Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

В січні 2017р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів ПАТ «Ві Ей Бібанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Славкіної М.А. (далі по тексту - відповідач 1), ТОВ «ПрімоКолект «Центр грошових вимог» (далі по тексту - відповідач 2), в якому просила суд: зобов'язати відповідачів зупинити збирання, поширення та використання у будь - якій спосіб конфіденційної інформації про позивачку для будь - яких цілей. Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що 06 жовтня 2011р. між нею та ПАТ «Ві Ей Бібанк» було укладено договір банківського обслуговування № BLAЖГА00084425, відповідно до якого позивачці було надано кредит на суму 50000,0 грн., зі сплатою відсотків - 15,0 % річних та комісією 1,75 % під суми кредиту з кінцевим терміном повернення кредиту до 06 жовтня 2014р. На даний час позивачка має заборгованість за кредитом. На думку позивачки, сторона відповідачів, з метою врегулювання спору щодо стягнення з неї суми кредитної заборгованості, в позасудовому порядку діє в порушення вимог ст. 302 ЦК України; ч. 2 ст. 11 Закону України «Про інформацію»; ч. 2 ст. 14 Закону України «Про захист персональних даних», а саме банк поширив конфіденційну інформацію стосовно позивачки надавши ці дані іншому відповідачу ТОВ «ПрімоКолект «Центр грошових вимог», а тому з метою захисту своїх немайнових особистих прав позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав зазначених в позові, просила суд позов задовольнити, наголошуючи, що письмові звернення, які отримує позивачка завдають їй численні душевні страждання. Відповідачі, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, в судові засідання представники не з'явились, стороною відповідача ТОВ «ПрімоКолект «Центр грошових вимог» були подані письмові заперечення на позов, з клопотанням про розгляд справи у відсутність цієї сторони відповідача. Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 06 жовтня 2011р. між позивачкою [PERSON] та ПАТ «Ві Ей Бібанк» було укладено договір банківського обслуговування № BLAЖГА00084425, відповідно до «Спеціальної частини» якого позивачці було надано кредит на суму 50000,0 грн., зі сплатою відсотків - 15,0% річних та комісією 1,75 % під суми кредиту з кінцевим терміном повернення кредиту до 06 жовтня 2014р. Пунктами 2.1.1.3, 2.1.1.4 зазначеного договору передбачено, що підписанням цього договору позичальник надає дозвіл банку: передавати інформацію щодо позичальника та його зобов'язань за цим договором в обсязі, що передбачений Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», до бюро кредитних історій, про що позичальник надав банку окрему письмову згоду; у випадку, коли позичальник має перед банком невиконані належним чином боргові зобов'язання, передавати інформацію, яка становить банківську таємницю, щодо позичальника та його зобов'язань за цим договором в обсязі, що буде в наявності у банку, в розпорядження третіх осіб, які на підставі окремих договорів з банком здійснюють заходи з повернення заборгованості боржників банку за кредитними правочинами за умови покладення на них обов'язку збереження режиму конфіденційності щодо такої інформації. Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача наголошувала, що відповідачами 1, 2 здійснюються порушення її особистих немайнових прав, шляхом поширення її персональних даних, в тому числі банківської таємниці, надсилаючи на її адресу позасудові вимоги про сплату суми заборгованості за вищенаведеним договором банківського обслуговування. За змістом ч. 1 ст. 302 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про інформацію», збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Частиною 2 ст. 14 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що Поширення персональних даних без згоди суб'єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Судом встановлено, що 09 жовтня 2015 між відповідачами 1, 2 було укладено договір про надання юридичних послуг № 0810, відповідно до п. 1.1. якого виконавець (відповідач 2) зобов'язується за завданням замовника (відповідача 1) надати послуги щодо проведення допустимих чинним законодавством України дій, спрямованих на повернення заборгованості з боржників (в тому числі, з позивачки, як боржника за договором банківського обслуговування № BLAЖГА00084425 від 06 жовтня 2011р.). Пунктами 11.1 - 11.4 цього договору визначено, що в рамках цього договору замовник передає виконавцю персональні дані боржників. Персональні дані в рамках цього договору передаються з метою виконання боржником договору, стороною якого він є; виконавець має право здійснювати обробку персональних даних в обсязі, що стосується боржників і переданих виконавцю замовником шляхом надання відповідних реєстрів боржників та іншої інформації (документів) в порядку, передбаченому цим договором. Виконавець має право здійснювати обробку таких персональних даних виключно з метою виконання цього договору та набуває статусу розпорядника персональних даних, володільцем яких є замовник. Виконавець зобов'язується здійснювати обробку (збирання, накопичення, зберігання, адаптування, зміну, поновлення, використання, знеособлення) персональних даних клієнтів з метою, в порядку та в обсязі зазначеними в договорі та з обов'язковим дотриманням вимог Закону України «Про захист персональних даних». Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимог не підлягають задоволенню, оскільки є необґрунтованими та безпідставними.

Outcome: dismissed