Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

В червні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому, з урахуванням змісту позовної заяви, датованої 2 липня 2019 року, просить визнати неправомірними дії державного нотаріуса Романівської державної нотаріальної контори щодо відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] на земельні ділянки з кадастровими номерами 1821484200:02:000:0026, 1821484200:07:000:0020 та 1821484200:07:000:0071, що розташовані на території Романівської сільської ради Романівського району Житомирської області, та скасувати постанову від 3 травня 2019 року про відмову у вчиненні такої нотаріальної дії, посилаючись на те, що при винесенні оскаржуваного рішення нотаріус не дотримався вимог законодавства, не з`ясував обсяг спадкового майна та кола спадкоємців за законом. Під час розгляду справи позивач уточнив свої позовні вимоги та просить суд визнати заяву [PERSON] , датовану 20 березня 2011 року, спадковим договором, визнати неправомірними дії державного нотаріуса Романівської державної нотаріальної контори щодо відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] на земельні ділянки з кадастровими номерами 1821484200:02:000:0026 та 1821484200:07:000:0020, скасувати постанову від 3 травня 2019 року про відмову у вчиненні такої нотаріальної дії та зобов`язати нотаріуса видати свідоцтво про право власності на це майно. В судове засідання учасники справи не з`явилися. Позивачем до суду подана заява про розгляд справи за його відсутності та про підтримання позовних вимог. Відповідач, який був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, в судове засідання також не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та відзив не подав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Право на звернення до суду за захистом регламентоване статтею 4 ЦПК України, згідно частини 1 якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Загальними положеннями ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За змістом статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. В Цивільному кодексі України передбачено дві підстави переходу прав та обов`язків від померлої особи до інших осіб: перша - спадкування і друга - спадковий договір. Відповідно до статті 1217 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Законодавством України включено спадковий договір до Книги шостої ЦК України, що, у свою чергу, зумовлює необхідність визначення правової природи спадкового договору, встановлення його специфічних ознак. Статтею 1302 ЦК України визначено, що за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача. Згідно з ЦК України сутність спадкового договору полягає в тому, що за таким договором відбувається розпорядження належним відчужувачеві майном ще за життя, але із набуттям набувачем права власності на майно після смерті відчужувача. При цьому до спадкового договору не застосовуються норми спадкового права, незалежно від того, що норми, які його регулюють включені до Книги шостої ЦК України «Спадкове право», оскільки перехід майна від відчужувача до набувача на підставі спадкового договору не є окремим видом спадкування, а тому на відносини сторін не поширюються відповідні правила про спадкування, в тому числі право на обов`язкову частку. Отже, спадковий договір має подвійну правову природу, він одночасно є і розпорядженням на випадок смерті, і договором, змістом якого визначаються його істотні умови. Спадковий договір виступає різновидом договорів про передачу майна у власність. Схожість спадкового договору із спадкуванням виявляється в спільності основної юридичної підстави виникнення права на спадкування у спадкоємців і права власності у набувача, якою є смерть фізичної особи - відчужувача. З наведеного визначення спадкового договору вбачається, що істотними умовами цього договору є: визначення майна, яке переходить до набувача після смерті відчужувача, а також визначення вимог, які пред`являються до дій набувача відчужувачем - вид, характер, перелік, строк їх виконання тощо. Судом встановлено, що 22 вересня 2011 року секретарем виконавчого комітету Романівської сільської ради Романівського району Житомирської області посвідчено справжність підпису [PERSON] , виконаного на заяві, датованій 20 березня 2011 року, яка адресована Житомирському управлінню Держкомзему України. Зі змісту цієї заяви вбачається, що остання просила виготовити державний акт на право власності на земельну ділянку, спадкоємцем якої вона є, на користь її сина (позивача у справі). Згідно вимог цивільного процесуального законодавства, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків у зв`язку із їх недоведеністю. Посилання позивача про те, що вказана заява є спадковим договором, тобто укладеним правочином, є безпідставними, оскільки у ній відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для укладення такого договору (відсутні істотні умови спадкового договору). Також слід зазначити, що спадковий договір відповідно до вимог статті 1304 ЦК України підлягає нотаріальному посвідченню, а також державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Доказів на підтвердження зазначених обставин, позивачем до суду не надано. За змістом частини 1 статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Частиною 1 статті 1298 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Питання видачі свідоцтва про право на спадщину та винесення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії регулюються Законом України «Про нотаріат» від 2 вересня 1993 року (з наступними змінами та доповненнями) та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року за № 296/5. Так, виходячи з положень підпункту 1.2. пункту 1, підпунктів 2.2, 2.3 пункту 2, підпункту 3.1. пункту 3 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі Порядок), при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. При заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. У разі наявності заповіту нотаріусу подається його оригінал чи дублікат. Повна інформація про заповіт, який було посвідчено іншим нотаріусом, витребовується нотаріусом шляхом направлення запиту. Право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття. Згідно з пунктом 1 глави 13 розділу І Порядку нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії у випадках, передбачених Законом. В статті 49 Закону України «Про нотаріат» вказано, що нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: вчинення такої дії суперечить законодавству України; не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов`язані з її вчиненням; особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії щодо відчуження належного їй майна, внесена до Єдиного реєстру боржників, зокрема за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці; в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до глави 14 розділу І Порядку нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Такий же порядок оскарження нотаріальних дій передбачений у статті 50 Закону України «Про нотаріат». Постановою державного нотаріуса Романівської державної нотаріальної контори Назарця Д.В. від 3 травня 2019 року було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки з кадастровими номерами 1821484200:02:000:0026, 1821484200:07:000:0020 та 1821484200:07:000:0071, що розташовані на території Романівської сільської ради Романівського району Житомирської області, після смерті його матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус мотивував тим, що спадкодавець своїм заповітом від 26 лютого 2013 року визначила своїм спадкоємцем [PERSON] та заповіла останній усе своє майно. Також нотаріус зазначив, що [PERSON] не є особою, яка має право на обов`язкову частку у спадщині. Зі змісту заповіту, посвідченого 26 лютого 2013 року секретарем Романівської сільської ради Романівського району Житомирської області, вбачається, що [PERSON] заповіла усе своє майно [PERSON] . Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (частини 1, 2 статті 1236 ЦК України). Частиною 1 статті 1235 ЦК України передбачено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що нотаріус діяв в межах наданих йому повноважень, суд відмовляє у задоволенні позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed