Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 03.10.2018 р. надійшла позовна заява [PERSON] до Завадівської сільської ради Володарського району Київської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, в якій Позивач просить суд визнати за нею право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO], а саме: на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,579 га, розташовану на території названої сільської ради, що посвідчена державним актом на право приватної власності на землю [NUMBER], зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 305. На обґрунтування заявленої позовної вимоги Позивач у позовній заяві зазначила, що [INFO] померла її мати [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина, до складу якої увійшла згадана земельна ділянка. Єдиним спадкоємцем на її майно є Позивач - дочка померлої; інших спадкоємців ні за законом, ні за заповітом немає. Для отримання свідоцтва про право на спадщину Позивач звернулася до нотаріуса, та повідомила про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину через відсутність права власності на земельну ділянку, оскільки воно не підтверджено оригіналом правовстановлюючого документу. Ухвалою суду від 04.10.2018 р. відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 14.11.2018 р., відкладене на 03.12.2018 р. з метою отримання копії спадкової справи померлої спадкодавиці. У підготовче судове засідання 03.12.2018 р. Позивач не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена, до суду подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с. 26, 27). Представник Відповідача у підготовче судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений, до суду подав заяви про розгляд справи без участі представника Завадівської сільської ради Володарського району Київської області, позовні вимоги визнають у повному обсязі (а.с. 25). За загальним правилом частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності; якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (частина третя статті 211 ЦПК України). У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України). Суд, ознайомившись з матеріалами справи та оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого. Відповідно до частини четвертої статті 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі, зокрема, визнання позову проводиться в порядку статті 206 ЦПК України. Згідно з частинами першою, четвертою статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві; у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За роз'ясненнями Верховного Суду України, викладеними у пункті 24 Постанови Пленуму від 12.06.2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пункті 11 Постанови Пленуму від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом; визнання відповідачем позову має бути безумовним, не суперечити закону й не порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), у такому разі суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для прийняття визнання Відповідачем позову та задоволення позовних вимог, суд виходить з такого. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом (пункт 1 частини другої статті 16, частина перша статті 328 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України). За нормами статті 328, частини другої статті 373 ЦК України, частини другої статті 78, пункту «г» частини першої статті 81 Земельного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом; право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону; громадяни набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі прийняття спадщини. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення (частина перша статті 1225 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (статті 1217, 1220 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Судом встановлено, що земельна ділянка, площею 2,579 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Завадівської сільської ради Володарського району Київської області, належала [PERSON] на праві приватної власності, що підтверджується копією державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER], виданого Володарською районною державною адміністрацією Київської області 31.01.2003 р. на підставі розпорядження цієї державної адміністрації від 10.07.2002 р. № 207, державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 305 (а.с. 9). [PERSON] померла [INFO], що підтверджено копією свідоцтва про її смерть [NUMBER], виданого 28.12.2017 р. виконавчим комітетом Завадівської сільської ради Володарського району Київської області, актовий запис № 16 (а.с. 6). За життя спадкодавець [PERSON] заповіту не склала, єдиним спадкоємцем за законом, яка подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, є дочка спадкодавця - [PERSON], [INFO] (Позивач); ступінь їх споріднення підтверджується надано копією свідоцтва про народження Позивача ([PERSON], [INFO].), [NUMBER], виданого Завадівською сільською радою Володарського району Київської області 10.02.1998 р., актовий запис № 1, де в графі «мати» зазначено «[PERSON]» (а.с. 8). За статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово; кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають, зокрема, діти спадкодавця (стаття 1261 ЦК України). За частинами першою, третьою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину; відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця. З матеріалів справи, зокрема відповіді приватного нотаріуса Позивачеві від 03.10.2018 р. № 432 (а.с. 10) вбачається, що після смерті спадкодавця [PERSON] залишилася спадщина у вигляді спірної земельної ділянки площею 2,579 га; оформити спадщину шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину для Позивача виявилось неможливим через відсутність на підтвердження права власності на земельну ділянку належних правовстановлюючих документів (оригіналів). У зв'язку з цим приватним нотаріусом Бабак В.С. було відмовлено Позивачеві у вчиненні відповідної нотаріальної дії та видачі свідоцтва про право на спадщину з роз'ясненням про можливість вирішення питання в судовому порядку (а.с. 10). Копія оголошення в газеті про недійсність втраченого державного акта на право приватної власності додано до позовної заяви (а.с. 13). Відсутність будь-яких інших спадкоємців після померлої [PERSON], які подали б заяви про прийняття спадщини, підтверджено нотаріусом (а.с. 30) на відповідний запит суду (а.с. 29). За таких встановлених обставин суд вважає, що Позивач правомірно звернулася до суду за захистом своїх прав та має право на зазначене спадкове майно, а саме: на земельну ділянку розміром 2,579 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Завадівської сільської ради Володарського району Київської області, посвідчену державним актом на право приватної власності на землю [NUMBER], виданим 31.01.2003 р. Володарською районною державною адміністрацією Київської області на підставі розпорядження від 10.07.2002 р. № 207, актовий запис № 305, яка за життя належала померлій [INFO] [PERSON] на праві приватної власності. Таким чином, визнання Відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, вимоги Позивача є обґрунтованими і відповідають закону, а тому суд має законні підстави для прийняття визнання Відповідачем позову та ухвалення рішення про задоволення позову. Питання щодо стягнення з Відповідача (органу місцевого самоврядування) на користь Позивача судових витрат судом не вирішується, оскільки таке питання Позивачем перед судом не порушувалося, розрахунків цих витрат суду не надано. Проте, зважаючи на визнання Відповідачем позову, суд застосовує положення частини першої статті 142 ЦПК України, частини третьої статті 7 Закону України «Про судовий збір», за якими у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: approved