Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

В січні 2016 року ПАТ «Фідобанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права іпотеки на квартиру під № 6, загальною площею 516,3 кв.м., житловою площею 360,1 кв.м., що розташована у будинку № 8 по пров. Воронцовському в м. Одесі та належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 14.06.2012 р., й про звенення стягнення на предмет іпотеки - вказану квартиру в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/1581/74/01881 від 10.04.2007 р. у загальному розмірі 13018603,67 грн., яка складається з заборгованості в доларах США 530333,50 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ (23,451305г рн. за 1 дол. США) на 16.12.2015 р. становить 12437012,66 грн., та заборгованості в гривні 581591,01 грн. (з яких: прострочені нараховані проценти 69110,87 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 1620740,09 грн.; нараховані проценти по 15.12.2015 р. включно 151,06 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 3542,55 грн.; борг за простроченою частиною кредиту 21395,19 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 501745,13 грн.; залишок строкової заборгованості по кредиту 439676,38 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 10310984,89 грн.; пеня за несвоєчасну сплату кредиту та процентів 581591,01 грн.) шляхом визнання права власності за ПАТ «Фідобанк» на цей предмет іпотеки, вартість якого згідно звіту про оцінку від 12.02.2016 р. становить 10291976,00 грн. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що, по-перше, відповідач не виконує свої грошові зобовязання за кредитним договором № 014/1581/74/01881 від 10.04.2007 р. щодо повернення наданого кредиту та внесення плати за користування кредитом у розмірі, строки і на умовах визначених цим договором; а, по-друге, в забезпечення виконання відповідачем зобовязань за вказаним кредитним договором, 10.04.2007 р. між позивачем і відповідачем було укладено іпотечний договір за р. № 273, згідно з яким відповідач передав банку в іпотеку квартиру під № 6, загальною площею 242,7 кв.м., що розташована у будинку № 8 по пров. Воронцовському в м. Одесі та належала йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 10.04.2007 р. за р. № 272, але згодом рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07.09.2007 р. по справі № 2-7624/07 р. за відповідачем було визнано право власності на нежитлове горищне приміщення № 607, загальною площею 261,2 кв.м., що розташоване у будинку № 8 по пров. Воронцовському в м. Одесі, а 14.06.2012 р. виконкомом Одеської міської ради відповідачу було видано свідоцтво про право власності на квартиру № 6, загальною площею 516,3 кв.м., житловою площею 360,1 кв.м., що розташована у будинку № 8 по пров. Воронцовському в м. Одесі, замість договору купівлі-продажу від 10.04.2007 р. за р. № 272 та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07.09.2007 р. по справі № 2-7624/07. Позивач веде дану справу в суді через свого представника [PERSON], яка просила розглянути справу без участі представника позивача та задовольнити позов, про що подала адресовану суду свою письмову заяву, яка приєднана судом до матеріалів справи. Відповідач [PERSON] не повідомив суду причину своєї неявки, хоча про дату і місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить зворотне поштове повідомлення про одержання ним судової повістки. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти ; за ч.2 цієї статті до відносин за кредитним договором застосовуються вимоги закону за позикою. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з положеннями статей 530, 612, 625 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Судом установлено, що згідно кредитного договору № 014/1581/74/01881 від 10.04.2007 р. відкрите акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Престиж», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Фідобанк», надало [PERSON] кредит у розмірі 539000,00 дол. США на строк користування 240 місяців, з 10.04.2007 р. по 09.04.2027 р., із сплатою процентів за користування кредитними коштами за процентною ставкою у розмірі 12,0 % річних, з погашенням кредиту та сплатою процентів за користування кредитом шляхом внесення щомісячних анутентних платежів в терміни, розмірі та на умовах, що встановлені цим договором, з датою кінцевого повернення кредиту та усіх нарахувань за ним 09.04.2027 р. Відповідно до п. 3.5. цього кредитного договору, в забезпечення виконання позичальником усіх грошових зобовязань за цим договором, 10.04.2007 року між ВАТ «АКБ «Престиж» та [PERSON] був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за р. № 273, за умовами якого [PERSON] надав банку в іпотеку квартиру під № 6, загальною площею 242,7 кв.м., житловою площею 170,1 кв.м., що розташована у будинку № 8 по пров. Воронцовському в м. Одесі та належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 10.04.2007 р. за р. № 272, заставною вартістю 34079972,00 грн. Пунктом п. 9.1. згаданого кредитного договору передбачено, що за порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом, передбачених положеннями цього договору, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення. Через неналежне виконання умов кредитного договору № 014/1581/74/01881 від 10.04.2007 р., у відповідача [PERSON] станом на 16.12.2015 р. виникла заборгованість за цим договором у загальному розмірі 13018603,67 грн., яка складається з заборгованості в доларах США 530333,50 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ (23,451305 грн. за 1 дол. США) на 16.12.2015 р. становить 12437012,66 грн., та заборгованості в гривні 581591,01 грн. (з яких: прострочені нараховані проценти 69110,87 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 1620740,09 грн.; нараховані проценти по 15.12.2015 р. включно 151,06 доол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становмть 3542,55 грн.; борг за простроченою частиною кредиту 21395,19 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 501745,13 грн.; залишок строкової заборгованості по кредиту 439676,38 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 10310984,89 грн.; пеня за несвоєчасну сплату кредиту та процентів 581591,01 грн.). Відповідно до п.п. 5.2., 5.6, 6.5. цього договору, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником умов цього договору, зокрема щодо часткового погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, кредитор має право достроково вимагати погашення заборгованості позичальника за кредитом, включаючи нараховані відсотки за користування кредитом та штрафні санкції. При цьому, таке стягнення здійснюється за рахунок коштів, майна та майнових прав позичальника, включаючи забезпечення за цим договором, за умови попередньої (за 30 днів) надіслання відповідної вимоги позичальньику рекомендованим листом. Згідно зі ст. 575 ЦК України іпотека є окремим видом застави. Статтею 589 ЦК України та статю 20 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржиком основного зобовязаня заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі якщо в момент настання терміну виконання зобовязання, забезпеченого заставою, воно не буле виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Відповідно до ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержате набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку»\~передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Пунктом 5.2. іпотечного договору від 10.04.2007 р. за р. № 273 передбачено, що іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобовязання, якщо у момент настання строку виконання зобовязань за кредитним договором вони не будуть виконані, а саме при повному чи частковому неповерненні у встановлений кредитним договором строк суми кредиту, або при несплаті або частковій несплаті у встановлені кредитним договором строки сум процентів, комісійної винагороди, сум неустойки (пені, штрафних санкцій). Згідно п. 5.4. цього іпотечного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема на підставі рішення суду. У відповідності до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. Пункт 5.5.1. вказаного іпотечного договору встановлює, що у відповідності до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» цей договір є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі якого іпотекодержатель на власний розсуд може, зокрема згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» задовольнити забезпечені іпотекою вимоги іпотекодавця за кредитним договором шляхом набуття права власноті на предмет іпотеки. \~ Відповідно до положень\~ст. 35 Закону України «Про іпотеку»\~у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стисли й зміст п орушених зобовязань, вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочасти звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Аналогічні положення містяться й у п. 5.1. іпотечного договору від 10.04.2007 р. за р. № 273. Проте позивач не надав суду доказів на підтвердження дотримання ним вказаних правил. Вирішуючи дану справу, суд враховує норми ч. 2, 3 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», згідно з якими положення ч. 1 цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися у будь-якій час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку та не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені ст. 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомлення затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки. Аналогічні подоження містятьсі й у другому абзаці п. 5.1. іпотечного договору від 10.04.2007 р. за р. № 273. Також суд бере до уваги, що після укладення вказаного іпотечного договору, відповідач набув право власності на нежитлове горищне приміщення № 607, загальною площею 261,2 кв.м., що розташоване у будинку № 8 по пров. Воронцовському в м. Одесі, на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07.09.2007 р. по справі № 2-7624/07 р., зареєстрованого КП «ОМБТІ та РОН» 08.07.2008 р. (номер запису : 2533 в книзі : 78неж-191), й 14.06.2012 р. виконкомом Одеської міської ради відповідачу було видано свідоцтво про право власності на квартиру № 6, загальною площею 516,3 кв.м., житловою площею 360,1 кв.м., що розташована у будинку № 8 по пров. Воронцовському в м. Одесі, - на підставі декларації про готовність обєкта до експлуатації, зареєстрованої інспекцією ДАБК в Одеській області 28.05.2012 р. № ОД 14312084702, та замість договору купівлі-продажу від 10.04.2007 р. за р. № 272, зареєстрованого КП «ОМБТІ та РОН» 12.04.2007 р. (номер запису : 485 в книзі : 636пр-136), і рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07.09.2007 р. по справі № 2-7624/07, зареєстрованого КП «ОМБТІ та РОН» 08.07.2008 р. (номер запису : 2533 в книзі : 78неж-191) Частиною 3 статті 5 Закону України «Про іпотеку» передбачено що іпотека поширюється на частину обєкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий обєкт нерухомості. З огляду на наведене, суд погоджується з доводами позивача стосовно того, що оскільки нежитлове приміщення горища, загальною площею 261,2 кв.