Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

В січні 2019 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача треті особи, які не заявляють самостійних вимог: [PERSON] , [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги, з врахуванням їх уточнення після усунення недоліків, позивач обґрунтовує тим, що 17.11.1993 [PERSON] був виданий ордер на житлове приміщення № 8412 відповідно до якого вона та члени її сім`ї, а саме [PERSON] та [PERSON] зайняли квартиру за адресою: [ADDRESS] . При цьому, на даний час у зазначеній квартирі зареєстровані наступні особи: позивач, син позивача - [PERSON] , син позивача - [PERSON] , онука позивача - [PERSON] та онук позивача - [PERSON] . Відповідач за вказаною адресою ніколи не проживав, господарство за вищезазначеною адресою не веде, своїх речей в даній квартирі не тримає, перешкод у користуванні жилим приміщенням йому ніхто не чинить, що підтверджується показаннями свідків. Враховуючи зазначене, позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 05.06.2019, відкрито провадження у даній справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначив, що проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, свого представника до суду не направив, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомив та відзиву не подав. Відповідно до вимог ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи, що представник позивача не заперечив проти проведення заочного розгляду справи, при цьому, належним чином повідомлений відповідач в судове засідання не з`явився, відзиву не подав, а тому відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що на підставі ордеру на житлове приміщення № 8412 від 17.11.1993 року, виданого [PERSON] , про те, що остання, а також [PERSON] , [PERSON] зайняли в порядку обміну жилого приміщення жилою площею 29 кв.м., яка складається з двох кімнат за адресою: [ADDRESS] . Згідно наданих позивачем копій паспортів вбачається, що на даний час в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: позивач, син позивача - [PERSON] , син позивача - [PERSON] , онука позивача - [PERSON] та онук позивача - [PERSON] . Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 150 ЖК Української РСР, зазначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 47 Конституції України, встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст. 163 ЖК УРСР, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 ЖК УРСР, передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частиною 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підстав рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таку ж правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові 6-467цс15 від 01.07.2015. Виходячи з встановлених обставин, суд вважає що позовні вимоги щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , підлягають задоволенню. За таких обставин, оскільки судом встановлено, що відповідач більше десяти років без поважних причин не проживає за адресою: [ADDRESS] , в якій він зареєстрований, при цьому витрат на утримання вказаної кімнати не несе, суд приходить до висновку, що останній втратив право користування вказаним житловим приміщенням, а тому вважає за необхідне визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Крім того, відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40 грн.

Outcome: approved