Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

В серпні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що її чоловік [PERSON] працював в КСПП «Ревне» та був членом цього підприємства як новоприбулий працівник. Протоколом №5 розподільчих зборів пайовиків КСПП «Ревне» від 18 лютого 2000 року було прийнято рішення виділити [PERSON] земельну частку (пай) із земельного резерву. [INFO] [PERSON] помер. Сертифікат на право на земельну частку (пай) за життя [PERSON] не отримував. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2007 року за позивачем, як за спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] , визнано право на земельну частку (пай) на землях резервного фонду Ревненської сільської ради Бориспільського району. Розпорядженням Бориспільської районної державної адміністрації від 27 березня 2008 року №2055 їй надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку на території Ревненської сільської ради. 03 липня 2008 року позивач уклала з ДП «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» договір на розроблення технічної документації із землеустрою щодо оформлення права власності на земельну ділянку. Однак, у зв`язку з тим, що у межах земельної ділянки, яка відводилась у власність повивачу, сформовані інші земельні ділянки з кадастровими номерами 3220886200:06:001:0229, що належить [PERSON] , та 3220886200:06:001:0227, що належить [PERSON] , реєстрація права власності за позивачем на набуту земельну ділянку не відбулася. У подальшому [PERSON] відчужив земельну ділянку на користь [PERSON] . У зв`язку з цим, [PERSON] просить: визнати недійсним розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації №1432 від 05 березня 2008 року в частині щодо затвердження проекту землеустрою та передачі у власність земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] площею по 2 га; визнати недійсним розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації №274 від 25 травня 2016 року щодо зміни цільового призначення земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] з відповідними кадастровими номерами 3220886200:06:001:0228 та 3220886200:06:001:0227; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №220206 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3220886200:06:001:0228; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №220205 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3220886200:06:001:0227; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 07 лютого 2017 року №52, що укладений між [PERSON] та [PERSON] ; скасувати записи №1137162232208 та №1137291832208 про реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; скасувати державну реєстрацію земельних ділянок з кадастровими номерами 3220886200:06:001:0227 та 3220886200:06:001:0228 у Державному земельному кадастрі; зобов`язати Головне управління Держагеокадастру у Київській області протягом одного робочого дня з моменту вступу в силу судового рішення та отримання рішення за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру виправити помилкову інформацію про державну реєстрацію земельних ділянок 3220886200:06:001:0227 та 3220886200:06:001:0228, видаливши інформацію з Державного земельного кадастру щодо державної реєстрації вказаних земельних ділянок. Представник позивача [PERSON] підтримав пред`явлений позов у повному обсязі та наполягав на його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] заперечував проти задоволення пред`явленого позову. В обґрунтування свої заперечень вказав, що право власності позивача на земельну частку (пай) ніким не порушене. Зазначив, що своє право на успадковану земельну частку (пай) позивач може реалізувати шляхом звернення до Ревненської сільської ради, оскільки рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2007 року за позивачем визнано право на земельну частку (пай) саме на землях резервного фонду сільської ради, а не за рахунок земель КСП «Комунар». Також представник відповідача заперечував факт перебування спадкодавця [PERSON] у членах КСП «Комунар» та просив суд застосувати наслідки пропущення строку позовної давності, у разі визнання вимог позивача обґрунтованими. Представник Головного управління Держгеокадастру у Київській області направив до суду відзив на позовну заяву, яким вказав, що позовні вимоги про скасування державної реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами 3220886200:06:001:0228 та 3220886200:06:001:0227 є необґрунтованими і не можуть бути задоволені, оскільки такі вимоги самі по собі не можуть вважатися належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились. Про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові докази суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі розпорядження голови Бориспільської районної державної адміністрації від 08 липня 1997 року №310 зареєстровано КСПП «Ревне» (а.с.13). Пунктом 1.2. статуту передбачено, що КСПП «Ревне» засновано в процесі реорганізації КСП «Комунар» з одночасним утворенням трьох підприємств КСПП «Ревне», КСПП «Мартусівка» та КСПП «Проців». Пунктом 1.3. статуту також передбачено, що вказані три товариства є правонаступниками майнових прав та обов`язків КСП «Комунар» (а.с.15-16).. Розпорядженням Бориспільської районної державної адміністрації від 23 березня 2000 року №139 КСПП «Ревне» перереєстровано у СВК «Ревне» із правонаступництвом усіх прав та обов`язків КСПП «Ревне» (а.с.14). Згідно наявних у матеріалах справи копій статутів ТОВ «Ревне», останнє є правонаступником СВК «Ревне», та відповідно є правонаступником КСП «Комунар» (а.с.20-21). Вказана обставина також встановлена постановою Бориспільського міськрайонного суду від 03 лютого 2010 року у справі за адміністративним позовом Бориспільського міжрайонного прокурора до Ревненської сільської ради, третя особа: ТОВ «Ревне», про визнання протиправним та скасування рішення Ревненської сільської ради від 27 липня 2009 року №584-39-VІ «Про відміну рішення 8 сесії 22 скликання Ревненської сільської ради від 05 грудня 1996 року» (а.с.24-25), тому в силу ч.4 ст.82 ЦПК України додатковому доказуванню не підлягає. Пунктом 1 Указу Президента\~України від\~08\~серпня 1995\~року №720/95\~«Про порядок\~паювання земель,\~переданих у\~колективну власність\~сільськогосподарським підприємствам\~і організаціям» передбачено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Відповідно до п.2 Указу Президента України право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Законом України «Про порядок\~виділення в\~натурі (на\~місцевості)\~земельних ділянок\~власникам земельних\~часток (паїв)» від 05 червня 2003 року №899-IV визначено організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, а також порядок обміну цими земельними ділянками, особливості розпорядження землями та використання земель, що залишилися у колективній власності після розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв). Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.2\~Закону України «Про порядок\~виділення в\~натурі (на\~місцевості)\~земельних ділянок\~власникам земельних\~часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті спадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України, Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям». Аналіз викладених норм свідчить про те, що для набуття права на земельну часту (пай) потрібна наявність одночасно трьох умов: 1) перебування громадянина з відповідним сільськогосподарським підприємством у трудових відносинах на час прийняття рішення про паювання; 2) включення його до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 березня 2020 року у справі №396/1683/18-ц. Із наявної у матеріалах справи Науково-технічної документації по складанню державних актів на право колективної власності та постійного користування землею КСП «Комунар», розробленої Київським відділенням інституту землеустрою Української академії аграрних наук України у 1996 році (а.с.29-36), вбачається, що рішення про розпаювання земель КСП «Комунар» та виготовлення сертифікатів про право на земельну частку (пай) прийнято 14 серпня 1996 року. Вказана обставина підтверджується витягом із протоколу зборів уповноважених товариства покупців радгоспу «Комунар» від 14 серпня 1996 року (а.с.20). Рішенням Ревненської сільської ради народних депутатів Бориспільського району від 05 грудня 1996 року КСП «Комунар» передано у колективну власність 2162,9 га земель (а.с.31 зворот). Пунктом б) розділу ІІ Протоколу №5 розподільчих зборів пайовиків КСПП «Ревне» від 18 березня 2000 року вирішено виділити земельні частки (паї) із земельного резерву працюючим у КСПП працівникам із 1997 року по 2000 рік, у тому числі і [PERSON] (а.с.33-35). Водночас, із листа ТОВ «Ревне» від 01 грудня 2020 року №01-12/20-1, яке є правонаступником КСП «Комунар» вбачається, що оригінал протоколу №5 розподільчих зборів пайовиків КСПП «Ревне» від 18 березня 2000 року згідно якого [PERSON] працював у КСПП «Ревне» з 1997 року по 2000 рік у ТОВ «Ревне» відсутній. Місце знаходження оригіналу цього протоколу ТОВ «Ревне» не відомо. Також у ТОВ «Ревне» відсутні будь-які відомості та документи, що підтверджують факт роботи [PERSON] в КСПП «Ревне» на умовах трудового договору на момент прийняття рішення про розпаювання земель, переданих у колективну власність, як і взагалі відсутні будь-які документи, що підтверджували б факт його роботи у КСПП «Ревне» (а.с.194). За правилами ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За наявності двох взаємовиключних доказів, а саме копії протоколу №5 розподільчих зборів пайовиків КСПП «Ревне» від 18 березня 2000 року, відповідно до якого [PERSON] працював у КСПП з 1997-2000 рік, та відповіді ТОВ «Ревне» від 01 грудня 2020 року №01-12/20-1, відповідно до якої відсутні будь-які документи щодо роботи [PERSON] у КСПП «Ревне», суд не вбачає підстав для задоволення позову. В матеріалах справи також міститься копія рішення Бориспільського міськрайонного суду від 25 липня 2007 року (справа №2-2225/07 року) яким за [PERSON] , як за спадкоємицею першої черги за законом після смерті [PERSON] , визнано право на земельну частку (пай) на землях резервного фонду Ревненської сільської ради Бориспільського району (а.с.36). За правилами ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Водночас, у даному судовому рішенні не встановлено жодних фактів та обставин щодо роботи спадкодавця [PERSON] у КСП «Комунар», як на час прийняття рішення про розпаювання земель товариства, так і у будь-який інший час. Також вказаним судовим рішенням не встановлено факту набуття спадкодавцем [PERSON] права на земельну частку (пай) саме за рахунок земель КСП «Комунар», як працівником чи колишнім його членом. Отже, судом встановлено, що [PERSON] не отримував сертифікат на право на земельну частку (пай) на землях КСП «Комунар». Оригіналу протоколу №5 розподільчих зборів пайовиків КСПП «Ревне» від 18 березня 2000 року суду також не надано, хоча представником відповідача вказаний документ, з огляду на викладені вище обставини, ставився під сумнів, як підроблений. Будь-яких інших доказів, які б свідчили про набуття [PERSON] прав члена КСП «Комунар» на час прийняття рішення про розпаювання земель, як і в будь-який інший період матеріали цивільної справи не містять. У відповідності до положення ст.1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218\~ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Встановивши, що у спадкодавця [PERSON] відсутній сертифікат на право на земельну частку (пай) у колишньому КСП «Комунар», а доказів належності йому на час смерті права на земельну частку (пай) у колективній власності на землю саме КСП «Комунар» позивачем не надано, тому суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] . Також судом встановлено, що розпорядженням Бориспільської районної державної адміністрації від 05 березня 2008 року №1432 затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність громадян згідно списку, що є додатком до розпорядження, земельні ділянки площею 19,9999 га ріллі для ведення особистого селянського господарства на території Ревненської сільської ради Бориспільського району, зокрема [PERSON] та [PERSON] по 2,0000 га (а.с.41-42). 25 травня 2016 року розпорядженням Бориспільської районної державної адміністрації №274 змінено цільове призначення земельних ділянок, які належать 5-ти громадянам (згідно додатку) на підставі державних актів про право приватної власності на земельні ділянки від 21 травня 2008 року загальною площею 10 га із земель для «ведення особистого селянського господарства» на землі «для ведення індивідуального садівництва» на території Ревненської сільської ради Бориспільського району (а.с.43-45). На підставі зазначених актів місцевого органу виконавчої влади [PERSON] отримала у власність земельну ділянку площею 2,00 га кадастровий номер 3220886200:06:001:0227, а [PERSON] - 3220886200:06:001:0228 площею 2,00 га, які розташовуються на території Ревненської сільської ради Бориспільського району Київської області. Вказана обставина підтверджується копіями відповідних державних актів на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ №220205 та серії ЯЖ №220206 (а.с.53-54,55-56). 07 лютого 2017 року приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Гадуп`як С.М. посвідчено договір купівлі-продажу за яким [PERSON] продав, а [PERSON] купила земельну ділянку площею 2,00 га кадастровий номер 3220886200:06:001:0228 із цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, як розташовується на території Ревненської сільської ради Бориспільського району Київської області (а.с.57). Згідно відповіді ДП «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 01 квітня 2019 року №0-0.21-318/2-19 підприємством за замовленням позивача виготовлялася технічна документація на підставі договору від 03 липня 2008 року №6444 (а.с.39). Вказана технічна документація міститься у матеріалах справи (а.с.59-74), дослідивши яку судом встановлено, що вона розроблялася на замовлення [PERSON] , власника сертифіката на земельну частку (пай) в межах Ревненської сільської ради. Підставою для складання цієї документації є розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації від 27 березня 2008 року №2055. Приймаючи вказане розпорядження Бориспільська районна державна адміністрація, окрім іншого, керувалася Указом Президента України від 03 грудня 1999 року №1529 «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» та рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 25 липня 2007 року у справі №2-2225/07, яким за позивачем визнано право на земельну частку (пай) на землях Ревненської сільської ради. Водночас, у технічній документації міститься викопіювання із схеми поділу земель колективної