Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-31 00:00:00

В травні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з червня 2003 року по 26 листопада 2004 року вона (позивачка) та [PERSON] проживали однією сім'єю в квартирі позивачки, що знаходиться в [ADDRESS], а 26 листопада 2004 року вони уклали шлюб, від якого мають малолітню доньку [PERSON], [INFO]. 26 червня 2004 року ними (позивачкою та [PERSON].) за спільні кошти було придбано земельну ділянку в [ADDRESS] [INFO] [PERSON] помер і під час підготовки документів для подачі нотаріусу вона (позивачка) дізналась, що вказана земельна ділянка була придбана шляхом укладення договору дарування. Вважала даний договір удаваним правочином, так як в дійсності між його сторонами було укладено договір купівлі-продажу та сплачено продавцю [PERSON] за вказану земельну ділянку 5000 грн. Оскільки зазначена земельна ділянка була придбана під час їх з [PERSON] спільного проживання, то вона (позивач) має право на ? її частину як частку у спільному майні подружжя. Також виявилось, що 6 листопада 2013 року [PERSON] склав заповіт на користь свого сина [PERSON] Вважала, що на час складення вказаного заповіту [PERSON] за станом здоров'я не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, так як з 2 серпня 2012 року страждав на тяжке захворювання, 11 грудня 2012 року йому була встановлена друга група інвалідності, з початку вересня 2013 року у нього почалися проблеми з пам'яттю та сприйняттям дійсності, він почав все забувати. Тому просила встановити факт проживання однією сім'єю до укладання шлюбу її (позивачки) та [PERSON] в період з червня 2003 року по 26 листопада 2004 року, визнати договір дарування вищезазначеної земельної ділянки, укладений між [PERSON] та [PERSON] 26 червня 2004 року, удаваним правочином, та визнати, що даний правочин є договором купівлі-продажу, який сторони насправді вчинили, визнати за нею (позивачкою) право власності на ? частину вказаної земельної ділянки та визнати заповіт [PERSON], посвідчений 6 листопада 2013 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дудись В.Н., недійсним. [PERSON], як законний представник неповнолітнього [PERSON], звернулася до суду із зустрічним позовом до законного представника [PERSON] - [PERSON] та просила визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом [PERSON] від 6 листопада 2013 року на 2/5 частини садового будинку в [ADDRESS], 2/5 частини автомобіля марки «ALFA ROMEO», реєстраційний номер [NUMBER], 2/5 частини автомобіля марки «CHERY», реєстраційний номер [NUMBER], 4/5 частини земельної ділянки площею 0,055 га в [ADDRESS], зобов'язати Ужгородську районну державну нотаріальну контору видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] свій позов підтримали і викладене підтвердили, зустрічний позов не визнали, посилаючись на незаконність заповіту [PERSON] та відсутність доказів неможливості оформлення спадкових прав нотаріусом. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] не визнала, вважала, що [PERSON], складаючи на користь свого сина заповіт, був повністю дієздатним, зустрічний позов підтримала. Третя особа Дудись В.Н. в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Ужгородська районна державна нотаріальна контора свого представника в судове засідання не направила, просила справу розглядати без його участі. Вислухавши пояснення позивачки та її представника, відповідачки, покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що [INFO] помер чоловік позивачки [PERSON] та батько [PERSON] і [PERSON] - [PERSON] і після його смерті відкрилась спадщина на належні померлому земельну ділянку площею 0,0553 га для ведення садівництва, розташовану в [ADDRESS], ? частину садового будинку в [ADDRESS], ? частину автомобіля марки «ALFA ROMEO», реєстраційний номер [NUMBER], ? частину автомобіля марки «CHERY», реєстраційний номер [NUMBER], на іншу ? частину вказаних садового будинку та автомобілів 18 березня 2014 року державним нотаріусом Ужгородської райдержнотконтори [PERSON] були видані свідоцтва про право власності як частку у праві спільної сумісної власності подружжя, що підтверджується матеріалами справи (а.с.17-18,61,66-67,74,80-83,88-90 т.1) та визнається сторонами. В обґрунтування своїх вимог щодо визнання за нею права власності на ? частину вказаної земельної ділянки як частку в спільному майні подружжя позивачка посилається на те, що дана земельна ділянка була набута [PERSON] під час їх спільного проживання однією сім'єю ще до шлюбу, за їх спільні кошти, але замість договору купівлі-продажу, який в дійсності мав місце, було укладено договір дарування, а тому дане майно належить їм обом на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1,2 ст. 74 СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, якщо жінка та чоловік проживають однією сім»єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено договором між ними. На майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до ст.235 ЦПК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно копії свідоцтва про одруження позивачка [PERSON] та померлий [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 26 листопада 2004 року (а.с.66 т.1). За договором дарування від 26 червня 2004 року [PERSON] подарувала [PERSON] земельну ділянку [NUMBER] площею 0,055 га, розміщену на землях, що знаходяться на території Шибенської сільської ради Бородянського району Київської області, надану для ведення садівництва в СТ «Трамвайщик» по [ADDRESS] (а.с.18 т.1). Однак, посилання позивачки на те, що вона проживала з [PERSON] однією сім'єю в належній їй квартирі [ADDRESS] з червня 2003 року по день одруження 26 листопада 2004 року не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, доказів як постійного проживання [PERSON] в цій квартирі разом з позивачкою, так і ведення ними спільного господарства, наявності спільного побуту, взаємних прав та обов'язки, що притамано сім'ї, суду не надано. Свідки [PERSON] і [PERSON], які є сусідами позивачки по під'їзду, в судовому засіданні показали, що лише іноді бачили [PERSON] у вказаний період біля будинку позивачки чи на сходах, заходили кілька разів до квартири з приводу ремонту, де в той час знаходився померлий, свідки [PERSON] і [PERSON] також бачили [PERSON] в квартирі позивачки, що саме по собі не може бути підтвердженням їх спільного проживання однією сім'єю, висновки даних свідків про спільне проживання сторін ґрунтуються лише на їх припущеннях. В той же час свідок [PERSON], який є батьком [PERSON], стверджував, що його син до шлюбу з позивачкою спільно не проживав, він винаймав в м.Києві власну квартиру, де й мешкав. Дану обставину підтвердив і свідок [PERSON], який перебував в дружніх стосунках з померлим та часто спілкувався з ним. Не можуть бути підтвердженням проживання однією сім'єю і заяви [PERSON] на переказ готівки, де вказана його адреса [ADDRESS] (а.с.141-145 т.1), так як вони свідчать лише про переказ коштів з вільно зазначеною адресою платника. Не надано суду доказів і укладення [PERSON] з [PERSON] договору купівлі-продажу замість договору дарування, зокрема, підтвердження сплати коштів за вказану земельну ділянку. Ніхто з допитаних свідків не був присутнім при оформленні даного договору, покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] щодо можливості купівлі спірної земельної ділянки грунтуються лише на їх припущеннях. За таких обставин, приймаючи до уваги вищевикладене, суд визнає за необхідне в частині позовних вимог про встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки до реєстрації шлюбу, визнання договору дарування удаваним правочином, визнання земельної ділянки спільним майном подружжя та визнання права власності на ? частину земельної ділянки в позові відмовити. 6 листопада 2013 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дудись В.Н., зареєстрований в реєстрі за номером 2137, яким все належне йому майно заповів своєму сину [PERSON] (а.с.76 т.1). Позивачка [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину після смерті [PERSON], та подали відповідні заяви до Ужгородської райдержнотконтори (а.с.52,55 т.1). Також подав заяву про прийняття спадщини інший спадкоємець за законом - батько померлого [PERSON], його мати - [PERSON] відмовилась від отримання обов'язкової долі в спадщині (а.с.53-54 т.1). Як вбачається з матеріалів справи (а.с.106-128,134-136,147-178,221-230,235-265 т.1), оглянутої в судовому засіданні медичної карти [PERSON], померлий [PERSON] з 2012 року страждав на тяжку хворобу: гліобластому лівої тім'яної долі головного мозку, з 10 грудня 2012 року йому було встановлено другу групу інвалідності. Згідно висновку судово-психіатричного експерта КЗ КОР «ОПИМО» смт.Глеваха Васильківського району Київської області № 85ц від 1 липня 2015 року, [PERSON] станом на 6 листопада 2013 року страждав на стійкий психічний розлад - слабоумство внаслідок пухлини головного мозку (лобної ділянки) і за своїм психічним станом не міг під час скоєння юридичних дій 6 листопада 2013 року, в тому числі і на момент складання заповіту, розуміти характер та значення своїх дій та керувати ними (а.с.111-114 т.2). Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та \\або\\ не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Враховуючи викладене, оскільки [PERSON] на момент складання ним оспорюваного заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, то суд вважає, що його волевиявлення не було вільним і не відповідало його волі, а тому спірний заповіт необхідно визнати недійсним. Оскільки судом заповіт [PERSON] визнається недійсним, то його син - [PERSON] втрачає право на спадкування за даним заповітом, а так як доказів неможливості оформлення ним своїх спадкових прав щодо спадкування за законом суду не надано, то суд вважає за необхідне в зустрічному позові відмовити. Відповідно до ст.88 ЦПК України з [PERSON] необхідно стягнути на користь [PERSON] на відшкодування витрат по сплаті судового збору 243,60 грн.

Outcome: partial