Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

В серпні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав на те, що в період часу з листопада 2014 року по лютий 2016 року між ним та [PERSON] склались тісні ділові та приятельські відносини. [PERSON] належав на праві власності автомобіль марки «Volkswagen», модель - Tiguan, який перебував у його власності з 14 липня 2012 року по 31 жовтня 2015 року. У зв`язку з наміром сторін по справі переїхати на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки 30 жовтня 2015 року [PERSON] продав належний йому на праві власності автомобіль марки «Volkswagen», модель - Tiguan, за 320000 гривень. Проте, в подальшому через проблеми з отриманням візи [PERSON] та [PERSON] змушені були повернутися до України. Позивач для роботи потребував власного автомобіля, тому він разом з [PERSON] та їхнім спільним знайомим [PERSON] поїхали до авторинку в м. Києві, де 06 листопада 2015 року придбали автомобіль марки «Volkswagen», модель - Passat, за покупку автомобіля [PERSON] сплатив грошові кошти у розмірі 319120 гривень, які були отримані ним від продажу автомобіля. Даний автомобіль був зареєстрований на відповідача, оскільки між нею та [PERSON] були тісні відносини, які ґрунтувались на повній довірі. Таким чином автомобіль марки «Volkswagen», модель - Passat, був придбаний позивачем за його особисті кошти та для особистого користування. За вказаних обставин [PERSON] просив визнати недійсним в частині покупця договір купівлі-продажу автомобіля марки «Volkswagen», модель - Passat від 06 листопада 2015 року, який укладений між ТОВ «Реал Авто НВ» та [PERSON] ; визнати [PERSON] покупцем за договором купівлі-продажу автомобіля марки «Volkswagen», модель - Passat від 06 листопада 2015 року, який укладений між ТОВ «Реал Авто НВ» та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки «Volkswagen», модель - Passat, номер кузова [NUMBER] . У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав пред`явлений позов та наполягав на його задоволенні. Представник відповідача Волков А.В. заперечував проти задоволення пред`явленого позову. В обґрунтування своїх заперечень вказав на те, що [PERSON] є законним набувачем та власником автомобіля марки «Volkswagen», модель - Passat, номерний знак [NUMBER] , червоного кольору, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 14 листопада 2015 року, виданого на ім`я [PERSON] Придбано даний автомобіль 06 листопада 2015 року, що підтверджується довідкою-рахунком територіального сервісного центру, яка міститься в матеріалах цивільної справи. Представник відповідача категорично заперечив проти твердження представника позивача стосовно встановлення рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2018 року будь-яких преюдиційних фактів по відношенню до даного спору. Крім цього, звернув увагу суду на те, що судом стосовно свідка [PERSON] були направлені відповідні матеріали до правоохоронних органів з приводу надання неправдивих свідчень, оскільки свідок плутався і давав неправдиві свідчення. Представник позивача не довів існування будь-якого договору, зокрема попереднього, між сторонами по справі, згідно якого в подальшому [PERSON] повинна була передати спірний автомобіль Годунко О.В ., а також не довів, що спірний автомобіль придбавався саме за грошові кошти [PERSON] Враховуючи те, що автомобіль є цінним рухомим майном, тому будь-які домовленості щодо нього повинні були укладатись у письмовій формі. За вказаних обставин представник відповідача просив відмовити у задоволенні пред`явленого позову. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 06 листопада 2015 року [PERSON] придбала автомобіль марки «Volkswagen», модель - Passat, номер кузова [NUMBER] , вартістю 319120 гривень. Вказана обставина підтверджується копією довідки-рахунку серії ААЕ №197045 (а.с.38). Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Положеннями ст.217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини. Як роз`яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 25 жовтня 2017 року у справі №761/32029/15-ц, якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Згідно з ч.1 ст.4 та ч.1 ст.5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом довідки начальника Територіального сервісного центру №8045 регіонального сервісного центру МВС в м. Києві вбачається, що з 14 липня 2012 року по 31 жовтня 2015 року [PERSON] був власником автомобіля марки «Volkswagen», модель - Tiguan, номерний знак [NUMBER] (а.с.35). З копій розписок, приєднаних до матеріалів цивільної справи вбачається, що 30 жовтня 2015 року [PERSON] продав автомобіль марки «Volkswagen», модель - Tiguan, номерний знак [NUMBER] , на користь [PERSON] за 320000 гривень (а.с.36,37). Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях, зокрема Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року №1388. Так, відповідно до п.7 та п.8 Порядку власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, договори купівлі-продажу транспортних засобів, оформлені в Державтоінспекції, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби. В силу положень ч.1 ст.13 та ч.1 ст.81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Всупереч цьому представник позивача не надав суду будь-яких, належних доказів, які б підтверджували факт відчуження [PERSON] автомобіля марки «Volkswagen», модель - Tiguan, номерний знак [NUMBER] , за ціною 320000 гривень, а в подальшому факт придбання ним за грошові кошти отримані від продажу автомобіля марки «Volkswagen», модель - Passat, за ціною 319120 гривень. На переконання суду, розписки від 30 жовтня 2015 року складені [PERSON] та [PERSON] про те, що між ними був укладений договір купівлі-продажу автомобіля за ціною 320000 гривень, не є належним і допустимим доказом на підтвердження факту укладення договору купівлі-продажу автомобіля. Крім цього, суд критично сприймає доводи позивача стосовно того, що спірний автомобіль був придбаний ним за особисті кошти та для власного використання, але зареєстрований за відповідачем виключно з тієї підстави, що між ними склались тісні відносини, засновані на взаємній довірі. До вказаного висновку суд приходить також виходячи з необґрунтованості посилання представника позивача на показання свідків [PERSON] та [PERSON] , які були допитані судом під час розгляду іншої цивільної справи, а саме за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без укладення шлюбу та визнання автомобіля об`єктом особистої приватної власності позивача. У відповідності до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом критично оцінюють вказані пояснення свідків, оскільки представником позивача не заявлялось клопотання про допит вказаних осіб. До того ж з пояснень представника відповідача встановлено, що стосовно свідка [PERSON] під час розгляду зазначеної вище цивільної справи судом були направлені матеріали до правоохоронних органів щодо надання завідомо неправдивих свідчень, оскільки свідок плутався в показаннях і давав неправдиві свідчення. Разом з цим, суд погоджується з доводами представника відповідача з приводу того, що рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2018 року не має преюдиційного значення до даних спірних правовідносин. Зокрема, рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2018 року встановлено, що з копії довідки ТСЦ №8045 РСЦ МВС в м. Києві №68/8045 від 10 лютого 2017 року, а також копій розписок вбачається, що, дійсно, 30 жовтня 2015 року [PERSON] відчужив у власність [PERSON] автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», за що [PERSON] сплатив [PERSON] грошові кошти в розмірі 320000 гривень. Як вбачається з копії довідки-рахунку серії ААЕ №197045 від 06 листопада 2015 року, оформленої через тиждень, автомобіль марки «Volkswagen Passat» був придбаний за ціною 319120 гривень. Ретельний аналіз цих обставин свідчить про те, що автомобіль марки «Volkswagen Passat» придбавався виключно за грошові кошти [PERSON] та для його особистого користування. У відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Між тим, враховуючи, те, що за своєю сутністю преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджені і встановлені судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. В той час як предметом спору у іншій цивільній справі було встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання автомобіля об`єктом особистої приватної власності позивача. До того ж договір купівлі-продажу автомобіля у вигляді рахунку-фактури від 06 листопада 2015 року судом не досліджувався. Тому суд не вбачає підстав вважати наведені у мотивувальній частині цього рішення обставини преюдиційним фактом. Суд вважає за необхідне звернути увагу на ту обставину, що висновки суду, наведені в мотивувальній частині судового рішення, не можуть бути покладені в обґрунтування іншого судового рішення без підтвердження фактичних обставин справи іншими належними та допустимими доказами. В той час як обставини придбання спірного автомобіля, зокрема наявність усної домовленості між [PERSON] та [PERSON] про передачу права власності на автомобіль на користь [PERSON] , є лише припущеннями позивача. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог [PERSON] щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля марки «Volkswagen», модель - Passat, від 06 листопада 2015 року, оформленого довідкою-рахунком, в частині покупця. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанції від 21 лютого 2017 року (а.с.1,2,56) вбачається, що при пред`явленні позову [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 4600 гривень 80 копійок. Зважаючи на те, що у задоволенні пред`явленого ним позову відмовлено у повному обсязі, тому підстави для відшкодування судових витрат відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed