Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

В серпні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що ухвалою слідчого судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області [PERSON] застосовано до [PERSON] запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 185 КК України встановлено [PERSON] заставу - 220 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 387 640 грн. Реквізити рахунку, на які необхідно було внести заставу були зазначені слідчим суддею в резолютивній частині вказаної ухвали. 10 липня 2018 року він, позивач, разом з іншими родичами внесли на вказаний в ухвалі судді рахунок грошові кошти. Особисто позивачем внесено 150 000 грн. Однак [PERSON] звільнений з-під варти не був, оскільки виявилося, що в ухвалі слідчим суддею був вказаний невірний рахунок для внесення застави. 10 липня 2018 року ухвалою слідчого судді [PERSON] виправлено описку та вказано належні банківські реквізити для внесення застави. 11 липня 2018 року позивач та інші заставодавці звернулися з письмовою заявою до Державної судової адміністрації про повернення грошових коштів внесених на помилковий рахунок, проте на час звернення до суду з даним позовом грошові кошти не повернуті. При цьому [PERSON] залишався під вартою, оскільки повторно внести 387 640 грн на належний рахунок заставодавці не мали можливості. Позивач зазначав, що внаслідок незаконних дій слідчого судді йому завдано моральну шкоду, яку він оцінив в 150 000 грн. Посилаючись на вказані обставини, а також на вимоги ч. 6 ст. 1176 ЦК України позивач, в остаточно уточнених позовних вимогах, просив: стягнути з Державної казначейської служби України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 150 000 грн на відшкодування моральної шкоди та зобов'язати слідчого суддю Сєверодонецького районного суду Луганської області [PERSON] надати офіційне вибачення у письмовій формі. В судове засідання позивач не з'явився, направив до суду свого представника, який позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник Державної казначейської служби України проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його безпідставність. При цьому зазначив, що позивачем не надано доказів завдання йому моральної шкоди, а також протиправної поведінки слідчого судді. Представник Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області до суду не з'явився. В письмових поясненнях поданих до суду в позові просив відмовити. При цьому зазначав, що листом від 21 січня 2016 року № 102/16 ТУ ДСА України в Луганській області надало місцевим судам Луганської області нові реквізити депозитного рахунку, призначеного для сплати застави як запобіжного заходу. Листом від 29 січня 2016 року № 153/16 ТУ ДСА в Луганській області повідомило місцеві суди Луганської області про зміну кодів класифікації доходів бюджету та зазначило, що реквізити депозитного рахунку не змінюються. Ухвалою слідчого судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 9 липня 2018 року по справі № 428/7471/18 про обрання запобіжного заходу підозрюваному [PERSON] допущено описку, а саме невірно зазначено реквізити рахунку для сплати застави. Ухвалою слідчого судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 липня 2018 року виправлено допущену описку, а 12 липня 2018 року від слідчого судді надійшло письмове звернення до Державної судової адміністрації з проханням вжити всіх необхідних та невідкладних заходів для повернення грошових коштів, сплачених на помилково зазначені в ухвалі судді реквізити. Слідчий суддя Сєвєродонецього міського суду Луганської області в судове засідання не з'явився, письмового відзиву на позовну заяву не подав. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, вважає за необхідне зазначити наступне. Встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ухвалою слідчого судді Сєвєродонецього міського суду Луганської області [PERSON] від 9 липня 2018 року застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стосовно [PERSON] Відповідно до вимог ч. 3 ст. 185 КК України встановлено [PERSON] заставу - 220 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 387 640 грн. Реквізити рахунку, на які необхідно було внести заставу були зазначені слідчим суддею в резолютивній частині вказаної ухвали. 10 липня 2018 року позивач разом з іншими заставодавцями внесли на вказаний в ухвалі судді рахунок грошові кошти. Особисто позивачем внесено 150 000 грн. Однак [PERSON] звільнений з-під варти не був, оскільки в ухвалі слідчим суддею був вказаний невірний рахунок для внесення застави. 10 липня 2018 року ухвалою слідчого судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області [PERSON] виправлено описку та вказано належні банківські реквізити для внесення застави. Цього ж дня слідчий суддя Сєвєродонецького міського суду Луганської області Баронін Д.Б. звернувся з письмовою заявою до Державної судової адміністрації з проханням вжити всіх необхідних та невідкладних заходів для повернення грошових коштів, сплачених на помилково зазначені в ухвалі судді реквізити. Зазначені обставини учасниками справи не заперечуються. Суд приходить до висновку, що позов в частині вимог до Держави Україна про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями суду задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статтей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльністю, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Умовою застосування судом цивільно-правової відповідальності за вказаною правовою нормою, яка поширюється на недоговірні зобов'язання, що виникають із правопорушень (деліктні) правовідносини, є встановлення факту неправомірності рішення, дії чи бездіяльності службової особи зазначених органів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів щодо умисних дій слідчого судді Сєвєродонецього міського суду Луганської області в частині зазначення ним невірних реквізитів рахунку для сплати застави. В судовому засіданні представник позивача посилався на те, що всі ухвали слідчого судді [PERSON] містять правильні рахунки, крім ухвали прийнятої за результатами розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу стосовно [PERSON] Проте таких доказів представником позивача до суду надано не було. Щодо вимог [PERSON] до судді Сєвєродонецького районного суду Луганської області [PERSON], суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно із частиною першою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом. Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди. Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві. Отже, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Аналогічну позицію висловлено у пункті 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини. У Висновку № 3 (2002 ) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави. За таких обставин, слід дійти висновку, що належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя. Суддя Сєвєродонецього міського суду Луганської області не є належним відповідачем по справі за позовом [PERSON] З врахуванням вищезазначеного, підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed