Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-01 00:00:00

В травні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживача щодо визнання права на інформацію, мотивуючи свої вимоги тим, що 28.01.2015 року він звернувся до відповідача із запитом щодо отримання інформації, передбаченої п.п.3.3, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Відповідь у термін, передбачений запитом, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не надало. Немає жодної відповіді на час звернення до суду. На підставі цього, позивач вважає, що банком порушено його право, як споживача, на отримання інформації, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що стало підставою звернення до суду із відповідним позовом. У судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував. Представник позивача в судове засідання повторно не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с.29), з заявами чи клопотаннями про неможливість розгляду справи у його відсутність до суду не звертався. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе провести заочний порядок розгляду справи. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини. 11.06.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/9690/82/135033, за умовами якого відповідач надав позивачу цільовий кредит на споживчі цілі у сумі 32 000 дол. США, зі сплатою відсотків у розмірі 13,25% річних та строком 120 місяців (а.с.9-11). У частині другій п. 1.1 кредитного договору зазначено, що кредит видається на споживчі цілі, тобто кредит є споживчим та на взаємовідносини між сторонами розповсюджується дія законодавства про захист прав споживачів. Частиною 1 статті 203 ЦК України, передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини 1 статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон), споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Відповідно до частини 2 статті 11 Закону, Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/11 в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті І, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XII з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають під час укладення, так і виконання такого договору. Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року за № 168, затверджені Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Згідно п. 3.3. Правил, банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. Розрахунок значення реальної процентної ставки здійснюється з використанням такої формули: Потік n t ЧСК = Е _________ , t=1 t (1 + d) де d - реальна процента ставка; ЧСК - чиста сума кредиту, тобто сума коштів, які видаються споживачу або перераховуються на рахунок отримувача в момент видачі кредиту. Чиста сума кредиту розраховується як основна сума кредиту, що визначена згідно з умовами договору, мінус сума коштів, які утримуються банком під час видачі кредиту, а також мінус усі платежі за рахунок власних коштів споживача, що здійснені ним для виконання умов отримання кредиту; Е - знак суми; t - порядковий номер періоду дії кредитного договору (місяць або день); n - загальна залишкова кількість періодів дії кредитного договору (місяців або днів) на дату розрахунку; Потік - сума коштів, яку споживач сплачує банку та/або іншим t особам за кредитом. До потоку включаються платежі в погашення основного боргу за кредитом, процентів за користування ним, комісії на користь банку, платежі на користь третіх осіб, які сплачуються відповідно до отриманого кредиту та пов'язані з обслуговуванням і погашенням кредиту; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. Згідно п. 3.8 Правил, банки зобов'язані під час укладення кредитного договору надати інформацію щодо Методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. 28.01.2015 року [PERSON] звернувся ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» із запитом щодо отримання інформації передбаченої п.п. 3.3, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (а.с.7-8). Як стверджує позивач, відповідь у термін, передбачений запитом, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не надало. Крім того, жодної відповіді немає і на день розгляду справи. Враховуючи викладене, оскільки відповідачем не надано відповіді на запит [PERSON], тим самим банк порушив право позивача, як споживача, на отримання інформації, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.п. 3.3, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року за №168, тому вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved