Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-27 00:00:00

В січні 2011 року позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання договору позики недійсним, посилаючись на те, що у березні 2010 року вони викупили від відповідача нежитлову будівлю автомийки з пунктом техобслуговування та три земельні ділянки, які розташовані в с. Маршинці Новоселицького району Чернівецької області за домовлену суму в 120 тис. євро. Оскільки, грошей для повного викупу вказаного нерухомого майна у них не було, у підтвердження факту укладання договору купівлі-продажу, 15 березня 2010 року вони уклали договір позики, відповідно до якого вони позичали у [PERSON] 40 тис. євро. Приймаючи до уваги, що грошові кошти фактично не були одержані ними та укладений договір не був спрямований на настання правових наслідків позики, просили визнати недійсним договір позики від 15 березня 2010 року. В судовому засіданні позивачі підтримали заявлені позовні вимоги та пояснили суду, що автомийку та земельні ділянки вони викупили від [PERSON], який був їх фактичним власником. Оскільки, грошові кошти від останнього у вигляді позики не отримали, просили задовольнити позов. Відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив суду, що в березні 2010 року він, шляхом надання посередницьких послуг, допоміг позивачу [PERSON] викупили у [PERSON] приміщення автомийки та три земельні ділянки в с. Маршинці Новоселицького району. Оскільки, у [PERSON] не було необхідної суми грошей для викупу даних об'єктів, він позичав позивачам 40 тис. євро, про що 15 березня 2010 року уклали відповідний договір позики, який був нотаріально посвідчений. Вважає вимоги позивачів щодо визнання недійсним даного договору безпідставними та просив відмовити їм у позові. Свідок [PERSON] показав суду, що у березні 2010 року відповідач допоміг йому продати позивачу [PERSON] автомийку та три земельні ділянки в с. Маршинці Новоселицького району. Він був власником вказаного нерухомого майна, а [PERSON] займався всіма робочими питаннями, в тому числі і з їх продажу. В рахунок вартості купленого майна, [PERSON] мав погасити в банк кредити отримані ним, його дружиною [PERSON] та [PERSON], в підтвердження чого передав у іпотеку банку куплене нерухоме майно. Крім цього, позивачі мали передати йому за договором купівлі-продажу близько 40 тис. євро. Про обставини, укладання договору позики між сторонами йому нічого не відомо. Аналогічні покази дали допитані як свідки [PERSON] та [PERSON]. Свідок [PERSON] показав суду, що він продав [PERSON] приміщення автомийки в с. Марщинці Новоселицького району, який в послідуючому продав її позивачу [PERSON]. Про укладені між сторонами договори, нічого не знає. Свідок [PERSON] показала суду, що працює у Новоселицькому відділенні банку «Аваль», який обслуговує отримані [PERSON], [PERSON] та [PERSON] кредити. Приміщення автомийки та земельні ділянки позивача [PERSON] знаходяться у іпотеці банку. Про договірні зобов'язання сторін по справі, нічого не знає. Допитана у судовому засіданні нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] показала суду, що 15 березня 2010 року до неї звернулися сторони по справі посвідчити договір позики, за яким позивачі отримали від відповідача 40 тис. євро. Перед виконання вказаної нотаріальної дії, вона роз'яснила сторонам їх права при укладанні договору та упевнившись з пояснень позивачів, що вони отримали від відповідача 40 тис. євро, посвідчила вказаний договір позики, який був підписаний сторонами. Будь-яких клопотань або заяв при його оформлені та посвідчені від сторін не надійшло. Оцінюючі у сукупності пояснення сторін, свідків та досліджені матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити у зв'язку із його безпідставністю з наступних підстав. Судом встановлено, що 15 березня 2010 року сторони уклали нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до якого позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] отримали позику від [PERSON] 40 тис. євро, яких зобов'язалися повернути позикодавцю в строк до 15 листопада 2010 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позивальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Згідно ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Але при цьому, якщо договір має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Приймаючи до уваги, що відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає недоведеними посилання позивачів на той факт, що вони не отримали від відповідача позику в сумі 40 тис. євро згідно договору від 15 березня 2010 року, оскільки ця обставина спростовується змістом даного договору, який укладений із дотриманням форми, передбаченої ст. 1047 ЦК України, поясненнями відповідача [PERSON] та показами свідка - нотаріуса [PERSON]. З договорів купівлі-продажу від 24 березня 2010 року слідує, що [PERSON] продав [PERSON] нежитлову будівлю автомийки з пунктом техобслуговування і міні-баром, яка розташована по [ADDRESS], а також земельні ділянки, які розташовані по [ADDRESS]. Тому, посилання позивачів на те, що відповідач не міг позичати позивачам 40 тис. євро, у зв'язку із тим, що він сам продав їм нежитлову будівлю автомийки та земельні ділянки, спростовуються зазначеними договорами купівлі-продажу, поясненнями [PERSON] та показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з яких слідує, що позивач [PERSON] купив вказане нерухоме майно у [PERSON]. Позивачами не надано доказів та судом не встановлено фактів, що оспорюваний договір позики між сторонами укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості між сторонами або під впливом тяжкої обставини. Таким чином, суд не вбачає підстав для визнання договору позики між сторонами недійсним, у зв'язку із чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі ст.ст. 509, 510, 1046, 1047, 1051 ЦК України, суд

Outcome: dismissed