Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-23 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та виконавчого комітету Вінницької міської ради про визначення частки у праві спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування. Позов мотивовано тим, що [INFO] померла мати позивачки [PERSON] . За життя нею було складено заповіт, згідно якого всю належну їй частку квартири під [ADDRESS] вона заповіла позивачу по справі - своїй дочці [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на дане нерухоме майно. [INFO] помер батько позивача [PERSON] . За життя ним було складено заповіт, згідно якого всю належну йому частку квартири під [ADDRESS] він заповів позивачці - своїй дочці [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на дане нерухоме майно. Вказана квартира належала батькам позивача [PERSON] та [PERSON] , а також [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Позивач є єдиним спадкоємцем після смерті своїх батьків. 03.12.2018 позивач звернулась із заявою про прийняття спадщини до Першої вінницької державної нотаріальної контори, однак постановами від 03.12.2018 № 4972/02-31 та № 4973/02-31 нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що з правовстановлюючого документа на квартиру склад спадкового майна встановити неможливо, так як відповідна квартира належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , тобто не виділені (визначені) частки спадкодавців у спільному майні. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогами про визначення, що частки померлої [INFO] [PERSON] і померлого [INFO] [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] становили по 1/5 та визнання права власності за позивачем в порядку спадкування за законом на належні спадкодавцям частки у цій квартирі. Ухвалою суду від 12.03.2019 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено провести у порядку загального позовного провадження. Також даним судовим рішенням запропоновано відповідачам надати відзиви на позовну заяву та докази у строк, встановлений судом. Ухвалою суду від 08.05.2019 замінено первісного відповідача - Виконавчий комітет Вінницької міської ради належним відповідачем - Вінницька міська рада. Також даним судовим рішенням запропоновано новому відповідачу надати суду відзив на позовну заяву та докази у строк, встановлений судом. Від відповідачів на адресу суду вказані вище документи не надходили. 04.06.2019 судом постановлено ухвалу про витребування з Першої Вінницької державної нотаріальної контори копії спадкових справ до майна померлої [INFO] [PERSON] та до майна померлого [INFO] [PERSON] , а також з Комунального підприємства «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] . На виконання вимог ухвали суду від 04.06.2019 судом отримано копії спадкових справ до майна померлих та інвентаризаційну справу на спірний об`єкт нерухомого майна. Ухвалою суду від 25.07.2019 було закрито підготовче провадження і призначено розгляд справи по суті. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча у відповідності до ст. 128 ЦПК України був належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. 22.04.2019 від відповідача надійшла заява, де зокрема, зазначено клопотання про розгляд справи у його відсутність. Причини неявки суду не повідомлено. Враховуючи вищезазначене, клопотання відповідача [PERSON] , думку учасників справи та положення ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив провести судове засідання у відсутність відповідача [PERSON] (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання). В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, аргументуючи мотивами, викладеними у позовній заяві, та просила їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги визнали і не заперечували щодо їх задоволення. Представник співвідповідача - Вінницької міської ради Москальчук Ю.Г. заперечував що задоволення позову. Судом прийнято до уваги, що якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами, яке в даному випадку відсутнє. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні було оглянуто і досліджено матеріали інвентаризаційної справи № 358 на об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] . З матеріалів вищезазначеної інвентаризаційної справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого 20.12.1996 Жмеринською дистанцією цивільних споруд, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] . [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER] , виданим 30.08.2013. (а.с. 10) [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] , виданим 29.12.2017.(а.с. 11) Після смерті [PERSON] та [PERSON] відкрилась спадщина. В судовому засіданні оглянуто і досліджено матеріали спадкових справ № 14/2014 до майна померлої [INFO] [PERSON] та № 175/2018 до майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с. 116-136) З матеріалів спадкової справи № 14/2014 до майна померлої [INFO] [PERSON] вбачається, що до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] 16.01.2014 звернулась її дочка - [PERSON] Спадкоємці [PERSON] (дочка) та [PERSON] (чоловік) 16.01.2014 відмовились від прийняття спадщини, зазначивши при цьому, що на обов`язкову частку у спадщині вони не претендують. Інші особи із заявами про прийняття спадщини або відмову від неї до нотаріальної контори не зверталися. З матеріалів спадкової справи № 175/2018 до майна померлого [INFO] [PERSON] вбачається, що до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] 23.03.2018 звернулась його дочка - [PERSON] Спадкоємець [PERSON] (дочка) 23.03.2018 відмовилась від прийняття спадщини, зазначивши при цьому, що на обов`язкову частку у спадщині вона не претендує. Інші особи із заявами про прийняття спадщини або відмову від неї до нотаріальної контори не зверталися. Судом встановлено, що 14.12.2006 [PERSON] та [PERSON] було складено заповіти, посвідчені нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Опоненко Л.П., якими всю належну кожному з них частку квартири [ADDRESS] вони заповідають своїй дочці [PERSON] (а.с. 122, 135) 03.12.2018 нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Мартинюк І.В. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] та [PERSON] на спірну квартиру в зв`язку із відсутністю визначення часток в об`єкті права спільної сумісної власності, про що винесено відповідні постанови. (а.с. 126, 136) Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Оскільки нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалою суду від 12.03.2019 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, заслухавши пояснення учасників справи в судовому засіданні, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем в позовній заяві, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з 1999 року. Відповідно до ст. 112 ЦК Української РСР в редакції від 1963 року, майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, визначено, що даний Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином, враховуючи те, що права на нерухоме майно продовжували існувати після 01.01.2004, до даних правовідносин підлягають застосуванню норми чинного ЦК України. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно з ч. 1 - ч. 3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Судом встановлено, що згоди щодо поділу спірного нерухомого майна, що є спільною сумісною власністю, між співвласниками досягнуто не було. Доказів про те, що між співвласниками була домовленість про визначення розмірів часток квартири, матеріали справи не містять. Враховуючи відмову нотаріуса видати свідоцтва про право на спадщину [PERSON] як спадкоємиці учасників спільної сумісної власності, позивач правомірно звернулась з позовом до суду про визначення належних померлим [PERSON] та [PERSON] часток у цьому майні. За змістом ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що частки співвласників квартири [ADDRESS] , є рівними - по 1/5. Згідно ст.ст. 319, 321 ЦК України та ст. 41 Конституції України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Отже, враховуючи вищевикладене, після смерті [PERSON] та [PERSON] відкрилась спадщина, зокрема, на 1/5 частку квартири [ADDRESS] кожного з них. Водночас, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на нерухоме майно, що належало спадкодавцям на час відкриття спадщини, задоволенню не підлягають, враховуючи наступне. Статтею 1296 ЦК України регламентується право спадкоємця на одержання спадщини. На відміну від ст. 1296 ЦК України, де йдеться про право на отримання свідоцтва про право на спадщину, у ст. 1297 ЦК України закріплено обов`язок спадкоємця звернутися до нотаріуса за отриманням свідоцтвом про право на спадщину, коли йдеться про спадкування нерухомого майна, що входить до складу спадщини. Слід зазначити, що ч. 2 ст. 1296 ЦК України має декларативний характер, оскільки нею не встановлено максимальних строків звернення до нотаріуса за видачею спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, а також негативних наслідків невиконання останнім встановленого в даній нормі обов`язку. У частині першій статті 1298 ЦК встановлено мінімальний строк, в який може бути видане свідоцтво про право на спадщину, а саме: свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Однак, максимальний строк видачі свідоцтва про право на спадщину не встановлено. Тому цей строк залежить не тільки від часу звернення спадкоємців, а й може залежати від: черговості закликання до спадкування, надання права на спадкування підпризначеним спадкоємцям, вирішення цивільних справ про встановлення факту рідинних відносин та іншого судом тощо. При розгляді справи про визнання права власності на спадкове майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право власності на спадщину, слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтво про право на спадщину (ст.ст. 1296, 1297 ЦК України). Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Однак, в даному випадку, нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтв про право на спадщину виключно з підстав відсутності визначення часток в об`єкті, який входить до складу спадщини, що належить на праві спільної сумісної власності, а не у зв`язку із наявністю будь-яких інших перешкод для спадкування. Суд вважає, що на час звернення до суду із даним позов в частині визнання права власності на спадкове майно, у сторін по справі не виникло спору про право на це майно, а виникла необхідність визначення часток спадкодавців у праві спільної сумісної власності на об`єкт, що входить до складу спадщини. Що, зокрема, підтверджується підставою відмови [PERSON] у вчиненні нотаріальних дій, зазначеної нотаріусом у відповідних постановах. Після визначення судом часток спадкодавців у праві спільної сумісної власності на об`єкт, що входить до складу спадщини, умова, що стала підставою для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальних дій, відпала. Підстави вважати про наявність спору про право на спадкове майно - відсутні. Нотаріус, отримавши необхідні документи, зокрема щодо складу спадкового майна, повинен, зокрема, вирішити питання при видачу свідоцтв про право на спадщину або відмовити у їх видачі. Отже, лише після дотримання нотаріального порядку оформлення права на спадщину і лише в разі виникнення спору про це право, даний спір може бути вирішений в судовому порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Таким чином, суд прийшов до висновку, що наразі перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку у позивача не має. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визначення, що частки [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] , який помер [INFO] , в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] становили по 1 / 5. В задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності за позивачем на 2/5 частки квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] та [INFO] [PERSON] слід відмовити, оскільки такі вимоги є необґрунтованими і недоведеними, враховуючи вищевикладене. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне. Ухвалою суду від 12.03.2019 позивач була звільнена від сплати судового збору. Таким чином, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 768, 40 гривень в рівних частках з кожної - по 256, 13 гривень. Доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано. На підставі наведеного вище та

Outcome: partial