Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-29 00:00:00

В січні 2019 року [PERSON] звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позов мотивований тим, що позивач за договором позики від 04 жовтня 2018 року передала відповідачу грошові кошти в розмірі 1500 доларів США на строк до 04 січня 2019 року. В подальшому. 17 жовтня 2018 року позивач позичила відповідачу ще 11 000 грн. на строк до 10 січня 2019 року. Зважаючи на те, що відповідач борги у встановлені терміни не повернув, просила стягнути з відповідача борг, який з урахуванням курсу валют станом на день подання позову, складає 53 000 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22 січня 2019 року справу передано за підсудністю до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області. Ухвалами Хмільницького міськрайонного суду від 27 березня 2019 року позовну заяву залишено без руху. Заяву про забезпечення позову повернуто позивачу. Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду від 08 квітня 2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, надано відповідачу строк на подання відзиву. Ухвалою суду від 29 травня 2019 року явку позивача було визнано обов`язковою. Відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав. Позивач у судове засідання не з`явилась. Про день ,час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала. Вирішуючи питання щодо можливості розгляду справи за відсутності позивача, суд приходить до такого. Як слідує з матеріалів справи, позивач подавала заяву про розгляд справи у її відсутності (а. с. 40), проживає в іншому населеному пункті, віддаленому від м. Хмільника (а. с. 7), являється багатодітною матір`ю малолітніх дітей (а. с. 15). Крім того, суд враховує, що після визнання явки позивача в судове засідання обов`язковою за клопотанням відповідача, позивач з`явилась, однак судовий розгляд не відбувся саме з ініціативи сторони відповідача. За таких обставин, беручи до уваги, що позивача представляє в судовому засіданні адвокат, суд приходить до висновку, що неявка позивача не перешкоджає вирішенню спору. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов та просив його задоволити. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечив, зазначивши, що хоча він дійсно писав розписки, гроші бралися під бізнес спільно з іншою особою - [PERSON] , однак з бізнесом не склалося. Він особисто ніяких грошей не брав, однак згоден виплатити борг за розпискою від 17 жовтня 2018 року, оскільки це сума збитків, яку понесено внаслідок їх підприємницької діяльності. Вважав, що свідок [PERSON] не повинна була допустити позичання йому коштів позивачем, оскільки він не віддав борг за першою розпискою. Адвокат Коваль Т. І. проти задоволення позову в частині 1500 доларів США заперечив, посилаючись на те, що відповідач коштів не отримував, кошти бралися під ведення спільного бізнесу, керівником якого була [PERSON] , яка брала вказані кошти. Суд, заслухавши пояснення учасників, свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно розписок від 04 жовтня 2018 року та 17 жовтня 2018 року [PERSON] позичив у [PERSON] 1500 доларів США та 11 000 грн. відповідно, та зобов`язався повернути позичені кошти 04 січня 2019 року та 10 січня 2019 року. Отримання позичальником коштів засвідчено в розписках [PERSON] (оригінали розписок оглянуті в судовому засіданні, копії а. с. 11, 12). При цьому 04 січня 2018 року [PERSON] також позичила в [PERSON] 1500 доларів США, які зобов`язалась повернути до 04 січня 2019 року. [PERSON] її зобов`язання за договором позики виконала (а. с. 85). Відповідачем вимоги позивача не отримувались (а. с. 14). Згідно показів свідка [PERSON] , вони разом з [PERSON] вирішили спільно займатись підприємницькою діяльністю та запропонували [PERSON] позичити їм кошти. При цьому [PERSON] отримав від [PERSON] позику спочатку 1500 доларів США, в той день вона теж позичила у [PERSON] 1500 доларів США. Через декілька днів після цього [PERSON] позичив у [PERSON] ще 11 000 грн. Вона була присутня при складанні розписок та передачі коштів. Свою частину боргу вона повернула позивачу, про що та дала їй розписку, а [PERSON] , отримавши кошти, перестав виходити на зв`язок, не відповідав на дзвінки, не отримував листи. Підприємницька діяльність виявилась невдалою, тому вона була припинена. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Посилання відповідача на те, що кошти за договором позики він не отримував спростовуються поясненнями свідка [PERSON] , а також оригіналами боргових розписок відповідача, наданих позивачем, оскільки згідно ст. ст. 1046, 1047 ЦК України розписка є підтвердженням укладання договору позики, і саме рукописна розписка, якщо кошти передаються готівкою, є підтвердженням факту передачі коштів від кредитора боржнику. Вказана позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладених в постанові від 18 липня 2018 року по справі № 143/280/17. При цьому суд також бере до уваги практику Великої Палати Верхового Суду, викладенув у справі № 761/12665/14-ц від 4 липня 2018 року (провадження № 14-134цс18). Так, за змістом статей 192 та 524 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті. Суд встановлює, чи визначено зобов`язання в іноземній валюті, чи у гривні з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті. У разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню. Враховуючи вищевикладене, те, що в розписці від 04 жовтня 2019 року сума боргу визначена в іноземній валюті без зазначення еквіваленту, а також те, що в судовому засіданні підтверджено факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договорами позики від 04 жовтня 2018 року та 17 жовтня 2018 року, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволення позову шляхом стягнення з відповідача на користь позивача боргу в розмірі 1500 доларів США та 11 000 грн. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України. При цьому, суд враховує, що до судових витрат у даній справі, згідно ст. 133 ЦПК України, відноситься судовий збір, сплачений позивачем. Витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту позивача та найманням житла несуть сторони, згідно ч. 1 ст. 138 ЦПК України. На підставі ст. ст.192, 524, 526, 530, 610, 1046, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: approved