Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшов позов ВНТУ до [PERSON] про стягнення заборгованості за невикористану наперед відпустку. Позов мотивовано тим, що з 24.01.2012 р. по 30.05.2012 р. [PERSON] був прийнятий на посаду викладача на 0,5 ставки кафедри іноземних мов до ВНТУ на умовах строкового трудового договору. У подальшому відповідач неодноразово приймався на посаду викладача кафедри іноземних мов на умовах строкового договору та контракту. Із 01.09.2015 року по 31.08.2016 року працював на посаді викладача на 0,4 ставки, а потім переведений на 0,54 ставки викладача кафедри іноземних мов на умовах контракту як обраний за конкурсом та 31.08.2016 року трудові відносини із відповідачем були припинені у зв'язку із закінченням строкового трудового договору, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. За весь період роботи у ВНТУ [PERSON] у щорічній відпустці перебував згідно графіка відпусток, перед звільненням був у відпустці з 01.07.2016 року по 26.08.2016 року - 56 календарних днів за період роботи з 24.01.2016 року по 23.01.2017 року, тобто на день звільнення - 31.08.2016 року щорічна відпустка відповідачем використана по 23.01.2017 року наперед за 28 календарних днів. Тому позивач зазначає, що з відповідача повинні бути утримані кошти за використану наперед відпустку у сумі 1502,91 грн. добровільно повернути дані кошти [PERSON] відмовився, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених в позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що очікує рішення суду касаційної інстанції щодо визнання недійсним результату конкурсу та поновлення на роботі. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно наказу ВНТУ 40-оп від 27.01.2012 року з 24.01.2012 року по 30.05.2012 року [PERSON] був прийнятий на посаду викладача на 0,5 ставки кафедри іноземних мов до ВНТУ на умовах строкового трудового договору. У подальшому відповідач неодноразово приймався на посаду викладача кафедри іноземних мов на умовах строкового договору та контракту (а.с.4-5). Згідно наказу ВНТУ 218-оп від 01.09.2015 року [PERSON] з 01.09.2015 року по 31.08.2016 року працював на посаді викладача на 0,4 ставки на умовах контракту як обраного за конкурсом, а потім переведений на 0,54 ставки викладача кафедри іноземних мов на умовах контракту як обраний за конкурсом (наказ 261-оп від 08.10.2015 року). Як вбачається з наказу ВНТУ 217-оп від 18.08.2016 року [PERSON], викладача на 0,54 ставки кафедри ІМ було звільнено 31.08.2016 року у зв'язку з закінченням строкового трудового договору, п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с.6). За весь період роботи у ВНТУ [PERSON] у щорічній відпустці перебував згідно графіків відпусток: з 02.07.2012 року по 27.08.2012 року (56 к.д. за період роботи із 24.01.2012 року по 23.01.2013 року); з 01.07.2013 року по 26.08.2013 року (56 к.д. за період роботи з 24.01.2013 року по 23.01.2014 року); з 01.07.2014 року по 26.08.2014 року (56 к.д. за період роботи з 24.01.2014 року по 23.01.2015 року); з 30.06.2015 ркоу по 25.08.2015 року (56 к.д. за період роботи з 24.01.2015 року по 23.01.2016 року); з 07.2016 року по 26.08.2016 року (56 к.д. за період роботи з 24.01.2016 року по 23.01.2017 року, що підтверджується наказами: 224-оп від 02.07.2012 року, 169-оп від 01.07.2013 року, 154-оп від 17.06.2014 року, 138-оп від 11.06.2015 року, 153-оп від 15.06.2016 року (а.с.6-7). Із вищевикладеного слідує, що на день звільнення - 31.08.2016 року щорічна відпустка відповідачем використана по 23.01.2017 року, тобто наперед за 28 календарних днів. Як з'ясовано в судовому засіданні, [PERSON] не погоджувався із звільненням з ВНТУ, тому оскаржував в судовому порядку результати конкурсу на заміщення вакантної посади викладача кафедри іноземних мов ВНТУ та просив поновити його на роботі. Відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.10.2016 року, ухваленого по цивільній справі № 127/19653/16-ц, в задоволенні позову [PERSON] до Вінницького національного технічного університету про визнання недійсним результату конкурсу та поновлення на роботі було відмовлено. Дане рішення набрало законної сили 01.12.2016 року відповідно до ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 01.12.2016 року (а.с.15-13). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 79 КЗпП України та ч. 5 ст. 10 Закону України «Про відпустки» право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві. У п. 2 ч. 2 ст. 127 КЗпП України та у ч. 1 ст. 22 Закону України «Про відпустки» зазначено, що у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. У випадку із відповідачем вбачається, що нарахована у день звільнення заробітна плата була меншою за суму відрахування за незароблені дні відпустки. Згідно довідки про заборгованість від 07.08.2017 року № 11/46, виданої ВНТУ слідує, що на день звільнення - 31.08.2016 року, щорічна відпустка відповідачем використана по 23.01.2017 року, тобто наперед за 28 календарних днів. Тому за [PERSON] рахується заборгованість у розмірі 1502,91 грн. (а.с.20). Позивачем на адресу відповідача надсилалася письмова вимога про добровільне повернення коштів в розмірі 1502,91 грн., (а.с.17-18), однак кошти [PERSON] в добровільному порядку не були повернуті. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що з відповідача повинні бути утриманні кошти за використану наперед відпустку у сумі 1502,91 грн., тобто про задоволення позову. Судові витрати в порядку ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача. Враховуючи викладене вище та

Outcome: approved