі за кредитним договором, допустив заборгованість, на вимогу позивача не погасив заборгованість за кредитним договором, позивач [PERSON] має право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки шляхом. Заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності суд вважає необґрунтованою, виходячи з такого. Позивач і його представник не заперечували проти твердження представника відповідача, що банк 22.03.2011 року пред'явив [PERSON] вимогу про сплату усієї суми заборгованості, яка накопичилася на ту дату. Але, відповідно до норми ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність для кредитора перервалася коли банк після цього подав до Дарницького районного суду м. Києва позов до [PERSON] на стягнення тієї частини боргу, яка накопичилася на той момент. Адже предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач, оскільки з моменту розрахунку заборгованості перед поданням позову до суду правовідносини між сторонами кредитного договору не припинилися і проценти за користування кредитом продовжують нараховуватися. Тому, суд погоджується з твердженням представника відповідача, що переривання перебігу позовної давності продовжувалося до закінчення судового процесу за згаданим позовом, а саме до 21.04.2015 року - дати закінчення виконавчого провадження з виконання заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29.03.2012 року (том 1, а.с. 68-69 - Постанова про закінчення виконавчого провадження), оскільки виконавче провадження з примусового виконання судового рішення, згідно з частиною 1 статті 1 Закону «Про Виконавче провадження» є завершальною стадією судового процесу. Крім того, з 18.08.2012 року, - дня набрання законної сили заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29.03.2012 року, до 11.06.2015 року, - дня подання позовної заяви у цій справі, вимога якої спрямована на виконання зобов'язань відповідача, що були встановлені зазначеним судовим рішенням, не спливло трьох років. Суд погоджується з доводами позивача, щодо правомірності передання від ТОВ «Арма Факторинг» до [PERSON] прав вимоги за кредитним договором згідно з договором комісії від 31.03.2015 року (том 1, а.с. 48-55), оскільки законодавством України не встановлено обмежень для суб'єктов такого договору. При цьому суд не може погодитись з думкою представника відповідача, що цей договір є насправді договором факторингу, оскільки відповідно до ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу передання грошових коштів в розпорядження другої сторони (клієнта) здійснюється за плату. Згідно з умовами спірного договору комісії плата [PERSON] від ТОВ «Арма Факторинг», не передбачена та фактично жодної плати від іншої сторони він не отримував. Суд вважає правомірним передання від ТОВ «Арма Факторинг» до [PERSON] прав вимоги за договором іпотеки від 21.11.2007 року згідно з договором від 31.03.2015 року про відступлення права вимоги за договором іпотеки та відповідним актом прийому-передачі (том 1, а.с. 58-61), на підставі чого [PERSON] набув права іпотекодержателя щодо предмету іпотеки. Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 760/14438/15-ц. Згідно ч.ч. 1, 2 ст.590 ЦК України, зверення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п.5.1 Іпотечного договору - звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на розсуд Іпотекодержателя: або за рішенням суду, або за виконавчим написом нотаріуса, або Іпотекодержателем самостійно на умовах даного договору (т.1 а.с.17). Позивач звернувся за захистом порушеного права саме до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Звертатися ж в позасудовому порядку з вимогою до іпотекодавця є лише правом, а не обов'язком іпотекодержателя. Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають, в тому числі, із договорів та інших правочинів. Іпотечний договір укладений як забезпечення виконання основного зобов'язання - кредитного договору. Комплекс правовідносин між сторонами виникає із основного зобов'язання та його забезпечення. За умови порушення основного зобов'язання і у випадках, передбачених кредитним договором, у іпотекодержателя виникає право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд, у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ст.ст. 12, 13 ЦК України). Таким чином, позивач обрав спосіб захисту порушеного права саме звернення стягнення на предмет іпотеки та, обґрунтовуючи правові підстави позову шляхом такого звернення, користуючись своїм правом вибору, Відповідно до п.5.5.1 Іпотечного договору реалізація предмета іпотеки на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться в разі, якщо інше не передбачено рішенням суду. Отже, позивач [PERSON], згідно зі ст. 37 закону України «Про іпотеку», має право на звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов договору іпотеки від 21.11.2007 року, а саме на набуття ним права власності на предмет іпотеки та реєстрацію його на підставі застереження, що викладене у п. 5.5.1 договору. В судовому засіданні встановлено, що відповідачем не виконані зобов'язання перед позивачем у сумі 2 579 478,36 грн. Як вбачається з висновку про експертну грошову оцінку земельної ділянки, складеного 30.06.2015 р. сертифікованим оцінювачем ТОВ «Агентство експертної оцінки», вартість предмета іпотеки становить 1 111 828,64 грн. Відповідачем не спростований наданий позивачем доказ про це. Правовою підставою для реєстрації права власності за [PERSON] на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є відповідне застереження в договорі іпотеки від 21.11.2007 року, яким передбачена передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Оскільки достовірно встановлено, що у позивача, як іпотекодержателя, наявні підстави вимагати звернення стягнення на передану в іпотеку земельну ділянку у зв'язку з невиконанням позичальником своїх зобов'язань, так як можливість звернення стягнення на іпотечне майно за рішенням суду передбачена Законом України «Про іпотеку», положеннями договору іпотеки, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про звернення стягнення на іпотечне майно , шляхом набуття ним права власності на предмет іпотеки є обґрунтованими та заснованими ованими та підлягають задоволенню. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і заснованими на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, то відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає сплачений позивачем при подачу позову судовий збір в розмірі 3 654,0 грн. На підставі наведеного, ст.ст.525, 526, 610, 625, 1054 ЦК України, ст.ст.3, 33, 37 Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: approved