Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-28 00:00:00

В червні 2017 р. р. позивач [PERSON], з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, звернувся до районного суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги мотивує тим, що 29 березня 2017 року позивач позичив відповідачці на строк до 28 квітня 2017 р. грошові кошти у розмірі 24 150,00 дол. США, на підтвердження чого було укладено договір позики №1. Також на підтвердження позики відповідачка власноручно написала розписку щодо отримання від позивача грошових коштів в розмірі 24 150,00 дол. США, що еквівалентно сумі 653 740,50 грн. Позивач зазначив, що кошти відповідачем на день подання позовної заяви так і не повернені та відповідач ухиляється від повернення боргу. Посилаючись на те, що позивач свої зобов'язання за розпискою виконав належним чином, надавши кошти у відповідній сумі [PERSON], а відповідачка суму боргу за договором позики у встановлений строк не повернула, просить стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики № 1 від 29.03.2017р. (станом на 13.03.2018 р.) у сумі: 641 182 (шістсот сорок одна тисяча сто вісімдесят дві) гривні 50 коп. - основного боргу, 2% від простроченої суми - 628 358 (шістсот двадцять вісім тисяч триста п»ятдесят вісім) гривень 85 коп., індекс інфляції - 8172 (вісім тисяч сто сімдесят дві) гривні 11 коп. В грудні 2017 р. відповідачем був поданий зустрічний позов, в якому [PERSON], інтереси якої представлені [PERSON], просила визнати недійсним вищевказаний договір позики № 1 від 29.03.2017 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] Ухвалою від 29.08.2018 р. даний зустрічний позов був залишений без розгляду на підставі ст.257 ч.1 п.3 ЦПК України в зв'язку з повторною неявкою позивача за зустрічним позовом в судове засідання. Відповідно п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.). Дана справа розглянута в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов з підстав наведених в ньому, просив задовольнити в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує, надав пояснення аналогічні викладеним в позові. Відповідач, будучи повідомлена про день, час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання повторно не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, не подала відзив на позовну заяву, в зв'язку з чим відповідно до вимог ст.281 ЦПК України розгляд даної справи проведений в заочному порядку. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, втходячи з такого. Відповідно до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З матеріалів справи вбачається, що 29.03.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти у розмірі 24 150,00 дол. США, взяті в борг 29.03.2017 року. Про отримання коштів від позивача відповідач склала розписку. Як пояснив у судовому засіданні представник позивача, відповідач [PERSON] не виконала взяті на себе зобов'язання в повному обсязі та не повернула суму заборгованості за розпискою у строки, які в ній визначені, що і стало підставою для звернення з даним позовом. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Про отримання зазначених коштів від позивача відповідач склала відповідно розписку (копія якої знаходиться в матеріалах справи). Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. На підтвердження своїх доводів позивачем було надано оригінал розписки, як це передбачено ст. 1047 ЦК України, який долучений до матеріалів справи. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. У судовому засіданні встановлено, що відповідач у встановлений договором позики строк (до28 квітня 2017 року) не повернула грошові кошти. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином, згідно з умовами договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - згідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, які завжди висуваються. Згідно зі ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій борг, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом або не слідує із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту. Статтею 530 ЦК України встановлено, що, якщо в зобов'язанні встановлений строк (дата) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (дату). Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. На спростування доказів позивача відповідачем не надано доказів про погашення суми боргу. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідачки суми інфляції та два відсотки річних, то дані вимоги також підлягають задоволенню, з огляду на таке. Згідно із ч.1, 2 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на те, що кошти за договором позики відповідачка повинна була повернути в строк до28 квітня 2017 року, то з 29 квітня 2017 року відповідачка є такою, що прострочила виконання грошового зобов'язання, що є підставою для застосування відповідальності, передбаченої договором та законом. Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Разом із тим, випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Відсутність у договорі умови про винагороду не означає, що договір є безоплатним. В цьому разі розмір відсотків визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. Для того, щоб договір позики вважався безоплатним, необхідно прямо в договорі встановити норму, що відсотки за договором не нараховуються або інший рівнозначний вислів. Проценти за договорами позики можуть сплачуватися позикодавцем у будь-якому погодженому сторонами порядку (у тому числі й одноразово), а якщо такий порядок сторонами не визначений, проценти мають сплачуватися щомісяця до дня фактичного повернення грошового боргу (абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК). Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. На підставі ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Враховуючи те, що відповідач не надала доказів на спростування доводів та доказів позивача, позивачем наданий суду договір позики №1,розписка від 29.03.2017 р., то, таким чином, в судовому засіданні достовірно встановлено, що заборгованість відповідача перед позивачем на час розгляду справи складає у розмірі 1 277 713,46 грн., з яких: 641 182,5 грн. (шістсот сорок одна тисяча сто вісімдесят дві грн. 50 коп.) - сума основного боргу, 628 358,85 грн. (шістсот двадцять вісім тисяч шістсот двадцять чотири грн. 50 коп.) - сума пені, 8 172,11 грн. (вісім тисяч сто сімдесят дві грн. 11 коп.) - індекс інфляції. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що позов є обґрунтованим, його вимоги засновані на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду, в зв'язку з чим підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 8000.00 грн., що підтверджено квитанцією, яка міститься у матеріалах справи, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного, ст.ст.11, 526, 527, 530, 625, 1046, 1048, ЦК України, ст.ст.4, 10, 12, 13,15, 76, 81, 89, 133, 137, 141, 258-259, 263, 264, 265, 268, 273, 280-283 ЦПК України, п.9, 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України , -

Outcome: approved