Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

В червні 2016 року позивачка - [PERSON] звернулася до суду з вищевказаними позовними вимогами, в обґрунтування яких посилається на те, що з 2009 року вона передала відповідачці 18300 грн. та 4800 грн. для оформлення земельних паїв відповідачкою та здійснення майбутнього їх продажу. Так як, продаж земельних ділянок не здійснився, позивачка разом із відповідачкою оформили надані [PERSON] кошти як позику, [PERSON] написала відповідні розписки, які у 2011 році та у 2014 році оновлювала. На неодноразові прохання позивачки та письмові вимоги про повернення грошей, відповідачка не повертала під приводом їх відсутності. Тому позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом та просить стягнути на її користь 83 078,11 грн., з яких 56 244,20 - сума боргу з врахуванням сукупних індексів інфляції за період заборгованості з 2010 року включно по даний час; 20 968,91 грн. - сума процентів, що підлягає сплаті відповідно до облікової ставки НБУ протягом періодів нарахування; 5 865 грн. - 3% річних від простроченої суми за користування позикою за період з 2010 року включно; судовий збір у розмірі 830,78 грн. Позивачка та її представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити, вказуючи, що не погоджуються із запереченнями проти позову про відмову у позовних вимог з підстав застосування строків позовної давності, оскільки строк позовної давності не сплинув. Відповідачка та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, просили відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що борг був взятий у 2008 році, а розписка була написана у 2014 році, то визнання відповідачкою свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності, оскільки розписка від 04.07.2014 року, на яку посилається позивачка, була вже написана після спливу п*яти років, та не може вважатися такою, що стала фактом визнання відповідачкою боргу і підставою для переривання перебігу строків позовної давності. Вислухавши пояснення позивачки та її представника, а також відповідачки та його представника, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. Згідно з ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно дост.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950р. кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Розглядаючи вказану справу на підставі наведених і встановлених у судовому засідання фактів суд констатує, що вони випливають з договірних відносин і регулюються правовідносинами, визначеними нормами Цивільного кодексу України Судом встановлено, що на звернення [PERSON] до Сумського ВП ГУНП в Сумській області з приводу неповернення гр. [PERSON] грошей, зареєстроване в журналі єдиного обліку Сумського ВП за №3978 від 26.01.2017 року було проведено перевірку, в ході якої було встановлено, що відносини, які склалися між [PERSON] та [PERSON] є цивільно-правовими і підлягають вирішенню в судовому порядку і перевірка за зверненням завершена (а.с.10) і наданий висновок перевірки по факту повідомлення [PERSON] (а.с. 11) Відповідно до ст. 1046 ЦК Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно розписки від 04.07.2014 року, написаної [PERSON], вона отримала від [PERSON] грошові кошти в розмірі 23 000 грн., та зобов'язалася повернути грошові кошти за вимогою. Оригінал розписки знаходиться у позивача. (а.с. 9) В судовому засіданні відповідачка визнала те, що дійсно писала розписку позивачці у 2014 році, однак грошові кошти отримувала у 2008 році і не пам*ятає у якому розмірі. За змістом ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити кошти тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як вбачається зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки За приписами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів. В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13, зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс 14, зазначено, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей1046,1047 ЦК Українисуд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей1046,1047 ЦК Україниповинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей1046,1047 ЦК Україниміститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15. Заява відповідачки та його представника про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності задоволенню не підлягає за наступних підстав. Статтями 256, 257 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч. 2 ст 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. З матеріалів справи вбачається, що в розписці строк виконання зобов`язання не вказано, а вимогу про повернення боргу позивачка пред`явила відповідачу 18.05.2017 р., яку направила рекомендованим листом на адресу боржника і остання отримала цю вимогу 25.05.2016 року (а.с.12,14), тобто, посилання відповідачки та його представника на сплив строку позовної давності суд вважає необгрунтованим. У відповідності ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. На підтвердження укладення договору позики та його умов представлена розписка [PERSON], яка посвідчує передання визначеної грошової суми, що відповідає положенням ст. 1047 ЦК України. Як свідчить оригінал розписки, договір позики був укладений між фізичними особами. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно положень ст. 545 ЦК України, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути борговий документ (розписку) боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає на вимогу боржника. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого боргу. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Перевіривши розрахунок інфляційних втрат та трьох процентів річних судом встановлено неправомірність нарахування останніх відповідно до вимог ч.2 ст. 625 ЦК України, суд погоджується нарахування процентів від суми позики із застосуванням облікової ставки НБУ, з огляду на те, що сторонами не визачено розмір процентів, але не погоджується з вимогою позивачці про стягнення на її користь індексу інфляції з 2010 року, процентів з 2009 року та 3% річних з 2010 року, оскільки розписка була написана 04.07.2014 року і проценти та інфляційні витрати повинні нараховуваться з 04.08.2014 року і сума процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, що складає 13 459,24 грн. та інфляційні витрати у розмірі 2477,10 грн. Що стосується вимоги стягнення 3% річних з моменту отримання вимоги про повернення - 25 травня 2016 року через сімь днів, тобто з 3.07.2016 року, що складає 690 грн. Таким чином, оцінивши докази у їх сукупності, оскільки відповідачка у встановлений строк не повернула взяті нею у позику грошові кошти, тобто не виконала зобов*язання належним чином відповідно до умов договору позики, суд прийшов до висновку про обґрунтованість пред*явленого позову, але у меншому розмірі, чим просить позивачка, виходячи із відповідних строків виконання зобов*язань та датою написання розписки, а тому стягненню підлягає з відповідачки на користь позивачки проценти за користування коштами у розмірі 13 459 грн., інфляційні витрати у розмірі 2477,10 грн.; 3% річних у розмірі 690 грн. та основна суму боргу у розмірі 23000 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, тобто у розмірі 424,63 грн. на користь позивачки.

Outcome: partial