Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до ПАТ АБ «Укргазбанк» про визнання договорів та додаткових угод недійсними, зобов'язання до вчинення дій, виключення запису про обтяження та зняття заборони на відчуження. Позов мотивований тим, що 16.08.2007 року між [PERSON] та ВАТ АБ «Укргазбанк» був укладений кредитний договір № 109-Ф/07, згідно якого [PERSON] отримав кредит в сумі 31 900, 00 доларів США зі строком повернення до 13.08.2027 року, зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 12, 9 % річних, для придбання нерухомості. В якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань банк в день укладення кредитного договору уклав з [PERSON] договір іпотеки без оформлення заставної № 2554, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округ [PERSON], відповідно до якого предметом іпотеки є нерухоме майно - квартира [ADDRESS]. Ні у відповідача, ні у позивача на момент укладення кредитного договору не було індивідуальної банківської ліцензії на здійснення валютних операцій. Укладений кредитний договір не має потрібних для споживача властивостей. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суб'єкт підприємницької діяльності, що надає послуги, не повинен включати у договори із споживачами умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Позивач вважає, що до кредитного договору відповідачем внесені несправедливі умови, що мають наслідком істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на його шкоду як позичальника, що значно погіршує його становище як споживача, порівняно з відповідачем, а саме відповідач не попередив позивача про валютні ризики. Враховуючи те, що кредитний договір розроблявся саме відповідачем, то відповідальність щодо його змісту повністю покладається на відповідача. Подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час є порушенням принципів цивільно-правових відносин. Таким чином, кредитний договір має бути в цілому визнаним недійсним. Недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення. Тому, договір іпотеки, укладений 16.08.2007 року та додаткова угода № 1 до нього підлягають до визнання їх недійсними. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про: визнання недійними кредитного договору № 109-Ф/07 від 16.08.2007 року, додаткової угоди № 1 до кредитного договору № 109-Ф/07 від 22.10.2010 року, договору іпотеки від 16.08.2007 року та додаткової угоди № 1 до договору іпотеки від 22.10.2010 року, які посвідчені приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON]; зобов'язання ПАТ АБ «Укргазбанк», в особі відділення № 220/01 Вінницької обласної дирекції, прийняти у [PERSON] суму у розмірі 1 141, 59 доларів США з розстрочкою платежів на 6 місяців, за таких умов, що місячний платіж буде складати 190, 27 доларів США; зобов'язання ПАТ АБ «Укргазбанк», в особі відділення № 220/01 Вінницької обласної дирекції, зупинити нарахування пені, відсотків, штрафних санкцій за кредитним договором № 109-Ф/07 з моменту останньої оплати за квитанціями; виключення запису з Державного реєстру іпотек про обтяження однокімнатної квартири [ADDRESS], що 16.08.2007 року був внесений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON]; зняття заборони на відчуження однокімнатної квартири [ADDRESS], належної позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 16.08.2007 року, в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, що була накладена приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 16.08.2007 року (зареєстровано в реєстрі за № 46). Позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві, та просили їх задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнавала і просила відмовити в їх задоволенні в повному обсязі, надавши письмові заперечення. Також, представник відповідача просила застосувати позовну давність. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 16.08.2007 року між [PERSON] та ВАТ АБ «Укргазбанк» був укладений кредитний договір № 109-Ф/07, згідно якого банк надає позичальнику кредит в сумі 31 900, 00 доларів США зі строком повернення до 13.08.2027 року або по день визначений в п. 3.3.11 цього договору, зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 12, 9 % річних, для придбання нерухомості житловою площею 16, 9 кв.м, загальною площею 33, 2 кв.м., яка знаходиться у [ADDRESS]. (а.с.15-19) Додатком № 1 до вище вказаного кредитного договору, який є його невід'ємною частиною, сторони цього договору визначили ряд супутніх послуг, зокрема умови надання кредиту. (а.с. 18) В забезпечення вимог ВАТ АБ «Укргазбанк», які передбачені кредитним договором № 109-Ф/07 від 16.08.2007 року, між [PERSON] та банком було укладено договір іпотеки без оформлення заставної, який 16.08.2007 року було посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстровано в реєстрі за № 2554. Предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS]. Того ж дня, приватним нотаріусом було накладено заборону на відчуження зазначеного в договорі іпотеки без оформлення заставної № 2554 від 16.08.2007 року нерухомого майна. (а.с. 21-23) Судом встановлено, що на виконання умов кредитного договору № 109-Ф/07 від 16.08.2007 року ВАТ АБ «Укргазбанк» було видано [PERSON] кредит в сумі 31 900, 00 доларів США, що підтверджується заявою на видачу готівки № 36-134 від 16.08.2007 року, підписом останнього про отримання даної суми кредиту. (а.с. 20) Зокрема, факт отримання кредиту в сумі 31 900, 00 доларів США не оспорювався й в судовому засіданні позивачем. Згідно Статуту ПАТ АБ «Укргазбанк», останнє є правонаступником ВАТ АБ «Укргазбанк». (а.с. 110). 22.10.2010 року між [PERSON] та ПАТ АБ «Укргазбанк» була укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору № 109-Ф/07 від 16.08.2007 року відповідно до якої у зв'язку зі зміною умов кредитування, сторони домовились викласти умови кредитного договору в новій редакції. (а.с. 24-26) Того ж дня, 22.10.2010 року, було укладено додаткову угоду № 1 до договору іпотеки № 2554 від 16.08.2007 року, якою п. 1.1. та розділ VI договору «Звернення стягнення на предмет іпотеки» викладено у новій редакції. (а.с. 27-28) Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. Згідно ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими умови договору можуть бути визнані в разі, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Позивач у судовому засіданні пояснив, що до кредитного договору відповідачем внесені несправедливі умови, що мають наслідком істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на його шкоду як позичальника, що значно погіршує його становище як споживача, порівняно з відповідачем, а саме відповідач не попередив позивача про валютні ризики. Як вбачається з пунктів 1, 2 абзацу 4 ч. 4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» положення пунктів 8, 11 та 13 ч. 3 ст. 18 не застосовуються до операцій із цінними паперами, фінансовими послугами та іншими товарами або послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем, а також договорів про купівлю/продаж іноземної валюти, дорожніх чеків або про міжнародні грошові перекази, номіновані в іноземній валюті. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Підписанням кредитного договору № 109-Ф/07 від 16.08.2007 року позивач засвідчив, що цей договір був укладений у відповідності до всіх вимог чинного законодавства. Суд вважає, що не заслуговують на увагу твердження позивача та його представника про порушення відповідачем Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки не було порушено право споживача на свободу вибору продукції, оскільки позивач самостійно обрав фінансову установу та умови кредитування. В матеріалах справи відсутні докази порушення принципу рівності сторін договору, умовами кредитного договору не обмежено право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Також, позивачем не надано доказів реалізації споживачу продукції, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою та не наведено обґрунтованих доводів стосовно визначення ціни продукції неналежним чином. Твердження позивача про дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживача не знаходять свого підтвердження і спростовуються матеріалами справи. Так, у відповідача є один основний обов'язок - надати кошти позивачу, який виконаний в повному обсязі і порушення прав щодо надання кредиту в повному обсязі - відсутнє. Будь-яких доказів на підтвердження наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача при укладенні договору про надання кредиту позивачем суду не надано. Судом прийнято до уваги, що споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Зазначених дій позивачем вчинено не було. Згідно заяви на отримання кредиту від 13.08.2007 року [PERSON] зазначив, що із основними умовами надання кредиту та інформацією передбаченою п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ознайомлений. (а.с. 97, 88) Відповідно до ч. 1 ст. 524 Цивільного кодексу України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а ст. 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною 3 ст. 533 ЦК України передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Також, право на здійснення операцій в іноземній валюті, в тому числі і надання кредитів в іноземній валюті, передбачено ст.ст. 2, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.ст. 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. На вище викладене, також, звернув увагу в п.10, п. 11 Постанови Пленуму № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Як вбачається з матеріалів справи, Національним банком України 19.11.2001 року видано відкритому акціонерному товариству АБ «Укргазбанк» банківську ліцензію № 123. (а.