м., що розташоване у будинку № 8 по пров. Воронцовському в м. Одесі, право власності на яке відповідач набув на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07.09.2007 р. по справі № 2-7624/07, станом на теперішній час є невідємною частиною квартири під № 6 будинку № 8 по пров. Воронцовському в м. Одесі, право власності на яку відповідач набув на підставі договору купівлі-продажу від 10.04.2007 р. за р. № 272 та яка була передана відповідачем в іпотеку за іпотечним договором від 10.04.2007 р. за р. № 273, то іпотека поширюється на новоутворену квартиру в результаті проведеної відповідачем реконструкції вказаних квартири та приміщення горища, а саме квартиру під № 6, загальною площею 516,3 кв.м., житловою площею 360,1 кв.м., що розташована у будинку № 8 по пров. Воронцовському в м. Одесі та належить йому на підставі свідоцтва про право власності від 14.06.2012 року Серії САЕ № 672221, зареєстрованого КП «ОМБТІ та РОН» 05.07.2012 р. (номер запису : 485 в книзі : 777пр-165). Таким чином, в звязку з тим, що відповідачем було отримано новий правовстановлюючий документ і не було підписано будь-яких додаткових угод до іпотечного договору від 10.04.2007 р. за р. № 273, то це може спричинити втрату предмету іпотеки. Згідно наданого позивачем суду звіту про оцінку, виконаного оцінювачем ТОВ «Консалтинговий центр «Маркон» [PERSON], станом на 12.02.2016 року ринкова вартість квартири під № 6, загальною площею 516,3 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, пров. Воронцовський, 8, складає 10291976,00 грн. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку»\~передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої\~статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для подальшої реалізації. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в п. 38\~Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012р. № 5, у випадку якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (ст. 37 Закону України «Про іпотеку»), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до\~ст. 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно. Пунктом 39 зазначеної Постанови судам роз'яснено, що з урахуванням положень ч. 3 ст.\~33, ст.\~36, ч. 1 ст.\~37 Закону України «Про іпотеку»\~іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої\~статті 16 ЦК\~має право вимагати застосування його судом. Таким чином, позивач набув право на задоволення вимог по поверненню грошових коштів шляхом звернення стягнення на квартиру, що була передана в іпотеку. 07 червня 2014р. набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 статті 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із\~статтею 4 Закону України «Про заставу»\~та/або предметом іпотеки згідно із\~статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140кв.м. для квартири та 250кв.м. для житлового будинку. За змістом\~статті 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. У\~рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999р. №1-рп/99\~у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Статтею 3 Закону № 1304-VII передбачено, що зазначений Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. В цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої\~статті 263 ЦК України). Отже, мораторій не звільняє від виконання зобов'язання, а є відстроченням виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Встановлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Така правова позиція викладена у\~постанові Верховного\~Суду України від 15 квітня 2015р. у справі за №6-46цс15. Отже, чинність вказаного Закону на час ухвалення рішення є підставою, у разі задоволення позову за наявності для цього підстав, для визначення порядку його виконання. Вирішуючи дану справу, суд бере до уваги, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є процесуальним, оскільки встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме, визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог. Таким чином, враховуючи наявність в справі підстав для задоволення вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, судове рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Така правова позиція викладена у\~постанові Верховного\~Суду України від 25 березня 2015р. у справі № 44цс15. Щодо способу звернення стягнення предмета іпотеки у власність іпотекодержателя, то відповідно до ч. 2\~ст. 16 ЦК України, ч. 3 ст.33, ст.\~36, ч. 1 ст.\~37 Закону України «Про іпотеку», не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. Дана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 грудня 2013р. у справі № 6-124цс13. Аналогічні висновки зроблено і пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 39 постанови № 5 від 30 березня 2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати в сумі 51119,58 грн., повязані зі сплатою судового збору. На підставі викладеного і

Outcome: approved