Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-24 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 23.10.2020 р. надійшов зазначений позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Володарської районної державної адміністрації Київської області; орган опіки та піклування Володарської селищної ради (первісно зазначені в позовній заяві), про позбавлення батьківських прав та стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, в якому Позивач просить суд: позбавити Відповідача батьківських прав відносно його дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ; стягнути з Відповідача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання названих дітей у розмірі 163 771,24 грн. (а.с. 3). На обґрунтування заявлених позовних вимог Позивачем у позовній заяві зазначено, що під час її шлюбу з Відповідачем у сторін народилося двоє названих дітей, після народження сина [PERSON] Відповідач почав вести антигромадський спосіб життя, ухилятися від виконання своїх батьківських обов`язків, гроші на утримання дітей не надавав, навіть після їх стягнення за рішенням суду; Відповідач не піклується про їх розвиток, навчання тощо, не забезпечує їх харчуванням, медичним доглядом тощо; після їх розлучення 15.07.2013 р. Відповідач взагалі не з`являється та не спілкується з дітьми. До того ж після стягнення судом з Відповідача аліментів на утримання дітей та відкриття відповідного виконавчого провадження він свої обов`язки зі сплати аліментів не виконує, у зв`язку з цим утворилася заборгованість, що за станом на 01.08.2020 р. складає 163 771,24 грн. (а.с. 1-4). Після виконання вимог частин шостої, сьомої статті 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та усунення недоліків на виконання ухвали суду від 24.11.2020 р. (а.с. 43-44) ухвалою суду від 01.12.2020 р. відкрито провадження у справі, визначено здійснення розгляду справи у порядку загального позовного провадження, встановлено строк Відповідачеві для подання відзиву, призначено підготовче судове засідання на 15.01.2021 р. (а.с. 49-50), відкладене на 09.02.2021 р. за клопотанням представника Позивача (а.с. 54) та надалі - на 26.02.2021 р. через неявку Відповідача. Ухвалою суду від 26.02.2021 р. справу призначено до судового розгляду по суті на 30.03.2021 р. та вирішено питання щодо складу учасників справи (а.с. 80-82), відкладений на 23.04.2021 р. через неявку Відповідача, надалі - на 25.05.2021 р. за клопотання представника Позивача через перебування його на лікуванні у санаторії (а.с. 97); у судових засіданнях 25.05.2021 р. і 17.06.2021 р. оголошувалися перерви відповідно за клопотанням органу опіки (Третьої особи) для надання часу для підготовки висновку щодо доцільності позбавлення Відповідача батьківських прав та для надання стороні Позивача можливості уточнити і подати суду розрахунок неустойки (пені); судове засідання 23.06.2021 р. не відбулося через відсутність у приміщенні суду електропостачання (а.с. 129, 130), засідання призначено на 25.06.2021 р. У судових засіданнях Позивач та її представник підтримали позовні вимоги, просили позов задовольнити повністю, вказавши на те, що після розірвання шлюбу сторін їх діти проживають з мамою (Позивачем) у Володарці , Відповідач дітьми за весь цей час не цікавиться, не виховує їх. Позивач також пояснила, що вони з Відповідачем не проживають разом з 2012 року, а в 2013 році розлучилися, з того ж час Відповідач дітей не бачить. Він випивав, постійно скандалив, тому вона тоді забрала дітей і поїхала жити до своєї матері. Діти Відповідача не бачать, називають його « [PERSON] », а не батьком, хоча знають його по фотографіям, які вона їм показує. Аліменти з Відповідача суд присудив у 2013 році, але він їх взагалі не сплачував, навіть не повернув дитячі речі після розлучення. З Відповідачем вона не контактує, навіть не знає, де він проживає, даних про нього ніяких не має. Також Позивач розповіла, що свого часу, коли вона привезла дітей до Відповідача, він взяв лише одну дитину і через півгодини повернув, а вона поки з іншою дитиною чекала на вулиці на дитячому майданчику. Після цього вони більше не бачились. Мати Відповідача померла, з його батьком вони не спілкуються. Відповідач у судові засідання не з`являвся, про дату, час і місце розгляду повідомлявся за зареєстрованою адресою місця проживання (а.с. 39), жодна судова повістка не вручалася з відмітками «адресат відсутній» (а.с. 62, 69, 79, 87-88), а також шляхом розміщення оголошень про його виклик на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 78, 94-95, 104-105, 111-112). За наведених обставин Відповідач вважається належно повідомленим про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток за його зареєстрованим місцем проживання та шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України (частини сьома, восьма, одинадцята статті 128, частина десята статті 130 ЦПК України). За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому згідно з частиною четвертою статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою Позивача, висловленою в судовому засіданні 25.05.2021 р., вбачає за можливе розглянути справу за відсутності Відповідача у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. Представник Третьої особи Колдашова Л.В. (довіреність від 08.02.2021 р. № 02-20/188, а.с. 72) у судових засіданнях підтримала позов, зазначивши, що вони (орган опіки і піклування) запрошували дітей, з`ясували, що свого батька вони вже не бачать протягом 9 років, не чули про нього, він ними не цікавиться; тому діти не заперечують проти позбавлення Відповідача батьківських прав. Викликати Відповідача їм не вдалося, тому вони зверталися до своїх колег за місцем проживання, результату не дало (тому просили додатковий час, у зв`язку з цим оголошувалася перерва до 17.06.2021 р., про що зазначалося вище). Допитана у судовому засіданні 17.06.2021 р. як свідок [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , надала суду пояснення про те, що вона є сусідкою Позивача, Відповідача останній раз бачила на їх весіллі десь у 2007 році, після цього вона його не бачила, а Позивача і дітей бачить постійно, діти живуть з Позивачем. Про допомогу Відповідача дітям сказати не може, бачить маму Позивача, та приїжджає допомагає. Допитана у судовому засіданні 17.06.2021 р. як свідок [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , надала суду пояснення про те, що Позивач є її дочкою, відповідно Відповідач - її зять. У Позивача троє дітей: двоє від Відповідача, молодша дитина - від іншого шлюбу. Відповідача бачила востаннє десь років 10-11 тому. Він не дзвонить, ніколи не давав про себе знати, жодної копійки не прислав, його батьки з онуками (дітьми Позивача) не спілкуються. Також у судовому засіданні 17.06.2021 р. з`ясовано думку дітей сторін, яким виповнилося десять років, - [PERSON] , [INFO] , яка зазначила про підтримку мами, батька вона пам`ятає лише по фотографіям, та [PERSON] , [INFO] , який так само зазначив, що батька пам`ятає лише по фотографіях, які показує мама. Обоє дітей зазначили, що не заперечують проти позбавлення їх батька (Відповідача) батьківських прав. Суд, заслухавши наведені вище пояснення та думки учасників справи, розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, виходить з такого. Судом встановлено, що Позивач - [PERSON] , [INFO] , уродженка смт Володарка Київської області (а.с. 5), 22.09.2007 р. зареєструвала шлюб з [PERSON] (з Відповідачем), заочним рішенням Володарського районного суду Київської області від 15.07.2013 р. (справа № 364/759/13-ц, провадження № 2/364/214/13) шлюб сторін було розірвано, Позивачеві відновлено дошлюбне прізвище « [PERSON] » (а.с. 7); згідно з відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень (повний доступ суддів до усіх інформаційних ресурсів цього Реєстру визначено частиною п`ятою статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень») це рішення суду не оскаржувалося та набрало законної сили 25.07.2013 р. Обставини, встановлені рішенням суду, зокрема, у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України). У подальшому Позивач уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] , та змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 18.08.2018 р. Володарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 37 від 18.08.2018 р. (а.с. 8). Також судом встановлено, що сторони є батьками таких двох неповнолітніх дітей: - [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 18.09.2012 р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Володарського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 35 від 06.05.2008 р. (а.с. 20); - [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 18.09.2012 р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Володарського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 80 від 17.11.2009 р. (а.с. 21). За загальними положеннями Декларації прав дитини Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 20.11.1959 р. дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості (принцип 6). Згідно зі статтею 27 Конвенції про права дитини, схваленою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20.11.1989 р. та ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789-XII, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини; батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Аналогічно стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» закріплює, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку; батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Національне законодавство України покладає на батьків обов`язки утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (стаття 51 Конституції України, статті 150, 180 Сімейного кодексу України). Права, обов`язки та відповідальність батьків за виховання та розвиток дитини визначені також Законом України «Про охорону дитинства». Згідно з приписами частин першої, другої статті 12 цього Закону виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини; на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини; батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці; виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. На порушення наведених вимог Відповідач [PERSON] батьківських обов`язків щодо виховання і розвитку названих вище двох неповнолітніх дітей не виконувала і не виконує з огляду на таке. Як встановлено судом з показів допитаних свідків та пояснень опитаних у судовому засіданні неповнолітніх дітей, Відповідач не підтримує жодних контактів з цими дітьми та не бачив їх, не відвідує їх, не телефонує їм та не цікавиться їх життям вже протягом не менш як дев`яти років. Неповнолітні діти проживають разом із своєю матір`ю (Позивачем), що підтверджено довідкою про склад сім`ї Позивача (а.с. 29), довідкою-характеристикою Позивача (а.с. 26) та актом обстеження її житлово-побутових умов (а.с. 24). Відповідач - [PERSON] , [INFO] , в смт Володарка Київської області не зареєстрований і не проживає, участі у вихованні неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] не бере, про що до позовної заяви долучено довідку органу місцевого самоврядування за місцем проживання Позивача (а.с. 30). Як встановлено судом на стадії відкриття провадження у справі у порядку виконання вимог частин шостої, сьомої статті 187 ЦПК України, Відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 18.02.1983 р. до тепер (а.с. 39); за місцем його можливого фактичного проживання в [ADDRESS] ) Відповідач відсутній, встановити місце його знаходження по м. Черкаси немає можливості, про що до позовної заяви додано відповіді на адвокатські запити представника Позивача органів, зокрема опіки і піклування, Черкаської міської рали (а.с. 13, 15). За інформацією навчальних закладів смт Володарка Київської області, в яких навчаються неповнолітні [PERSON] і [PERSON] , їх батько (Відповідач) цих дітей не відвідував, не спілкувався з педагогами, не цікавився здоров`ям та розвитком, навчанням дітей, не приймав участі у вихованні дітей (а.с. 25, 28). На підставі заочного рішення Володарського районного суду Київської області від 15.07.2013 р. (справа № 364/760/13, провадження № 2/364/215/13), що набрало законної сили 25.07.2013 р. (а.с. 9-10), видано виконавчий лист (а.с. 11) та відкрито виконавче провадження № 40051143 постановою головного державного виконавця Придністровського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції від 30.09.2013 р. (а.с. 12) про стягнення з Відповідача на користь Позивача аліментів на утримання названих вище двох неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 28.05.2013 р. до досягнення дітьми повноліття. Як вбачається з розрахунку заборгованості по аліментам, що складений названим вище органом державної виконавчої служби за станом на 01.08.2020 р. (а.с. 16-19), Відповідач не сплатив жодного платежу, його заборгованість по сплаті аліментів на утримання його дітей, починаючи з травня 2013 року до липня 2020 р. загалом складає 163 771,24 грн. За заявою Позивача 14.06.209 р. відкрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019251010003083 за ознаками вчинення Відповідачем кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 164 Кримінального кодексу України, щодо злісної несплати аліментів, що підтверджено копією витягу з названого Реєстру за станом на 26.08.2020 р. (а.с. 23). Рішенням виконавчого комітету Володарської селищної ради Київської області від 15.06.2021 р. № 126 затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав Відповідача (а.с. 120-121), яким встановлено, що він тривалий час не займається вихованням дітей, не спілкується з ними, не турбується про їх здоров`я, майбутнє, не утримує матеріально, тому комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітету названого вище органу місцевого самоврядування дійшла до висновку про доцільність позбавлення Відповідача батьківських прав відносно його дітей [PERSON] та [PERSON] (а.с. 122-124). Відповідно до положень пункту 2 частини першої, частин третьої, четвертої статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них; під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. На підставі частини першої статті 165 названого Кодексу право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має, зокрема, один із батьків. За роз`ясненнями, викладеними у пунктах 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами), позбавлення батьківських прав (тобто права на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В усіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (пункт 1 статті 3 Конвенції про права дитини, частина восьма статті 7 Сімейного кодексу України). За встановлених судом обставин і наведених вище законодавчих підстав суд дійшов до висновку, що Відповідач на порушення вимог законодавства України з питань охорони дитинства ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню своїх двох неповнолітніх дітей, в інтересах яких подано позов, піклуванню про їх здоров`я, моральний та духовний розвиток, навчання цих дітей, підготовки до самостійного життя, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, не створює умов для їх нормального життя, отримання освіти, не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, оскільки взагалі не спілкується та не бачиться зі своїми дітьми протягом не менш як дев`яти років, фактично самоусунувшись від виконання своїх батьківських обов`язків, переклавши свої батьківські обов`язки повністю на Позивача, яка турбується про дітей протягом всього часу життя дітей. Наведені обставини окремо та у своїй сукупності, на переконання суду, є