Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-12 00:00:00

До Гадяцького районного суду Полтавської області звернулись [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з позовом до [PERSON] в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] про втрату права на проживання. В обґрунтування своїх вимог вказують, що їм на підставі свідоцтва про право власності на житло належить по 1/4 частині квартири [ADDRESS] 01 грудня 2005 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON], а [INFO] року в них народився син - [PERSON]. На прохання [PERSON] позивачі зареєструвала її в квартирі з малолітньою дитиною, не передбачаючи подальших наслідків. Проте, шлюб фактично розпався, і 23 січня 2016 року [PERSON] разом із дитиною забрала всі свої особисті речі і виїхала з квартири та більше року в ній не проживає. На даний час проживає в [ADDRESS]. 05 лютого 2016 року рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Вони звернулися до виконавчого комітету Гадяцької міської ради з проханням обстежити нашу квартиру [ADDRESS] та підтвердити той факт, що [PERSON] разом з [PERSON] в ній не проживає. В зв'язку з тим, що [PERSON] та [PERSON], не проживають в квартирі і не сплачують комунальні послуги, але зареєстровані в ній, позивачі вимушені сплачувати комунальні послуги в більших розмірах, а також не можуть повністю розпорядитися належним їм майном на власний розсуд, не мають можливості отримати субсидію, тому прохають суд визнати [PERSON] та [PERSON]такими, що втратили право на проживання в квартирі [ADDRESS] та користування вказаною квартирою. У судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] позовні вимоги підтримали та прохали суд їх задовольнити. Суду пояснили, що їм невідомо чи є у власності відповідача [PERSON] нерухоме майно, придатне для проживання. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що 23 січня 2016 року вона зібрала речі та разом із малолітнім сином [PERSON] добровільно переїхала проживати за місцем проживання своєї матері - [ADDRESS], де і проживає до цього часу. Кому саме належить дана квартира - їй невідомо, оскільки правовстановлюючих документів на неї ніколи не бачила. З 23.01.2016 року вона з сином за зареєстрованим місцем проживанням фактично не проживає. Малолітній син - [PERSON] приходить до свого батька - [PERSON] в гості. Власного житла вона не має, а тому прохала суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Гадяцької райдержадміністрації у судове засідання не з'явився, надавши заяву про проведення судового засідання без участі представника, прохають реєстрацію малолітнього [PERSON] залишити без змін, реєстрацію матері - на розсуд суду. Представник третьої особи - виконавчий комітет Гадяцької міської ради Полтавської області у судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи без участі представника, проти задоволення позовних вимог не заперечують, при винесенні рішення повністю покладаються на розсуд суду. Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], є сином [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого повторно серії [NUMBER] від 22.11.2016 року. Відповідно копії рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 05.02.2016 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, а неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], залишено проживати з матір'ю, що підтверджується копією відповідного рішення. Відповідно копії свідоцтва про право власності на житло від 10.04.1997 року, позивачам належить на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] Довідкою виконавчого комітету Гадяцької міської ради Полтавської області від 21.11.2016 року № 1373 та повідомленнями виконавчого комітету Гадяцької міської ради Полтавської області від 13.02.2017 року № 02-33/311 підтверджується, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: вул. [ADDRESS] Як вбачається з актів обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 04.02.2016 року, 28.03.2016 року та 30.05.2016 року [PERSON] та [PERSON], які зареєстровані за адресою: [ADDRESS], за місцем реєстрації не проживають. З акта обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 03.02.2017 року вбачається, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації. Відповідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Так, судом було запропоновано позивачам та відповідачу подати докази на підтвердження наявності у власності відповідача нерухомого майна, придатного для проживання, проте останні повідомили, що таких доказів не мають, клопотань щодо їх витребування не заявляли. Крім цього, відповідачем не надано жодних доказів поважності причини відсутності її та її малолітнього сина - [PERSON] за місцем реєстрації. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За правилами ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно абз. 3 ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 72 ЖК УРСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Із положень ст. 405 ЦК України вбачається, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 27 вищезазначеної Конвенції, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Частинами 2, 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Отже, відповідач [PERSON] фактично не проживає в квартирі [ADDRESS] причин поважності її відсутності за зареєстрованим місцем проживання судом не встановлено. Разом з тим, малолітній [PERSON], який є сином позивача [PERSON] та відповідача [PERSON], відсутній за зареєстрованим місцем проживання та фактично проживає з відповідачем, що було визнано останньою, проте сторонами не надано доказів, що дитина або її мати має інше житло на праві власності, де б дитина могла проживати і бути зареєстрованою. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. За таких обставин, суд вважає, що зі [PERSON] слід частково стягнути на користь [PERSON] документально підтверджені витрати по сплаті судового збору (оскільки у квитанціях про сплату судового збору платником значиться саме [PERSON].), а саме - у сумі 320 грн.

Outcome: partial