Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-06 00:00:00

В червні 2016 року [PERSON] звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до підприємства «Будинок профспілок» Дніпропетровського обласного об'єднання профспілок ( міжгалузева рада профспілок) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В ході розгляду справи позовні вимоги були уточнені. В обґрунтування позову зазначила, що з 02 січня 2013 року працювала на вищезазначеному підприємстві на посаді бухгалтера торгівельного комплексу. Наказом № 07 к/з від 26 червня 2015 року її 29 червня 2015 було звільнено з займаної посади у зв'язку із закінченням строку трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. Наказом № 95 від 13 жовтня 2015 року її поновлено на вищезазначеному підприємстві на посаді бухгалтера торгівельного комплексу з 30 червня 2015 року, на виконання рішення Індустріального районного суду від 12.10.2015 р. по справі № 202/5826/15-ц. Наказом підприємства «Будинок профспілок» № 126 від 08 грудня 2015 року на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.12.2015 р. по справі № 202/5826/15-ц, наказ № 95 від 13 жовтня 2015 року скасовано. В період з 13 жовтня 2015 року по 07 грудня 2015 року ( з дати поновлення на роботі на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2015 року по дату звільнення, у зв'язку з набранням чинності рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області) вона фактично перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Їй виплачувалася заробітна плата, було оплачено лікарняний лист, а також виплачена компенсація за невикористану відпустку за період роботи з 13 жовтня 2015 року по 07 грудня 2015 року. У зв'язку з чим в її трудову книжку були внесені наступні записи: №39 від 13 жовтня 2015 року з формулюванням: « Запис за №38 недійсний. Поновлено на попередній роботі»; №40 від 07 грудня 2015 року з формулюванням: « Запис за №39 недійсний. Звільнено 29.06.2015 року». Наказом № 59 від 07 червня 2016 року на виконання ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.04.2016 р. по справі № 202/5826/15-ц скасовано наказ № 126 від 08 грудня 2015 року, [PERSON] поновлено на вищезазначеному підприємстві на посаді бухгалтера торгівельного комплексу. Наказом № 07 к/з від 10.06.2016 року [PERSON] було звільнено з займаної посади на підставі заяви від 10.06.2016 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України. Вважає, що в її трудовій книжці формулювання в графі 3 запису №40 від 08.12.2015 року не відповідає Інструкції Про порядок ведення трудових книжок та не відображено факт трудових відносин в період з 13 жовтня 2015 року по 07 грудня 2015 року та не зазначено причину звільнення з посиланням на відповідну статтю КЗпП України. Вказала, що відповідач відмовився виплачувати компенсацію середнього заробітку за час вимушеного прогулу посилаючись на те, що для цього має бути окреме рішення суду. Вважає, що відсутність заробітку у період з 08.12.2015 р. по 09.06.2016 р. позбавляє її страхового стажу і при цьому негативно впливає не тільки на її теперішнє матеріальне становище, але й на майбутнє соціальне забезпечення (допомога по безробіттю, пенсія). Просила суд: зобов'язати відповідача змінити формулювання в графі 3 запису №40 від 08.12.2015 року в її трудовій книжці, з зазначенням причини звільнення з посиланням на відповідну статтю і пункт КЗпП України, та викласти наступним чином: «Звільнено у зв'язку із закінченням строку трудового договору згідно п.2 ст.36 КЗпП України» та стягнути з відповідача на її користь компенсацію середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 08.12.2015 р. по 09.06.2016 р. у сумі 30 848,30 грн. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила позов задовольнити, в обґрунтування посилалась на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування посилалась на те, що посилання позивача, що її було звільнено 08.12.2015 року, згідно наказу № 126 незаконно не відповідає дійсності. Оскільки внесення записів до трудової книжки та скасування наказів про поновлення на роботі, звільнення позивача відбулось відповідно до чинного законодавства України на підставі ухвалених рішень суду, а отже жодних правових підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу немає. Також позивач намагається ввести суд в оману стосовно поновлення її на роботі вказуючи, що її поновлено лише з 10 червня 2016 року, це також спростовується Наказом № 59 від 07 червня 2016 року де чітко вказано, що її поновлено на роботі з 30 червня 2015 року та ознайомлено під підпис 10.06.2016 р. Вимоги позивача про внесення запису до трудової книжки за №40 від 08.12.2015 року «Звільнення у зв'язку із закінченням строку трудового договору згідно до п.2 ст.36 КЗпП України» не відповідає вимогам чинного законодавства. Вважає, що жодних правових підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 08.12.2015 р. по 09.06.2016 р. на користь позивача немає. Також позивачкою невірно здійснено розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 08.12.2015 р. по 09.06.2016 р., оскільки: середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника з роботи. Також позивач стверджує, що обставини позбавляють її страхового стажу, що також не відповідає дійсності, оскільки позивач отримувала допомогу по безробіттю, що підтверджується витягом з наказів лівобережного центру зайнятості від 09.06.2016 р. та нарахуванням допомоги по безробіттю. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплює право на справедливий суд кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Стаття 23 Загальної декларації прав людини 1948 року закріплює право на працю, на вільний вибір місця роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та захист від безробіття. Судом встановлено, що Наказом (Розпорядженням) №01 к/п від 02 січня 2013 року [PERSON] було прийнято на роботу бухгалтером торгівельного комплексу підприємства «Будинок профспілок»Дніпропетровського обласного об'єднання профспілок ( міжгалузева рада профспілок). Наказом (розпорядженням) №07 к/з від 26 червня 2015 року [PERSON] було звільнено з посади бухгалтера торгівельного комплексу з 29 червня 2015 року у зв'язку із закінченням строку трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2015 року позовну заяву [PERSON] до підприємства «Будинок профспілок» ДООП МРП про скасування наказу про звільнення, відновлення на роботі та зобов'язання вчинити певні дії - задоволено частково; визнано незаконним та скасовано Наказ № 07 к/з від 26.06.2015 про звільнення [PERSON] на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України; поновлено [PERSON] на посаді бухгалтера торгівельного комплексу підприємства «Будинок профспілок» ДООП (МРП); стягнуто з підприємства «Будинок профспілок» ДООП (МРП) на користь [PERSON] середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 14 863 грн. 64 коп.; стягнуто з підприємства «Будинок профспілок» ДООП (МРП) на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 1000 грн. 00 коп.; в іншій частині позовних вимог - відмовлено; стягнуто з підприємства «Будинок профспілок» ДООП (МРП) на користь держави судовий збір у розмірі 234 грн. 60 коп. Наказом підприємства «Будинок профспілок» № 95 від 13 жовтня 2015 року [PERSON] було поновлено на посаді бухгалтера торгівельного комплексу з 30 червня 2015 року на підставі Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2015 року по справі № 202/5826/15-ц. Внесений запис до трудової книжки № 39 від 13.10.2015 року «Запис за № 38 недійсний. Поновлено на попередній роботі», згідно Наказу № 95 від 13.10.2015 року. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2015 року по справі № 202/5826/15-ц було ухвалено: апеляційну скаргу підприємства «Будинок профспілок» - задовольнити; Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2015 року - скасувати з ухваленням нового рішення; відмовити в задоволені позовних вимог [PERSON] про скасування наказу, поновлення на роботі та зобов'язання вчинити певні дії. Наказом підприємства «Будинок профспілок» № 126 від 08 грудня 2015 року було скасовано наказ № 95 від 13.10.2015 року про поновлення [PERSON] на посаді бухгалтера торгівельного комплексу, на підставі Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.12.2015 р. по справі №202/5826/15-ц. Внесений запис до трудової книжки № 40 від 08.12.2015 року «Запис за № 39 недійсний. Звільнено 29.06.2015 року», згідно Наказу № 126 від 08.12.2015 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 13 квітня 2016 року по справі № 202/5826/15-ц було ухвалено: касаційну скаргу [PERSON] задовольнити; Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2015 року скасовано; Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2015 року залишено без змін. Наказом підприємства «Будинок профспілок» № 59 від 07 червня 2016 року було скасовано наказ № 126 від 08 грудня 2015 року про скасування наказу № 95 від 13.10.2015 року про поновлення [PERSON] на посаді бухгалтера торгівельного комплексу з 30 червня 2015 року, на підставі Ухвали ВССУ від 13.04.2015 р. по справі № 202/5826/15-ц. Внесений запис до трудової книжки № 41 від 10.06.2015 року «Запис № 40 недійсний. Поновлено на попередній роботі», згідно Наказу № 59 від 07.06.2016 року. Наказом № 07 к/з від 10.06.2016 року [PERSON] було звільнено з займаної посади на підставізаяви від 10.06.2016 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 235 КзпП України, постановляючи рішення про поновлення на роботі, суд одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним та таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю ( пункт) закону. Згідно з пунктом 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. У відповідності до пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, цей порядок застосовується, у тому числі, у випадку вимушеного прогулу. Згідно до п.2 Порядку у всіх випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяця роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які працювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.06.2015 по 11.10.2015, в межах заявлених позивачем вимог. Вказане рішення про поновлення позивача на роботу ухвалене 12 жовтня 2015 року. Отже, оскільки час вимушеного прогулу позивача становив період з 30.06.2015 (наступний день після звільнення) по 12.10.2015 включно (день ухвалення рішення суду про поновлення на роботі) та враховуючи, що період з 08.12.2015 по 10.06.2016 також є часом вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням, то позивач, в силу вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП України, має безумовне право на виплату йому роботодавцем середнього заробітку за весь час. Суд не може взяти до уваги розрахунок середньої заробітної плати, наданий позивачкою за період роботи з 13.10.2015 року по 07.12.2015 року, оскільки фактично [PERSON] було поновлено на роботі 10.06.2016 року з 29.06.2015 року та Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2015 р. було визначено середньоденний заробіток [PERSON] до звільнення. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2015 р. по справі № 202/5826/15-ц за позовом [PERSON] до підприємства «Будинок профспілок» ДООП (МРП) про скасування наказу про звільнення, відновлення на роботі та зобов'язання вчинити певні дії встановлено, що середньоденний заробіток позивачки за останні повні 2 місяці, що передували її звільненню складає 3 827,89 грн. (за квітень 2015 року) + 4 005,71 грн. (за травень 2015 року) = 7 833,6 грн. Виходячи з Листа міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 року № 10196/0/14-14/13 кількість робочих днів складала у квітні 2015 року - 21 день; у травні 2015 року - 18 днів, тобто разом 39 днів; тому, середньоденний заробіток складає 7 833,6 грн./39 днів = 200,86 грн. Період щодо розрахунку компенсації, зазначений позивачем, складає з 08.12.2015 р. по 09.06.2016 року. Звідси, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача з 08 грудня 2015 року по 09 червня 2016 року складає 25 509,22 грн. (127 робочих днів х 200,86 грн.). Так, в грудні 2015 року - 18 робочих дня; січень 2016 -19; лютий 2016 -21; березень 2016 -22; квітень 2016 року -21; травень 2016 року -19 з 1.06.2016 року по 10.06.2016 року -7, а всього 127 робочих дня. Відповідно до витягу із наказів Лівобережного центру зайнятості м. Дніпропетровська, [PERSON] була зареєстрована як безробітна та отримувала допомогу по безробіттю з 30.12.2015 року по 09.06.2016 року. Відповідачем - підприємством «Будинок профспілок» ДООП (МРП) було повернуто Лівобережному центру зайнятості м. Дніпропетровська суму виплачену [PERSON], яка перебувала на обліку та отримувала допомогу по безробіттю в розмірі 12 221,73 грн. на підставі претензії від № 1978 від 23.06.16 р., що підтверджується платіжним дорученням № 4402 від 21.07.2016 р. на суму 3 000,00 грн. та платіжним дорученням № 4533 від 07.09.2016 р. на суму 9 221,73 грн. Відповідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. Відтак, суд дійшов висновку про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 08.12.2015 року по 09.06.2016 року, за вирахуванням суми, отриманої як допомога по безробіттю. З огляду на викладене, середній заробіток позивачки за час вимушеного прогулу підлягає зменшенню на суму одержаної нею допомоги по безробіттю із врахуванням отриманої [PERSON] допомоги по безробіттю в сумі 12 221,73 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу, що підлягає до стягнення з відповідача складає 13 297,49 грн. (25509,22 -12221,73) Водночас, слід звернути увагу й на те, що відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, в резолютивній частині рішення окрім визначеної судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, слід вказувати про виплату цієї суми з обов'язковим утриманням з неї податків та інших обов'язкових платежів. Щодо заявлених позовних вимог зміни формулювання в графі 3 запису №40 від 08.12.2015 року в її трудовій книжці, з зазначенням причини звільнення з посиланням на відповідну статтю і пункт КЗпП України, та викласти наступним чином: «Звільнено у зв'язку із закінченням строку трудового договору згідно п.2 ст.36 КЗпП України» Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту України від 29 липня 1993 року передбачено порядок внесення записів у трудові книжки. Згідно вимог п. 2.4 Інструкції Про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України за № 58 від 29 липня 1993 року, усі записи до трудової книжки вносяться після видання відповідного наказу, який, по суті і є підставою для внесення записів до трудової книжки. Відповідно до вимог п. 2.10 Про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України за № 58 від 29 липня 1993 року, у разi необхiдностi, наприклад, змiни запису вiдомостей про роботу пiсля зазначення вiдповiдного порядкового номеру, дати внесення запису в графi 3 пишеться: «Запис за № таким-то недiйсний. Прийнятий за такою-то професiєю (посадою)» i у графi 4 повторюються дата i номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недiйсним запис про звiльнення i переведення на iншу постiйну роботу у разi незаконного звiльнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудовi спори, i поновлення на попереднiй роботi або змiни формулювання причини звiльнення. Наприклад, пишеться: «Запис за № таким-то є недiйсним, поновлений на попереднiй роботi». При змiнi формулювання причини звiльнення пишеться: «Запис за № таким-то є недiйсним, звiльнений …» i зазначається нове формулювання. Як вбачається з матеріалів справи, підставою для винесення відповідачем наказу №95 від 13 жовтня 2015 року про поновлення позивача на роботі ( запис №39 в трудовій книжці) було рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2015 року в частині його негайного виконання, яке в подальшому оскаржувалося та було скасовано і у справі було ухвалено нове рішення від 07 грудня 2015 року про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, яке набрало законної сили. Наказом №126 від 08 грудня 2015 року на виконання Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.12.2015 року «Про запис за №39 недійсний. Звільнено 29.06.2015 року ( запис №40 в трудовій книжці) про зміну формулювання якого на «Звільнено у зв'язку із закінченням строку трудового договору згідно п.2 ст.36 КЗпП України» і просить позивачка . Однак, як вбачається із трудової книжки та згідно до наказу №59 від 07 червня 2016 року, скасовано наказ №126 від 08 грудня 2015 року про скасування наказу №95 від 13 жовтня 2015 року про поновлення на роботі [PERSON] на посаді бухгалтера торгівельного комплексу та поновлено [PERSON] на посаді бухгалтера торгівельного комплексу з 30 червня 2015 року, про що зроблено в трудовій книжці запис №41 від 10.06.2016 « Запис за №40 недійсний . Поновлено на попередній роботі». Отже, як вбачається із матеріалів справи внесений позивачем до трудової книжки запис № 40 від 10.06.2016 року, який внесено на підставі Наказу №59 від 07.06.2016 року визнаний недійсним, відповідно до вимог п. 2.10 Про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України за № 58 від 29 липня 1993 року, а тому суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині внесення змін в трудову книжку в графу 3 запису №40 від 08.12.2015 року.

Outcome: partial