с. 107) Дозвіл № 123-3 від 05.07.2007 року з додатком, пункт 1 якого до переліку операцій, які має право здійснювати ВАТ АБ «Укргазбанк», відносить операції з валютними цінностями, зокрема неторговельні операції з валютними цінностями, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. (а.с. 108-109) Відповідно до п. 1.5. Положення «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», затвердженого постановою правління Національного банку України від 14.10.2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без отримання індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Вищезазначене свідчить про те, що вищезазначені дозволи є генеральними ліцензіями на здійснення валютних операцій. Отже, враховуючи те, що відповідач володів на момент укладення кредитного договору із позивачем і володіє на даний час усіма передбаченими законодавством України дозволами на здійснення кредитування в іноземній валюті, у відповідності до п. 1.5. вищезазначеного Положення, надання ВАТ АБ «Укргазбанк», одержання [PERSON] кредиту в іноземній валюті та сплата банку процентів та інших платежів за таким кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України жодною із сторін кредитного договору, а наявність у банка генеральної ліцензії та відповідного письмового дозволу на здійснення валютних операцій, отриманих у встановленому порядку є правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Суд прийшов до висновку, що відповідачем правомірно надано кредит в іноземній валюті. У відповідності до ст. 203 ЦК України судом встановлено, що зміст кредитного договору № 109-Ф/07 від 16.08.2007 року, як і додаткової угоди № 1 від 22.10.2010 року до нього, на момент його укладання не суперечив Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. [PERSON] на момент укладення договору мав необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину на момент його укладення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Правочин вчинено у формі, встановленій законом і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Кредит позивач отримав, частково здійснює його погашення, неналежно при цьому виконуючи свої зобов'язання. Проаналізувавши кредитний договір, суд вважає, що в даному випадку, вказаний кредитний договір складений з урахуванням вимог закону щодо його форми та змісту стосовно дотримання прав споживача та принципу справедливості. У відповідності до ст. 36 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк встановлює офіційний курс гривні до іноземних валют та оприлюднює його. Для регулювання курсу гривні щодо іноземних валют Національний банк використовує золотовалютний резерв, купує і продає цінні папери, встановлює і змінює ставку рефінансування та застосовує інші інструменти регулювання грошової маси в обігу. Згідно заяви від 13.08.2007 року [PERSON] просив банк видати кошти в кредит в доларах США. (а.с. 97) Позивач не просив банк видати кредит в національній валюті України. Відповідно, отримання кредиту саме в іноземній валюті, було волевиявленням самого позивача. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для задоволення вимог позивача, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Тому, твердження позивача та його представника, що умови кредитного договору є несправедливими є безпідставними і необґрунтованими. Суд вважає, що підписанням кредитного договору № 109-Ф/07 від 16.08.2007 року сторони підтвердили, що будь-які умови цього договору є істотними і підлягають виконанню в порядку, передбаченому цим договором. Судом не приймаються твердження [PERSON] про те, що він не був проінформований письмово в момент укладення кредитного договору про можливі ризики, оскільки таке твердження не узгоджується з доказами, які містяться в матеріалах справи. Банк ознайомив [PERSON] з умовами кредитування, що підтверджується його підписом на умовах кредитування по програмі «Власний внесок 0%» від 10.08.2007 року, в додатку № 1 до кредитного договору № 109-Ф/07 від 16.08.2007 року. (а.с. 88, 18-19) Щодо необхідності укладання договору страхування, то дана умова чітко передбачена умовами кредитного договору № 109-Ф/07 від 16.08.2007 року (п. 3.3.12) та умовами додаткової угоди № 1 до даного договору (п. 4.3.7.), а як вже встановлено судом, волевиявлення учасника правочину - [PERSON] на момент їх укладення, було вільним і відповідало його внутрішній волі. Суд звертає увагу на те, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однієї із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним, на що також звернув увагу Верховний Суд України в Постанові Пленуму № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Твердження позивача про те, що додаткову угоду № 1 від 22.10.2010 року до кредитного договору № 109-Ф/07 від 16.08.2007 року було укладено ним під впливом тяжкої для нього обставини, суд оцінює критично. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. На вище зазначене, також, звернув увагу Верховний Суд України в п. 23 Постанови Пленуму № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Однак, позивачем та його представником не доведено суду належними та допустимими доказами наявність тяжких обставин та те, що за їх відсутності додаткова угода № 1 від 22.10.2010 року до кредитного договору № 109-Ф/07 від 16.08.2007 року не була б вчинена взагалі або вчинена не на таких умовах. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин), або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самі кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Предметом виконання як невід'ємним елементом виконання договору є ті конкретні суб'єктивні права і конкретні юридичні обов'язки для набуття, здійснення і виконання яких конкретні суб'єкти права вступають в конкретні правовідносини і, відповідно, до вимог норми права, що реалізується, вчиняються належні правомірні дії. Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов договору не допускається. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом прийняті до уваги доводи представника відповідача щодо залишення позову [PERSON] без задоволення у зв'язку із спливом строку позовної давності. При цьому судом враховано, що перебіг позовної давності щодо вимог позивача повинен обчислюватися не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Однак, враховуючи обґрунтування позовних вимог [PERSON], суд прийшов до висновку, що він довідався та міг довідатися про своє порушене право, як він вважає, саме на час укладення кредитного договору і на час укладення ним додаткової угоди до кредитного договору. Отже, строк звернення до суду із позовом, враховуючи предмет і підстави звернення до суду, [PERSON] пропустив. Зазначені позивачем та його представником причини пропуску строку позовної давності суд не вважає поважними. Дотримання строку звернення до суду із позовом є однією з умов для реалізації права, вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у відносинах. Отже, чинне законодавство, встановленими строками, обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справине інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Заслухавши пояснення сторін по справі, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки є необґрунтованим і недоведеним належними та допустимими доказами. Отже, враховуючи вищевикладене, принцип диспозитивності цивільного судочинства, вимоги розумності та справедливості, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійними кредитного договору № 109-Ф/07 від 16.08.2007 року, додаткової угоди № 1 до кредитного договору від 22.10.2010 року, договору іпотеки без оформлення заставної № 2554 від 16.08.2007 року та додаткової угоди № 1 до договору іпотеки № 2554 від 22.10.2010 року, які посвідчені приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] Оскільки вимоги про виключення запису з Державного реєстру іпотек про обтяження однокімнатної квартири [ADDRESS], що 16.08.2007 року був внесений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON]; зняття заборони на відчуження однокімнатної квартири [ADDRESS], належної позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 16.08.2007 року, в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, що була накладена приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 16.08.2007 року (реєстраційний № 46); зобов'язання ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі відділення № 220/01 Вінницької обласної дирекції, прийняти у позивача суму у розмірі 1 141, 59 доларів США з розстрочкою платежів на 6 місяців, за таких умов, що місячний платіж буде складати 190, 27 доларів США та зобов'язання ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі відділення № 220/01 Вінницької обласної дирекції зупинити нарахування пені, відсотків, штрафних санкцій за кредитним договором № 109-Ф/07 від 16.08.2007 року з моменту останньої оплати за квитанціями, заявлені як наслідок недійсності спірних правочинів, відповідно дані вимоги не підлягають задоволенню, враховуючи вище викладене. Позивач на час звернення до суду з позовом щодо захисту його інтересів як споживача фінансових послуг, був звільнений від сплати судового збору згідно п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Витрати на правову допомогу, враховуючи положення ст. 88 ЦПК України, слід залишити за позивачем. Враховуючи вище викладене,

Outcome: dismissed