правовою підставою для позбавлення Відповідача батьківських прав відносно двох названих вище неповнолітніх дітей. Згідно з частиною шостою статті 164 Сімейного кодексу України рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили надсилається органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Разом з тим, позбавлення батьківських прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей; батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (частина четверта статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», частина друга статті 166, стаття 180 Сімейного кодексу України); при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину (частина третя статті 166 Сімейного кодексу України). Проте, як було встановлено судом і наводилося вище, аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей стягуються з Відповідача з травня 2013 року, загальна заборгованість його по сплаті цих аліментів склала за станом на 01.08.2020 р. (за період стягнення платежів з травня 2013 року до липня 2020 року) 163 771,24 грн., що підтверджено згаданим вище розрахунком заборгованості органу державної виконавчої служби (а.с. 16-19). Відповідно до частини першої статті 196 Сімейного кодексу України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Згідно з роз`ясненням, викладеним у пункті 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена статтею 196 Сімейного кодексу України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи; на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками; в інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Аналогічна позиція наведена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 26.06.2019 р. у справі № 522/17771/14-ц (провадження № 61-40336св18). Разом з тим, Відповідач, як встановлено судом вище, фактично самоусунувся від своїх батьківських прав, з наявних матеріалів справи не вбачається наявності поважних причин, які б перешкоджали йому своєчасно сплачувати аліменти. Тому судом не встановлено обставин, що могли б свідчити про наявність перешкод для своєчасної сплати Відповідачем аліментів на утримання його дітей. Вирішуючи питання щодо розміру неустойки (пені), що підлягає стягненню на підставі частини першої статті 196 Сімейного кодексу України, суд бере до уваги правові висновки щодо застосування названої норм закону, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 р. у справі № 333/6020/16-ц, провадження № 14-616цс18. Так, Велика Палата Верховного Суду у названій постанові зазначила, що незалежно від того, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця, тобто, в разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки. Законодавець установив розмір пені - 1 % за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, в який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. За висновком Великої Палати Верховного Суду розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток, тобто: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем, а загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %. З огляду на такий наведений правовий висновок Верховного Суду та за наслідками дослідження доказів суд погоджується з доводами Позивача, які знайшли своє підтвердження в сукупності зібраних доказів в матеріалах справи, а також з наданим Позивачем уточненим нею розрахунком неустойки (пені), який був долучений нею до матеріалів справи 18.06.2021 р. (а.с. 125-128) та який перевірений судом і передбачає множення розміру заборгованості за кожний місяць на кількість днів прострочення та на 1 % пені. При цьому, як зазначалося вище, розмір неустойки (пені) частиною першою статті 196 Сімейного кодексу України обмежено 100 % розміру заборгованості, тобто в даному випадку не може перевищувати 163 771,24 грн. (а.с. 19). За інформацією органу державної виконавчої служби (а.с. 16-19) судом не встановлено, що до Відповідача не застосовувалися заходи, передбачені частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження». Зважаючи на усе наведене вище та виходячи з непорушності конституційного права неповнолітньої дитини на утримання батьками до досягнення нею повноліття, покладені на батьків обов`язки, суд, оцінивши в сукупності надані Позивачем докази, вважає наявними передбачені законом підстави для позбавлення Відповідача батьківських прав відносно його названих вище двох неповнолітніх дітей та для його відповідальності як платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Крім того, за нормами статті 141 ЦПК України з Відповідача слід стягнути на користь Позивача понесені судові витрати за сплату судового збору за вимогою про позбавлення батьківських прав, а також слід стягнути з Відповідача на користь держави судовий збір (за вимогою стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів) у розмірі, визначеному за статтею 4 Закону України «Про судовий збір». Зважаючи на складність справи складання повного рішення суду в справі відкладено в межах десятиденного строку з дня закінчення розгляду справи (частина шоста статті 259 ЦПК України). Відповідно до статей 12, 25 Закону України «Про охорону дитинства», статей 150, 164-167, 196 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved