Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-11 00:00:00

В травні 2014 року позивач звернулася до суду із вищевказаним позовом, в якому просила суд визнати незаконними рішення Київської міської ради №409/3847 від 26.08.2010 в частині надання [PERSON] у приватну власність земельної ділянки в розмірі 0,03 га, яка розташована за адресою [ADDRESS] за кодом 72:153:020 (земельна справа №П-5973), №42/5429 від 17.02.2011 в частині уточнення адреси - [ADDRESS] та відповідно недійсними виданий на їх підставі державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 30.09.2011 (а.с.4-11) В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що рішенням Київської міської ради (далі - КМР) №409/3847 від 26.08.2010 [PERSON] була надана у приватну власність земельна ділянка у розмірі 0,03 га, розташована в [ADDRESS] за кодом 72:153:020 (земельна справа №П-5973). Підставою стало рішення №647 виконкому Залізничної районної ради депутатів трудящих від 08.04.1968. Рішенням КМР №42/5429 від 17.02.2011 усунено помилку в нумерації та виправлено на «[ADDRESS]». Посилаючись на те, що в тексті додатків до обох рішень є посилання тільки на рішення №647 від 08.04.1968, орган місцевої влади, на думку позивача, повинен був керуватися тим, що 26.11.1968 був погоджений та прийнятий план даної земельної ділянки та чітко встановлені її межі в натурі. Крім того, ділянка площею 0,06 га надавалася у безстрокове користування двом особам - [PERSON] (матері позивача) та [PERSON] (батьку відповідача [PERSON]) За загальним правилом, позивач вважає, що закон не має зворотної дії у часі, тому потрібно виходити з правил чинної на той період Постанови ЦВК СРСР від 15.12.1928 «Загальні основи землекористування та землевпорядкування» (до вступу в дію в 1969 році «Основ земельного законодавства СРСР та союзних республік» від 08.07.1970 ЗК УРСР). За вказаною постановою права землекористувачів щодо спільної земельної ділянки були рівними. У державному акті на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 30.09.2011, виданому на ім`я [PERSON] №06-7-05906 зазначене цільове призначення земельної ділянки - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та її розмір - 0,0346 га, що за переконанням позивача «нівелює» рівність її прав із відповідачем [PERSON] Рішенням виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м. Києва від 13.09.1982 №1213 матері позивача [PERSON] видано свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS] жилою площею 34,1 кв.м та закріплено земельну ділянку площею 0,03 га. Також позивач стверджує, що за суміжним будинком [ADDRESS] закріплено земельну ділянку 0,03 га (свідоцтво про право власності на цей будинок видане [PERSON], батькові відповідача [PERSON]), що, на думку позивача, свідчить про рівність прав позивача та відповідача [PERSON] Після смерті [PERSON] позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, в тому числі і на вищезазначений будинок і земельну ділянку. Позивач стверджує, що вона має право на земельну ділянку площею 0,03 га і не менше, навпаки наполягає на тому, що відповідач [PERSON] протиправно користується частиною її ділянки. 30.09.2011 [PERSON] було видано державний акт на право власності на вищезазначену земельну ділянку по [ADDRESS]. Вважає, що було порушено порядок видачі державного акту, оскільки не було враховано план меж земельної ділянки та їх опис, і додаток до нього - список співвласників земельної ділянки. Підсумовуючи викладене, позивач зауважує, що при підготовці технічної документації земельної справи П-5973 [PERSON] у період винесення рішення КМР №409/3847 від 26.08.2010, рівно як у період складання та видачі державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 30.09.2011 були повністю проігноровані права позивача як землекористувача. В ході судового розгляду справи позивач уточнила свої вимоги шляхом їх зменшення, зазначивши, що просить визнати недійсним вищезазначений державний акт на право власності на земельну ділянку, оскільки межі такової не були із нею узгоджені (а.с.35-36 Том №2) Особи, які приймають участь у справі, в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином відповідно до положень ст.74 ЦПК України (а.с.72, 73 Том №2) В свою чергу, позивач подала заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с.74 Том №2) Представник відповідача [PERSON] надав суду письмові заперечення, з яких вбачається, що між сторонами тривалий час існують напружені стосунки з приводу даних земельних ділянок. При цьому, знаковою, як він зазначає, подією стало рішення виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м. Києва від 13.09.1982 №1213, яким було оформлено право власності на житлові будинки та присвоєні поштові адреси (номер «17» - гр. [PERSON] матері позивача та закріплено а ними земельну ділянку розміром 300 кв.м, а гр. [PERSON] - «17-А» та також земельну ділянку 300 кв.м), а до цього часу будинок був спарений та мав одну адресу. Представник відповідача акцентує увагу суду на тому, що раніше спір між сторонами в частині усунення перешкод у користуванні спірними ділянками вирішувався як Солом`янським районним судом м. Києва, так і Апеляційним судом м. Києва, які приймали рішення. Встановлені ж ними обставини справи він просить прийняти до уваги під час винесення рішення по цій справі. Так, доводить до відома суду, що земельні ділянки по [ADDRESS] це самостійні об`єкти нерухомого майна, що коли відповідач [PERSON] звернулася із відповідною заявою про приватизацію спірної земельної ділянки, то була дотримана передбачена законом процедура, а рішення виніс передбачений законом орган. Більше того, відбулася і інвентаризація обох вищезазначених земельних ділянок. Щодо узгодження безпосередньо із позивачем меж, то пояснив, що на час приватизації [PERSON] спірної земельної ділянки, позивач не проходила по документам ні як власник, ні як землекористувач. Щодо «захоплення» [PERSON] землі позивача, то навів, що будь-яких належних та допустимих доказів цього позивачем суду не представлено, а отримання у власність більше на 46 кв.м землі пояснив тим, що фактично обидві земельні ділянки мали збільшену площу і це встановлено під час такої інвентаризації. Зокрема, з технічних паспортів на домовладіння вбачається, що за будинком №17, власником якого є гр. [PERSON] про інвентаризовано 353 кв.м земельної ділянки, а за будинком №17-А, власником якого є [PERSON] - 352 кв.м, тобто це вже більше ні 600 кв.м за обидві ділянки в сумі, на чому так весь час наполягає позивач. Він категорично заперечував проти визнання незаконним рішення КМР, оскільки в жодному разі процедура при прийнятті такого рішення порушена не була. Жодні права третіх осіб також не порушені. Звертав увагу суду на те, що раніше суди вже спростовували і твердження позивача про самозахват [PERSON] ділянки [PERSON] і самовільне встановлення паркану [PERSON] тощо. Навпаки, відповідач [PERSON] зауважує, що позивач фактично користується земельною ділянкою 382,17 кв.м, замість 300 кв.м. Окрім того, наводить рішення КМР від 07.07.1998 №65 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків і господарських будівель», згідно якого [PERSON] було передано у власність земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,039 га. Таким чином, відповідач [PERSON] вважає, що фактично за вказаним домовладінням наявні більша площа аніж та, що вказана в рішенні виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м. Києва від 13.09.1982 №1213. Щодо порушення порядку видачі держаного акту, то представник відповідача [PERSON] зазначає наступне, що на момент оформлення державного акту відповідачу, користувачем земельної ділянки по [ADDRESS] зазначена [PERSON], яка померла 06.01.1998. В свою чергу, [PERSON] не зверталася до Головного управління земельних ресурсів, КМР із заявою на інвентаризацію земельної ділянки, копії свідоцтва на спадщину не надавала, технічна документація для внесення змін в базу даних Державного земельного кадастру не розроблялася, а тому з`ясувати хто є сусіднім користувачем за вказаною адресою вказані органи не мали можливості. Саме тому що позивач не надала відповідні необхідні документи даним органам, то і в державному акті [PERSON] одним із сусідів було зазначено [PERSON] по наявній інформації. Підставі для задоволення позову не вбачає. Окрім того, просить застосувати строки позовної давності (а.с.51-55 Том №1) Представник КМР просив розглянути справу за його відсутності, направив на адресу суду письмові заперечення, згідно яких наполягає на тому, що КМР діяла під час винесення оспорюваного рішення виключно в межах своїх повноважень, а оспорюваний державний акт було видано саме на виконання рішення КМР, які є обов`язковими для виконання. Звертав увагу суду на те, що після смерті своєї матері [PERSON] позивач не оформила право власності та право користування на земельну ділянку [ADDRESS]. Відтак і по наявним документам неможливо було узгоджувати апріорі межі із померлою на той час [PERSON] Посилалися також на існуючи між сторонами [PERSON] та [PERSON] рішення судів, які не тільки свідчать про існування конфлікту з приводу користування та визначення меж земельної ділянки, але й про те, що позивач, на думку представника КМР, намагається навіть за наявності рішення суду, яке набрало законної сили, оспорити його шляхом «надуманих» заяв про скасування цього рішення за ново виявленими обставинами. Вважав, що позивач не довів належними та допустимими доказами свої позовні вимоги (а.с.120-123, 164-166 Том №1) Представник Департаменту земельних ресурсів також просив суд розглянути справи за його відсутності та відмовити у задоволенні позову, долучивши до справи письмові заперечення, згідно яких позивач своє право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] не оформила. Більше того, будь-які права чи законні інтереси вважати порушеними, представник третьої особи вважав за можливе виключно в разі доведеності цих обставин, проте позивач цих вимог ЦПК України не дотрималась (а.с.168-169 Том №1) Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України) Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України) Так, згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням, зокрема, у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті ж самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18.10.2007 та рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11.06.2008 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи Солом`янська районна в м. Києві рада, Головне управління земельних ресурсів м. Києва про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визначення порядку користування земельною ділянкою та встановлення меж, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи Солом`янська районна в м. Києві рада, Головне управління земельних ресурсів м. Києва про усунення перешкод в здійсненні права власності та знесення самочинно зведеної прибудови, достовірно встановлені наступні обставини справи (а.с.56-64 Том №1) Так, рішенням виконкому Залізничної районної ради народних депутатів м. Києва №1213 від 13.09.1982 за матір`ю [PERSON] - [PERSON] та батьком [PERSON] - [PERSON] - закріплено по 300 кв.м земельної ділянки по [ADDRESS], видані свідоцтва про право власності на збудовані ними житлові будинки та присвоєні останнім номери відповідно 17 та 17-А. У 1993 році компетентною землевпорядною організацією встановлено межі земельних ділянок в натурі, що виділені [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про що складені відповідні акти (а.с.74-77 Том №1) Це свідчить про те, що за вказаним домовладінням фактично наявна більша площа ніж та, що вказана у рішенні виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м. Києва від 13.09.1982 №1213. Головне управління земельних ресурсів під час розгляду спору між сторонами раніше також не заперечувало, що в користуванні сторін знаходилися земельні ділянки, розмір яких перевищував розмір виділених під будівництво. Це ж підтверджується і техпаспортами на будинковолодіння сторін. Згідно технічних паспортів на будинковолодіння вбачається, що за будинком 317, власником якого є [PERSON], проінвентарізовано 353 кв.м земельної ділянки, а за будинком №17-А, власником якого є [PERSON] - 353 кв.м. Достовірно також встановлено, що згідно даних земельного кадастру станом на 26.05.2005 земельна ділянка проінвентарізована за [PERSON], матір`ю [PERSON], в розмірі 382,17 кв.м з присвоєнням їй кадастрового номеру 72153021, а за [PERSON] і її батьком [PERSON] - інвентаризована земельна ділянка площею 349,52 кв.м з присвоєнням їй також кадастрового номеру. Таким чином, суди прийшли до висновку про те, що [PERSON] та [PERSON] були суміжними користувачами, межі земельних ділянок яких встановлені в натурі, у користуванні кожної з них вже на той час перебувала окрема земельна ділянка, тому суд визнав неправомірним порушення перед судом питання про визначення порядку користування земельними ділянками, так і про встановлення межі між ними і відмовив у обох позовах (а.с.56-64 Том №1) [PERSON] є власником домовладіння [ADDRESS] (з 1983 року на 4/10 частини на підставі договору дарування, з 2005 року на 6/10 частин на підставі договору дарування) [PERSON] успадкувала в 1998 році від своєї матері [PERSON] домовладіння [ADDRESS]. Обидві сторони є власниками окремих об`єктів, яким навіть присвоєні окремі поштові адреси. В той же час, своє право власності на відповідні земельні ділянки, оформила лише [PERSON], звернувшись до КМР із заявою про приватизації земельної ділянки, яка перебувала в її користуванні (кадастрова справа П-7919) (а.с.205-228) Приймаючи до уваги вищенаведені рішення, вбачається, що відповідач [PERSON] скористалася своїм правом на отримання у власність тієї земельної ділянки, яка перебувала у її (окремому) користуванні. За заявою [PERSON] від 21.07.1997 на підставі рішення Київради №65 від 07.07.1998 їй було передано у власність земельну ділянку площею 0,039 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Кадастрова справа ПА-2659 (а.с.78, 185 Том №1) Як вбачається із кадастрової справи П-8077 від 14.03.2011 її донька [PERSON] - позивач у справі, лише 20 серпня 2010 року звернулася до КМР із вимогою внести зміни у вищезазначене рішення КМР №65, замінивши прізвище «[PERSON]» на «[PERSON]», оскільки вона отримала в спадщину будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину (а.с.195-204) При цьому, в самій кадастровій справі відповідне рішення КМР відсутнє. В той же час, згідно матеріалів справи 14.07.2011 КМР прийняла рішення №815/6202, яким внесла зміни в рішення КМР від 07.07.1998 №65 «Про передачу у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків і господарських будівель», замінивши прізвище «[PERSON]» та «[PERSON]» (а.с.162-163 Том №1) Проте позивачем не заперечується, що відповідний державний акт нею не отримувався. Рішенням КМР від 26.02.2010 №4099/3847 «Про приватизацію земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у Солом`янському районі м. Києва» [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,03 га (а.с.210-211 Том №1) Рішенням КМР від 17.02.2011 №42/5429 «Про приватизацію земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у Солом`янському районі м. Києва» внесено зміни у вищезазначене рішення в частині будинку по [ADDRESS] (а.с.210 Том №1) Як вбачається з кадастрової справи станом на липень 2011 року проводилися роботи щодо можливості інвентаризації, перенесенню меж в натурі, розробки проекту відведення, погодження місця розташування (а.с.213 Том №1) Згідно ситуаційної схеми серед відомостей по сусідам, суміжним ділянкам, за наявними даними на той період містяться відомості щодо [PERSON] (а.с.215 Том №1) Таким чином, в матеріалах справи знайшли підтвердження доводи представників відповідачів і третьої особи щодо того, що на момент оформлення державного акту відповідачу [PERSON] в базі даних Державного земельного кадастру користувачем земельної ділянки по [ADDRESS] значилась не [PERSON], а її померла вже на той час матір і матеріали витребуваних судом кадастрових справ це підтверджують. У матеріалах кадастрової справи чітко зафіксовано, що наявна інформація про її смерть - свідоцтво про смерть [PERSON] (а.с.220 Том №1). Інші ж суміжні землекористувачі свої підписи в акті встановлення та узгодження меж земельної ділянки поставили. Згідно акту здачі прийомки перенесених в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки, переданої у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд від 10.06.2011 - були встановлені межі земельної ділянки у [ADDRESS], площа її склала 345,93 кв.м, кадастровий номер 8 000 000 000:72:153:0020 та видано державний акт на право власності на цю земельну ділянку [PERSON] (а.с.220 на звороті, 221 Том №1) Зазначена площа земельна ділянки цілком узгоджується із пунктами 3.2 рішення КМР від 26.02.2010 №409/3847 та рішення КМР від 17.02.2011 №42/5429 «Про приватизацію земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд у Солом`янському районі м. Києва», згідно яким площі земельних ділянок можуть і будуть уточнюватися після встановлення їхніх меж у натурі (а.с.209 Том №1) Таким чином, суд приходить до висновку про те, що при видачі оспорюваного державного акта була дотримана процедура, передбачена законом. Підстав визнавати рішення ради, на підставі яких він був виданий, незаконними, під час розгляду справи також не встановлено. Так суд акцентує увагу позивача на тому, що саме позивач користується своїми правами щодо визначення предмету і підстав позову. Обов`язок же довести законність і обґрунтованість своїх вимог покладається повністю на сторону, яка про ці вимоги заявляє щодо кожної обставини на їх обґрунтування. Згідно ст.3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, ЗК України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Згідно ст.14 Конституції України право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно ст.9 ЗК України розпорядження землями територіальної громади міста, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок із земель комунальної власності у користування відноситься до повноважень КМР. П.п.а-л ст.9 ЗК України КМР належить право розпорядження землями територіальної громади м. Києва, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності тощо. Згідно п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції станом на момент виникнення спірних взаємовідносин, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією пленарних засідань сільських, селищних, міських рад. Згідно ст.59 Законну України «Про місцеве самоврядування в Україні» КМР в межах своїх повноважень приймає нормативно-правові акти та інші акти у формі рішень. Частиною 1 статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Таким чином, КМР діяла в межах своїх повноважень, а позивачем не наведено жодної підстави для визнання рішень КМР незаконними, а ті підстави, на яких наполягала позивач як на підставу визнання недійсним державного акту, в ході розгляду справи свого підтвердження не знайшли. Саме збільшення площі земельної ділянки на 46 кв.м відповідно до переданої 0,0300 га рішенням КМР від 26.02.2010 №409/3847 відбулося не за рахунок земельної ділянки по [ADDRESS], а в результаті уточнення меж земельної ділянки з урахуванням вимог п.5 ст.19 рішення КМР від 15.07.2004 №457/1867 «Про порядок передачі (надання) земельних ділянок в користування або у власність у м. Києві» із змінами та доповненнями, оскільки під час розгляду справи також було встановлено, що площа і земельної ділянки по [ADDRESS] більша, аніж 0,039 га згідно останніх інвентаризацій, про які мова йшла вище (а.с.106-107 Том №1) Згідно ч.1 ст.144 Конституції України рішення органів місцевого самоврядування є обов`язковими для виконання на відповідній території. Згідно ст.81 ЗК України громадяни набувають право власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були їм раніше надані у користування. Частиною 6 статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. В даному випадку, на виконання рішення КМР землевпорядними організаціями були виконані роботи, необхідні для передачі у власність і відповідного оформлення цього шляхом видачі державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] Обставини щодо захоплення відповідачем [PERSON] частини земельної земельної ділянки [PERSON] не доведені позивачем належними та допустимим доказами. Крім того, суд акцентує увагу позивача на тому, що на даний час їй на праві власності земельна ділянка по [ADDRESS] не належить. Право власності є непорушним. Ніхто не можу бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки право власності відповідача [PERSON] на відповідну земельну ділянку підтверджується оспорюваним державним актом, підстав для визнання якого недійсним в судовому засіданні не було встановлено. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Права, свободи чи інтереси позивача під час винесення вищезазначених рішень КМР та отримання [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] не порушені. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed