Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

До Городнянського районного суду звернулась позивач з позовом до відповідача про відібрання дитини і повернення дитини. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що після розлучення з відповідачем, за обоюдною згодою було визначено місце проживання сина [PERSON] [INFO]. Згідно згоди дитина повинна проживати разом з позивачем за адресою [ADDRESS]. 12 квітня 2016 року відповідач самовільно, шляхом викрадення дитини, змінив місце проживання дитини, перевіз сина до своїх батьків, де проживає і сам за адресою [ADDRESS], не дозволяючи їй спілкуватись з дитиною. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали вимоги і просила повернути їй дитину. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, надали письмові заперечення та мотивуючи тим, що в зв'язку з виїздом позивача на роботу в м. Київ, між нею та відповідачем була досягнута угода про проживання дитини разом з відповідачем в будинку його батьків в м. Городня, вул. Петровського, 4. Коли дитина знаходилась за місцем проживання позивача відповідач був позбавлений права спілкуватися з сином. 12 квітня 2016 року відповідач посадив до автомобіля сина, який гуляв на вулиці, і відвіз його до помешкання своїх батьків, де дитина знаходиться в теперішній час. Представник органу опіки і піклування Городнянської РДА в судовому засіданні пояснив, що належні умови для проживання дитини створені як позивачем так і відповідачем, а по відношенню до позову покладається на рішення суду. Вислухавши показання свідків, пояснення учасників судового розгляду, вивчивши письмові докази суд вважає, що позов підлягає задоволенню, а вимоги позивача правомірними, виходячи з наступного. 29 квітня 2011 року сторони уклали шлюб, а 20 лютого 2014 року за рішенням Городнянського райсуду сторони розлучились. Від шлюбу вони мають спільного сина - [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що за згодою батьків (позивача та відповідача) було встановлено постійне місце проживання дитини, а саме проживання з матір'ю за адресою: [ADDRESS]. Даний факт підтверджується: випискою з домової книги про реєстрацію місця проживання дитини (а.с.9), Рішенням Городнянського районного суду від 18 лютого 2014 року про стягнення аліментів з відповідача на користь позивача (а.с.6). Фактом сплати аліментів відповідачем до теперішнього часу . Довідкою виконкому Городнянської міської ради про склад сім'ї позивача (а.с. 10). Актом обстеження умов проживання від 23 лютого 2016 року, в якому вказано «дитина весела, рухлива, грається з матір'ю». (а.с. 11) Відповідно до ч.1 ст.162 СК України якщо один із батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону чи рішення суду проживала малолітня дитина, змінить місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що дитина періодично проживала у помешканні матері позивача так і у будинку батьків відповідача в залежності від життєвих ситуацій, які склались на той час. Відповідачем не надано доказів про досягнення згоди матері дитини на постійне проживання її разом батьком. Недосягнення згоди між батьками з приводу проживання дитини підтверджується зверненням відповідача до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, про що свідчить ухвали Городнянського райсуду про відкриття провадження у справі та зупинення провадження у справі. Факт самочинної зміни місця проживання дитини не заперечував відповідач в судовому засіданні. Відповідно до ч.2 ст.162 СК України дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я. Вказаних фактів у судовому засіданні не встановлено. Судом встановлено, що батько дійсно найкращим чином виконує свої обов'язки щодо виховання та утримання сина, що підтверджується свідченнями свідків, але місце проживання дитини за згодою батьків після розлучення визначено з матір'ю і будь яких суттєвих змін у стосунках сторін з дитиною судом не встановлено . Суд не вбачає, що самовільну зміну місця проживання дитини було здійснено відповідачем шляхом викрадення. Суд не бере до уваги факти того, що мати тимчасово виїзджала на роботу до м. Києва і в той час не спілкувалась з дитиною. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. У відповідності з ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо відібрання дитини, від особи, яка утримує її у себе не на підставі закону або рішення суду обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Судом встановлено, що орган опіки та піклування при складанні висновку посилався створення належних умов проживання дитини сторонами та поклався на вирішення спору між батьками в судовому порядку. При таких обставинах суд вважає, що позов підлягає задоволенню. У відповідності ст.88 ЦПК України сплачений судовий збір позивачем має бути стягнутий з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved