Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

В січні 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з ТОВ «Авіаційна компанія «Авіадніпро» заборгованості по заробітній платі, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в якій просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіаційна компанія «Авіадніпро» на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 24076,89 грн.; вихідну допомогу в розмірі одного середньомісячного заробітку у розмірі 2790,50 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 5173,13 грн., заподіяну моральну шкоду у розмірі 3000 грн., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який на день пред'явлення позову, станом на 19 січня 2014 року становить 5581 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 2000 грн., а всього 41621,52 грн. В обґрунтування позову позивач вказав на те, що 05 лютого 2013 року його було прийнято по переводу на роботу до ТОВ «Авіаційна компанія «Авіадніпро» на посаду - авіатехнік з планера та двигунів 5 розряду. Наказом № 134/Л від 18 листопада 2013 року його було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з скороченням штату. При звільненні повного розрахунку не проведено, а саме не сплачено заборгованість по заробітній платі за період з 05 лютого 2013 року по 18 листопада 2013 року в розмірі 24076,89 грн., не виплачена компенсація за невикористану відпустку, не виплачено вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку. Окрім цього відповідачем завдано йому моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі однієї середньомісячної заробітної плати в розмірі 3000 грн., тому він звернувся до суду з даним позовом. Позивач надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав, не заперечував проти заочного розгляду справи. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином у встановленому законом порядку відповідно до п. 5 ч. 5 ст. 74 ЦПК України, а тому зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Спірні правовідносини є трудовими правовідносинами та регулюються нормами трудового законодавства ст. 94, 95, 115, 116, 117, 231-233 КЗпП України; Законом України «Про оплату праці»; п. 3 розділу 2, п. 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року ; постанови ПВС України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»; п. 20 Постанови ПВС України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до яких при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Судом встановлено, що [PERSON] працював у Відкритому акціонерному товаристві «Авіаційна компанія «Дніпроавіа» з 1989 року. Проте, 04 лютого 2013 року [PERSON] був звільнений з Відкритого акціонерного товариства «Авіаційна компанія «Дніпроавіа» за переводом, та 05 лютого 2013 року прийнятий за переводом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіаційна компанія «Авіадніпро», що підтверджується трудовою книжкою [NUMBER] (а.с.8-11). Згодом, 18 листопада 2013 року позивач був звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з скороченням, про що було видано наказ № 134/Л від 18.11.2013 року. Однак на день звільнення відповідачем нарахована, але не виплачена позивачу заробітна плата за період часу з 05 лютого 2013 по 18 листопада 2013 року, яка відповідно до довідки №4.38-2.340 від 26 грудня 2013 року, становить 24076,89 грн. Окрім того компенсація за невикористану відпустку ТОВ «АК «Дніпроавіа» склала у розмірі 5173,13 грн.(а.с.6). Статтею 2 КЗпП України закріплено право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці, стаття 21 Закону України «Про оплату праці передбачає, що працівник має право на оплату своєї праці. Відповідно до статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, а власник, зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату. Згідно п. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Таким чином з огляду на вимоги закону та відомості, що містяться у виданій ТОВ «АК «Авіадніпро» довідці № 4.38-2.340 від 26 грудня 2013 року, ще під час перебування позивача у трудових відносинах з ТОВ «АК «Авіадніпро», останній неодноразово порушував умови та терміни виплати належних позивачу сум, в зв'язку з чим і утворилась заборгованість. Відповідно до ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Як встановлено, в день звільнення розрахунок по заборгованості з заробітної плати позивачу не був сплачений, до теперішнього часу заборгованість по заробітній не сплачена. Таким чином, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості по заробітній платі за відпрацьовані 10 місяців (з 05 лютого 2013 року по 18 листопада 2013 року) у розмірі 24076,89 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За положеннями ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Саме до цього зводяться правові висновки, що викладені в ухвалі Верховного Суду України на засіданні Судової палати у цивільних справах 29 січня 2014 року (№ 6-144цс13), предметом якої був спір про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, та в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 серпня 2012 року, від 16 травня 2012 року (№ 6-47110св11) та від 18 липня 2012 року (№ 6-14417св12). Статтею 233 КЗпП України, передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (частина друга). Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. У відповідності до п. 21 Постанови Пленуму № 13 при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Положеннями п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, встановлено, що у всіх інших випадках, не пов'язаних з обчисленням середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки, збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки. У відповідності до п. 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених у цьому пункті виплат, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом встановлено, що сумарний розмір заробітної плати позивача в вересні та жовтні 2013 року становив 3932,01 грн. Розмір середньоденної заробітної плати позивача за обраховуваний період складає 91,44 грн. та обчислюється наступним чином: 3932,01 грн. (заробіток за 2 місяці, що передували звільненню) / 43 (кількість робочих днів за 2 місяці, що передували звільненню) = 91,44 грн. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні згідно з вимогами позивача обчислюється з наступного дня за днем звільнення - з 19 листопада 2013 року та по 28 березня 2014 року. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 19 листопада 2013 року та по 28 березня 2014 року складає 11887,20 грн. та обчислюється наступним чином: 91,44 грн. (розмір середньоденної заробітної плати) х 130 (кількість робочих днів за період затримки розрахунку) = 11887,20 грн. Оскільки суд не може вийти за межі позовних вимог, то позов повинен бути задоволений в межах заявлених вимог, тобто з відповідача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 5581,00 грн. Згідно зі ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. З матеріалів справи вбачається, що в день звільнення позивачу не була виплачена вихідна допомога. Відсутність грошей на рахунках закладу не є підставою для відмови у виплаті належних позивачу при звільнені платежів. За таких обставин, вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача вихідної допомоги, що належала йому до виплати при звільненні, в сумі 2790,50 грн. є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Нормою статті 83 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. У разі переведення працівника на роботу на інше підприємство, в установу, організацію грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток повинна бути перерахована на рахунок підприємства, установи, організації, куди перейшов працівник. Таким чином, окрім нарахованих сум заробітної плати відповідач має сплатити компенсацію за невикористану відпустку, сума якої відповідно довідки № 4.38-2.340 від 26 грудня 2013 року складає 5173,13 грн. Враховуючи вищевказані обставини та норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення завданих їй відповідачем матеріальних збитків, тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги у цій частині у повному обсязі. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми моральної шкоди, суд приходить до наступного. Статтею 237-1 КЗпП України, передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року (зі змінами) моральна шкода відшкодовується особою, винними діями якої вона заподіяна. Наявність вини і причинного зв'язку між винними діями і заподіяною шкодою є однією з умов відповідальності за заподіяну шкоду. Відповідно зі ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Враховуючі наведені положення закону, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд зменшує розмір моральної шкоди позивачу з 3000 грн. до 1000 грн., вважаючи, що у такому розмірі компенсація моральної шкоди буде відповідати понесеним моральним стражданням позивача. За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 367 ЦПК України рішення підлягає негайному виконанню в частині стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за один місяць. Що стосується вимог позивача щодо відшкодування витрат на правову допомогу, то вони задоволенню не підлягають, оскільки позивачем на підтвердження оплати витрат на правову допомогу не надано доказів. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. З відповідача ТОВ «Авіаційна компанія «Авіадніпро» на користь держави необхідно стягнути судовий збір за позовні вимоги про відшкодування заборгованості по заробітній платі та пов'язаної з цим моральної шкоди в сумі 498 грн. 01 коп., оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial