Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-06 00:00:00

В червні 2019 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом та просив суд усунути перешкоди у користуванні ним власністю шляхом визнання відповідача, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Вказаний позов обґрунтований тим, що 15.04.2010 року позивач на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Шовкошитня В.В., зареєстрованого в реєстрі за №4-798 став власником квартири [ADDRESS] . 05.06.2013 року відповідач була зареєстрована за вищевказаною адресою. Тобто вселення відповідача, яка була дружиною позивача та матір`ю спільної з позивачем дитини, відбулося як члена сім`ї власника житлового приміщення. 21.11.2015 року відповідач покинула сім`ю та по теперішній час за місцем проживання не з`являлася. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16.12.2016 року зміненого рішенням Апеляційного суду м. Києва від 08.02.2017 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано та визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] з батьком - позивачем. Також заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27.09.2018 року відповідача позбавлено батьківських прав. Місце перебування відповідача з листопада 2015 року достовірно не відомо, що стало підставою для звернення до суду з поданням головного державного виконавця Деснянського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального правління юстиції у м. Києві Данилюка Р.В. про оголошення розшуку боржника. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13.12.2017 року [PERSON] оголошено у розшук. Отже, відповідач перестала бути членом сім`ї позивача і власника квартири [ADDRESS] з 16.12.2016 року та не користується цією квартирою з 21.11.2015 року. Ухвалою судді від 21.06.2019 року відкрито провадження у вказаній вище справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання позивач не з`явився, надавши при цьому заяву від 07.10.2019 року відповідно до змісту якої вбачається, що останній просить суд розглядати справу за його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти ухвалення по справі заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, повідомлялась про місце та час розгляду справи згідно з положеннями ст. 128 ЦПК України, про причину неявки не повідомила,, заяву про розгляд справи за її відсутності не надіслала. Оскільки відповідач від якої не надійшло заяви про розгляд справи за її відсутності у судове засідання не з`явилась, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення по справі на підставі наявних у справі доказів, позивач у поданій до суду заяві не заперечував проти винесення заочного рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З матеріалів справи вбачається, що спірним житловим приміщенням є квартира [ADDRESS] . Як встановлено з витягу з Державного реєстру правочинів, 15.04.2010 року позивач на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Шовкошитня В.В., зареєстрованого в реєстрі за №4-798 став власником квартири [ADDRESS] . Відповідно до паспортних даних відповідача вбачається, що вона з 05.06.2013 року зареєстрована за вищевказаною адресою. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16.12.2016 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано та визначено місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] з батьком - позивачем. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27.09.2018 року відповідача позбавлено батьківських прав відносно її малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13.12.2017 року оголошено в розшук відповідача по справі - [PERSON] . За доводами позивача, які покладені в основу заявлених позовних вимог, факт не проживання відповідача у спірній квартирі підтверджується вищевказаними судовими рішеннями. Разом з тим, статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 386 ЦК України передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Тому право члена сім`ї власника квартири користування цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це житло. Таким чином, лише члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом у відповідності до вимог закону. При цьому приміщення, яке вони мають право займати, визначається самим власником. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Ч.2 ст.405 ЦК України визначає, що «член сім`ївласника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом», а ст.391 ЦК України передбачає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім`ї. Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України у разі виникнення спору між власником та членами сім`ї власника суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В позовній заяві позивач вказував на те, що відповідач у квартирі не проживає, квартплату та комунальні послуги не сплачує, будь-яких домовленостей між ним та відповідачем з приводу її проживання в квартирі не було і не могло бути, у зв`язку з чим він просить усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, висловленої в постанові постанові №6-158цс14 від 05.11.2014 року право користування житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло. За таких обставин суд приходить до висновку про обгрунтованість вимог позивача. Згідно п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є інвалідом ІІ групи, а отже звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, оскільки позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору як інвалід ІІ групи, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved