Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

В червні 2019 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з позовної заявою про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь [PERSON] моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві у розмірі 160 000,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що [PERSON] працював з 1978 року до 1993 року на шахті «Гвардійська» ВО «Кривбасруда» (нині ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат») підземним бурильником і прохідником. Звільнений 12 березня 1993 року за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України. Працюючи в шкідливих умовах він отримав професійне захворювання: пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії. Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання від 14 березня 1997 року, причинами професійного захворювання є: багаторічна робота в умовах впливу на організм професійного фактору - пил; середньорічна запиленість повітря робочої зони складала від 1,9 до 2,2 м2/м3 при ПДК 2,0 м2/м3. Згідно первинного огляду МСЕК встановлено 20% втрати професійної працездатності та встановлено третю групу інвалідності, при переогляді встановлено 65% втрати професійної працездатності та встановлено другу групу інвалідності безстроково. Вина підприємства полягає в тому, що згідно діючого законодавства - статті 13 Закону України «Про охорону праці», підприємство зобов`язано було створити безпечні і нешкідливі умови праці. Вказаною нормою, передбачено, що роботодавець за невиконання вимог ст.13 Закону України «Про охорону праці» несе безпосередню відповідальність. Оскільки, професійне захворювання виникло у нього внаслідок порушення адміністрацією підприємства норм з безпеки праці під час виконання трудових обов`язків, то заподіяна моральна шкода випливає з трудових правовідносин і має відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці. Оскільки [PERSON] втратив своє здоров`я та працездатність з вини підприємства, представник вважає, що відповідач по справі повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду. В зв`язку з професійним захворюванням змінився уклад та якість життя, що завдає йому моральних страждань. Все вищенаведене і є підтвердженням душевних переживань, що призводять до значних і постійних моральних страждань та змушують звернутися до суду з даним позовом. Тому просить стягнути з ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» у якості відшкодування спричиненої моральної шкоди [PERSON] , завданої ушкодженням здоров`я суму - 160 000,00 гривень. Ухвалою суду від 01 липня 2019 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження, з призначенням дати та часу розгляду справи. 21 серпня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат». У відзиві представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що спори щодо відшкодування моральної шкоди повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого пва на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому медико-соціальною експертною комісією стійкої втрати професійної працездатності. Суду необхідно встановити, якими правовими нормами регулюються питання щодо відшкодування моральної шкоди, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди, коли набрав чинності законодавчий акт, що визнає умови і порядок відшкодування моральної шкоди. Згідно ст.440-1 ЦК України в редакції, що була чинною у 1997 році, розмір відшкодування моральної шкоди обмежувався п`ятьма мінімальними розмірами заробітної плати. Тобто розмір моральної шкоди, про стягнення якого просить позивач ні відповідає ні обставинам справи, ні нормам матеріального права. Зазначає, що належним та допустимим доказом встановлення факту моральної шкоди, що спричинена відповідачу, є висновок відповідної МСЕК. Проте позивач висновку взагалі не надав. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові. Представник відповідача Кукуруза Д. С. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у позові в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у відзиві Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне. Позивач [PERSON] працював з 1978 року до 1993 року на шахті «Гвардійська» ВО «Кривбасруда» (нині ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат») підземним бурильником і прохідником. Звільнений 12 березня 1993 року за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки, яка міститься в матеріалах справи. Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 14 березня 1997 року, професійне захворювання (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії) у [PERSON] виникло за час роботи. Тривала робота була в умовах шкідливих професійних факторів: пил та середньорічна запиленість повітря робочої зони складала від 1,9 до 2,2 м2/м3 при ПДК 2,0 м2/м3., копія Акту№ 5 долучена до матеріалів справи. Випискою з акту ВТЕК від 03 квітня 1997 року первинно [PERSON] встановлено 20% втрати працездатності з 25.03.1997 року по 01.04.1998 року, висновком МСЕК від 29 січня 2009 року, ступінь втрати професійної працездатності складає 75%, з них 65% ХОЗЛ та 10% по туговухості, безстроково. Встановлюючи правовідносини суд дійшов висновку, що оскільки [PERSON] працював на підприємстві та отримав професійне захворювання, пов`язане із виконанням трудових обов`язків у 1978-1993 роках, тому йому має бути відшкодовано моральну шкоду на підставі статті 440-1 ЦК Української РСР. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Події, які породили цивільне право [PERSON] на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, мали місце в період з 1978 року, тобто до набрання чинності ЦК України 2003 року, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні також застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду чи галузевої належності. Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Суд, дослідивши медичні документи про лікування позивача у зв`язку з отриманим професійним захворюванням, дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода, так як він відчуває фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання. Так, до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду. Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Так, згідно п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, спричиненої працівникові ушкодженням здоров`я, в зв`язку із виконанням ним трудових обов`язків затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 №472, що діяли на час виникнення правовідносин, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Відповідно до ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачалося, що моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування матеріальної шкоди. Розмір відшкодування шкоди визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п.11 Правил). У відповідності до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наведених в п.9 постанови №5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян», суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи (абз.2 п.9 вищенаведеної Постанови Пленуму). Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди, суд вважає, що заподіяна моральна шкода підлягає компенсації. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд враховує глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності, який встановлений безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, період роботи на підприємстві відповідача, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування. При визначенні розміру моральної шкоди, суд виходить з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого з 01.01.2019 року до 30.06.2019 року, стаття 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік», на момент звернення позивачем до суду, що становила 1 921,00 гривень. Суд вважає, що стягненню підлягають 65 прожиткових мінімумів, тобто 65 х 1 941 = 124 865,00 гривень. Зазначена сума буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд, виходячи з положень ст.141 ЦПК України, та стягує з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору у сумі 1248,65 гривень.

Outcome: partial