Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

В січні 2017 року [PERSON] звернувся у суд із позовом до [PERSON] про визнання договору позики недійсним. На обґрунтування вимог позивач вказав, що 07 липня 2015 року в простій письмовій формі укладено Договір позики, відповідно до умов якого він позичив у відповідача суму в розмірі 20\~000 грн. 00 коп. з зобовязанням повернути гроші до 07 липня 2016 року. Крім того було укладено дві Додаткових угоди № 1 від 07 вересня 2015 року та № 2 від 23 листопада 2015 року, відповідно до умов яких він також позичив у [PERSON] суму в загальному розмірі 20\~000 грн. 00 коп. з зобовязанням повернути гроші до 07 липня 2016 року. Зазначав, що в 2015 році він страждав стійким психічним розладом, внаслідок якого не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У звязку з цим захворюванням він перебував на лікування в Українському науково-дослідному інституті соціальної і судової психіатрії та наркології. Посилаючись на підстави, передбачені статтями 203, 215 Ц України, просив визнати Договір позики, укладений в простій письмовій формі 07 липня 2015 року між ним та [PERSON], недійсним. Відповідач в особі свого представника [PERSON] позов визнав. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 12 липня 2017 року позов задоволено. Договір позики, укладений в простій письмовій формі 07 липня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], визнано недійсним. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення норм матеріального, процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зокрема зазначає, що на час звернення позивача з даним позовом в Дергачівському районному суді Харківської області перебували справи про розірвання шлюбу між нею та [PERSON], а також про поділ майна подружжя; дати укладення угод щодо майна, яке підлягає поділу між ними, були предметом судового дослідження, за наслідками якого позивач в момент вчинення правочинів 07 липня 2015 року, 07 вересня 2015 року та 23 листопада 2015 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. [PERSON] представник [PERSON] в запереченнях на апеляційну скаргу просить залишити рішення суду першої інстанції без змін. [PERSON] рішення суду першої інстанції не оскаржив, своїх заперечень на апеляційну скаргу не надав. Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач був тимчасово недієздатним під час вчинення правочину 07 липня 2015 року, у звязку з чим не мав можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Однак погодитись з таким висновком не можна, оскільки суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають значення для справи; неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтею 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Проте вказані вимоги закону залишилися поза увагою суду. Матеріали справи свідчать, що 07 липня 2015 року в простій письмовій формі укладено Договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] позичив у [PERSON] суму в розмірі 20\~000 грн. 00 коп. з зобовязанням повернути гроші до 07 липня 2016 року. Крім того було укладено дві Додаткових угоди № 1 від 07 вересня 2015 року та № 2 від 23 листопада 2015 року, відповідно до умов яких [PERSON] також позичив у [PERSON] суму в загальному розмірі 20\~000 грн. 00 коп. з зобовязанням повернути гроші до 07 липня 2016 року Посилаючись на те, що в 2015 році він страждав стійким психічним розладом, внаслідок якого не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, [PERSON] звернувся у суд із відповідним позовом. З метою зясування обставин, що мають значення для справи, ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 23 січня 2017 року по справі призначалася психіатрична експертиза. Згідно з Висновком судово-психіатричної експертиза № 20, складеного 30 травня 2017 року Українським науково-дослідним інститутом соціальної і судової психіатрії та наркології, у момент здійснення правочинів 07 липня 2015 року, 07 вересня 2015 року, 23 листопада 2015 року [PERSON] страждав на тяжкий хронічний психічний розгляд, а саме біполярний афективний розлад з симптомами манії з психічною симптоматикою (F32.2 згідно МКХ-10). [PERSON] в момент здійснення правочинів 07 липня 2015 року, 07 вересня 2015 року, 23 листопада 2015 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Разом з тим, 07 липня 2015 року укладено пять угод дарування. Згідно з Договорами дарування, нотаріально посвідченими 07 липня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровими номерами № 441, № 447, № 453, № 444, № 450, [PERSON] передав у власність своїй доньці [PERSON] житловий будинок з господарським будівлями та спорудами літ. «А-2» № 24 по провулку Симферопольському в смт. Високий Харківського району Харківської області, а також чотири земельні ділянки площею 0,0760 га № 16 по провулку Сімферопольському в смт. Високий Харківського району Харківської області, площею 0,0370 га № 14-«А» по провулку Сімферопольському в смт. Високий Харківського району Харківської області, площею 0,1073 № 24 по провулку Симферопольському в смт. Високий Харківського району Харківської області, площею 0,1000 га № 22 по провулку Симферопольському в смт. Високий Харківського району Харківської області. [PERSON] довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта вбачається, що 19 лютого 2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровими номерами № 151, № 154, № 145, № 148 посвідчено договори дарування, відповідно до умов яких вказане нерухоме майно [PERSON] подарувала своїй матері [PERSON] (а. с. 28-35). Заперечуючи проти позову, [PERSON] звернулася до суду першої інстанції з заявою про залучення її до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 12 липня 2017 року в задоволенні заяви [PERSON] про залучення її до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, відмовлено. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина 1 статті 30 ЦПК України). Крім того, обсяг прав і обовязків осіб, які беруть участь у справі, встановлений статтею 27 ЦПК України. Статтею 31 ЦПК України визначені процесуальні права та обовязки сторін у справі, обсяг прав яких значно ширше від прав третіх осіб без самостійних вимог, оскільки вони не заявляють самостійних вимог на предмет спору і не користуються правом на заміну підстав чи предмета позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, відмову від позову, визнання позову повністю або частково, предявлення зустрічного позову тощо. Суд першої інстанції на це уваги не звернув та, не залучивши до участі у справі в якості належної особи [PERSON], розглянув справу по суті. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні це певна річ, щодо якої виник спір. Підставою даного позову є визнання недійсним Договору позики, укладеного в простій письмовій формі 07 липня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], який на час укладення цього правочину перебував у шлюбі з [PERSON] Разом з тим, за обставин, коли розгляд справи потребує залучення до участі у справі осіб, які мають відношення до предмета спору, а питання про залучення [PERSON] в якості належної особи судом першої інстанції не вирішено, апеляційної суд відмовляє у позові з цих підстав. При цьому обґрунтованість позовних вимог (розгляд справи по суті) не перевіряється. Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Outcome: dismissed