Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

В травні 2015 року позивач, в особі свого представника, звернувся в суд із зазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що згідно укладеного кредитного договору №б/н від 21.12.2012р. [PERSON] отримав від банку кредит у розмірі 6 000,00грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Банк, як зазначив представник позивача, свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачеві кредит у розмірі, встановленому договором, однак останній не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, тобто не виконав своїх зобовязань за кредитним договором. За твердженням позивача, станом на 28.02.2015р., утворилась заборгованість 19 804,51грн., в тому числі: 6 305,91грн. заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 10 029,34грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 050,00грн. заборгованість за пенею та комісією; 500,00грн. штраф (фіксована частина), та 919,26грн. штраф (процентна складова), що і спонукало позивача на звернення до суду з даним позовом. Відповідач, не погоджуючись з позовом, подав до суду заяву, в якій просив витребувати із центрального офісу «Приватбанку» «копію договору з його підписом», тому що в наданих банком документах, за його твердженням, є «великі розбіжності», що, на його думку, не дає можливості суду прийняти обєктивне рішення. Також вимагав присутності в судових засіданнях представника банку, оскільки, на його переконання, філіали банку не в змозі приймати самостійних рішень, рекомендуючи їхати в центральний офіс м.Дніпропетровська, що для нього є нереальним. На переконання відповідача, «навмисна система призвела до неможливості врегулювання відносин між банком і клієнтом». /ар.сп. 54 / Клопотання відповідача, щодо надання «копії договору з його підписом» та «присутності в судових засіданнях представника банку», судом було задоволене, про що 09.07.2016р., відповідно до ст.137 ЦПК України, було надіслано письмову вимогу позивачеві, а в звязку з її тривалим невиконанням, 05.11.2015р. винесено відповідну ухвалу. /ар.сп. 55-59, 71-77 / В звязку з хворобою відповідача, провадження у справі з 26.11.2015р. по 22.11.2016р. було зупинене. /ар.сп. 7-79, 83, 88, 97 / Хоча, ухвалою суду від 05.11.2015р., участь в судовому засіданні представника позивача була визнана обовязковою, однак він в судове засідання неодноразово не зявлявся, надаючи, відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України, клопотання про розгляд справи в його відстуності, а тому суд, за згодою відповідача, був змушений розглянути справу без його присутності, що не суперечить ст.169 ЦПК України. /ар.сп. 71, 74-75, 101-102 / Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, пояснюючи суду, що кредит ним оформлявся лише на суму 5 000,00грн., і спочатку йому надійшла на картку саме така сума коштів. Однак, через деякий час надійшла ще 1 000,00грн., як він в подальшому зрозумів, для того, щоб при несвоєчасному поверненні ним кредиту Банк міг застосувати, так званий, «овердрафт», тобто швидко збільшувати суму заборгованості. Кредитні кошти йому були потрібні для оплати оренди вантажного автомобіля, який він мав намір використовувати при наданні транспортних послуг одному із підприємств. На жаль, намічені плани не вдалось здійснити, із-за падіння попиту на продукцію, яку виробляло те підприємство, а тому у нього виникли проблеми з поверненням кредиту. Він неодноразово, в усній формі, звертався у відділення «ПриватБанку», де оформляв кредит, з проханням зафіксувати суму боргу та розірвати кредитний договір, але його і слухати не хотіли. Лише один раз він був уважно вислуханий працівником банку, і з його доводами вона погодилась, однак констатувала, що, на жаль, у неї немає повноважень приймати кінцеві рішення по даним проблемам, так як такі питання вирішуються лише в головному офісі банку. В подальшому він став відправляти листи Банку з тими ж проханнями, але отримував формальні відписки, зміст яких говорив про те, що він начебто просив списати весь борг, а тому з ним погодитись не можуть. Від факту укладення кредитного договору він не відмовляється і розуміє, що кредитні кошти, разом з відсотками, має повернути, однак категорично не згоден із нарахованою сумою боргу, яка збільшена, на його думку, штучно. Заслухавши пояснення відповідача та дослідивши всі подані сторонами докази, суд, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини справи, оцінивши всі докази, якими сторони обґрунтовували свої вимоги чи заперечення, та проаналізувавши правові норми, які регулюють вказані правовідносини, дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи із наступного: згідно договору б/н від 21.12.2012р. (анкети-заяви позичальника, довідки про умови кредитування з використанням кредитки «універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Умов і правил надання банківських послуг), а також паспорту відповідача та правовстановлюючих документів банку, Банк надав відповідачеві кредитні кошти, на споживчі потреби, в сумі 6 000,00грн., під зобовязання їх повернення, зі сплатою 2,5% в місяць, тобто 30% річних, за користування ними, та інших платежів, згідно встановленого графіку; /ар.сп. 6-36 / п.1.1.2.5 Умов і правил надання банківських послуг встановлено, що позичальник зобовязується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених даним договором; /ар.сп. 11 / відповідно до п.1.1.5.20 згаданих Умов, при порушенні Клієнтом строків платежів по будь-якому із грошових зобовязань більш ніж на 30 днів, він повинен сплатити Банку штраф в розмірі 500грн.+5% від суми заборгованості по кредитному ліміту; /ар.сп. 17 / із п.1.1.5.25 зазначених Умов видно, що за несвоєчасну оплату послуг, передбачених Договором, Умовами і Правилами Клієнт сплачує Банку по кожному випадку порушення пеню в розмірі 0,1% від суми заборгованості, але не вище подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який платиться пеня, за кожен день прострочки; /ар.сп. 18 / п.1.1.7.12 Умов надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, і якщо протягом цього строку жодна зі сторін не поінформувала другу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же строк; /ар.сп. 19 / наданим розрахунком заборгованості за договором б/н від 21.12.2012р. позивач стверджує, що станом на 28.02.2015р. заборгованість по вказаному кредитному договору склала 19 804,51грн., в тому числі: заборгованість за кредитом (тіло кредиту) - 6 305,91грн.; заборгованість за процентами - 10 029,34грн.; заборгованість з комісії 2 050,00грн.; та заборгованість по штрафам - 1 419,26грн.; /ар.сп. 4 / на вимоги суду, щодо надання якісно виготовлених копій документів по кредитному договору та їх оригіналів, для дослідження в судовому засіданні, а також обовязкової участі предствника в судовому засіданні, позивач неодноразово просив відкласти розгляд справи, так як для підготовки оригіналу кредитної справи потрібен додатковий час, надіславши відповідь, про неможливість надати оригінал договору - «на превеликий жаль даний кредитний договір було загублено в архівах Банку», лише через 9 (девять) місяців, продовжуючи наполягати на розляді справи у відсутності представника позивача; /ар.сп. 55-59, 71, 74, 80, 90 / заявою від 02.11.2015р., на імя керівництва ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідач стверджує, що на протязі останніх двох років звертається до Банку з проханням розірвати кредитний договір, тобто фактично повідомляє кредитора про припинення дії вказаного договору, як передбачено п.1.1.7.12 Умов і правил надання банківських послуг, однак Банк жодним чином на повідомлення позичальника не реагує, і як видно із наданої суду 22.04.2016р. виписки по рахунку, «за період з 01.01.1999 по 02.04.2016», продовжує нараховувати відсотки та інші платежі; /ар.сп. 19, 69, 90-96, 103-104 / із виписки по рахунку відповідача вбачається, що ним було використано всього 5 026,15грн. кредитних коштів, а станом на 30.11.2013р., тобто на час, коли позичальник вперше повідомив Банк про припинення дії кредитного договору, сума заборгованості складала 8 171,68грн.; /ар.сп. 93-94 / в заяві від 29.03.2016р., на імя керівництва ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідач вказує, що протягом трьох років намагається домовитись з Банком, про фіксування суми боргу біля 8 000,00грн., «до блокирования карточки», та розірвання кредитного договору, тобто повідомляє про припинення його дії; /ар.сп. 107-109 / листами від 16.11.2015р. №20.1.0.0.0/7-20151114/286 та від 13.04.2016р. №20.1.0.0.0/7-20160411/6024 кредитор, на звернення позичальника «розірвати кредитний договір, списати заборгованість», розяснює лише порядок укладення договору та «необхідність своєчасної сплати усіх належних сум», але жодним чином не відповідає на суть звернень; /ар.сп.105-106, 110 / у виписці від 21.03.2016р. по картці/рахунку: 88000602080179 за період 01.01.2013 20.03.2016, наданої відповідачем, відображені наступні дані: Усього витрат: 2511,63, Усього надходження: 0.0, Сума комісії: 0.0, Сума знижок: 0.0; /ар.сп. 112-120 / ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру; п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини; відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, боржник зобовязаний вчинити на користь кредитора певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку; згідно ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог вказаного Кодексу; ч.1 ст.612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобовязання, якщо він не приступив до виконання зобовязання, або не виконав його в строк, передбачений договором; ч.1 ст.629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами; згідно ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором; ч.2 ст.1050 ЦК України встановлено, що коли договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому; відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти; ч.1 ст.60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 зазначеного кодексу. Таким чином, позовні вимоги, на переконання суду, підлягають лише частковому задоволенню, оскільки відповідач, отримавши від банку кредитні кошти по вказаному кредитному договору, в повній мірі їх не повернув, порушивши таким чином взяті на себе зобовязання, а тому позивач має право на стягнення заборгованості. Вирішуючи питання щодо суми заборгованості, яку належить стягнути із відповідача, суд, з врахуванням тривалого невиконання позивачем вимог суду щодо надання оригіналу кредитного договору і неявки його представника в судове засідання, та тверджень відповідача, про неодноразове повідомлення кредитора про припинення дії кредитного договору, на яке позивач належним чином не реагував, приходить до висновку про стягнення заборгованості, яка утворилась станом на кінець листопада 2013 року, тобто на час першого повідомлення позичальника про припинення дії договору, а отже суми 8 171,68грн. /ар.сп. 69, 94 / На думку суду, саме таке рішення буде відповідати ч.1 ст.6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, щодо справедливого розгляду справи та належного захисту прав позичальника. Крім того, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений ним судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 99,88грн. /ар.сп. 1 / На підставі ч.1 ст.6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», ст.ст.11 ч.2 п.1, 509 ч.1, 526, 612 ч.1, 629 ч.1, 1049 ч.1, 1054 ч.1 Цивільного Кодексу України, та

Outcome: partial