власності ТОВ «Ревне», де під №1225 позначено земельну ділянку площею 2,60 га, яка планується до передачі у приватну власність [PERSON] . Суд звертає увагу, що вказаний документ не підписаний ні начальником управління Держкомзему у Бориспільському районі, ні начальником Бориспільського районного відділу містобудування і архітектури. Також суд звертає увагу, що з підстав викладених вище, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів набуття, як спадкодавцем [PERSON] , так і нею як спадкоємцем після смерті свого чоловіка, права на земельну частку (пай) на землях колишнього КСП «Комунар». Навпаки, як вже зазначалося, рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 25 липня 2007 року (справа №2-2225/07) за позивачем визнано право на земельну частку (пай) на землях Ревненської сільської ради, а не колишнього КСП «Комунар». Тому своє право на земельну частку (пай) позивач може реалізувати шляхом звернення до Ревненської сільської ради із відповідним клопотанням. Оскільки, Ревненська сільська рада в силу вимог ч.10 ст.25 ЗК України, у процесі приватизації зобов`язана була створити резервний фонд земель до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій. Відповідно до ч.11 ст.25 ЗК України резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням. Отже розпорядником земель резервного фонду на відповідній території є органи місцевого самоврядування або виконавчої влади. Також суд звертає увагу, що в матеріалах вказаної технічної документації містяться не лише не підписані викопіювання із схеми поділу земель колективної власності ТОВ «Ревне», а й самі проекти погоджень технічної документації, як з боку управління Держкомзему у Бориспільському районі, так і з боку Бориспільського районного відділу містобудування і архітектури також не підписані повноважними особами. Відповідно до\~вимог ст.1\~Закону України\~«Про землеустрій» технічна документація із землеустрою це сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування. За змістом ст.55 цього Закону встановлення (відновлення)\~меж земельної\~ділянки в\~натурі (на\~місцевості)\~проводиться відповідно\~до топографо-геодезичних\~і картографічних\~матеріалів. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної\~ділянки в\~натурі (на\~місцевості)\~закріплюються межовими\~знаками встановленого\~зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям. Відповідно до ч.4 ст.25 Закону України «Про землеустрій» відповідність документації із землеустрою у паперовій формі положенням нормативно-правових актів, норм і правил у сфері землеустрою засвідчується підписом та особистою печаткою сертифікованого інженера-землевпорядника, який відповідає за якість робіт із землеустрою. Як вбачається із наданої позивачем технічної документації, акт про передачу на зберігання межових знаків [PERSON] не підписаний ні сертифікованим інженером-землевпорядником з боку розробника документації ДП «Київський дослідний та проектний інститут землеустрою», ні начальником Управління земельних ресурсів у Бориспільському районі, ні самою [PERSON] . У вказаному акті навіть відсутня дата його складання. За таких обставин суд приходить до переконання, що межові знаки земельної ділянки [PERSON] у натурі не встановлювалися, їй на зберігання не передавалися, а це в свою чергу ставить під сумнів можливість правильного визначення координат поворотних точок вказаної земельної ділянки за встановлених судом обставин. Фактично вказану технічну документацію суд оцінює як документацію, розроблення та погодження якої до кінця не завершене, кадастровий номер земельній ділянці позивача не присвоєно, що не заперечується представником позивача. На підтвердження факту накладення меж земельної ділянки позивача із межами земельних ділянок, які належать на праві власності відповідачам по справі, тобто [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 3220886200:06:001:0228, та [PERSON] кадастровий номер 3220886200:06:001:0227, позивачем надано висновок судового експерта Черніна Я.О. від 31 січня 2020 року №50/63-19-20 (а.с.148-159). Дослідивши вказаний висновок, встановлено, що судовим експертом при проведенні експертизи використано каталог координат поворотних точок меж земельних ділянок з кадастровими номерами 3220886200:06:001:0228 та 3220886200:06:001:0227, які належать відповідно [PERSON] та [PERSON] , які надано листом відділу у Бориспільському районі ГУ Держгеокадастру у Київській області від 06 грудня 2019 року №2571/166-19, а також матеріали технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] , зокрема каталог координат зовнішніх меж кутів поворотів земельної ділянки [PERSON] , який розміщується на кадастровому плані. За результатами проведеної експертизи судовим експертом встановлено факт накладення меж земельних ділянок відповідачів із земельною ділянкою позивача. Водночас, з огляду на встановлені судом обставини, суд критично оцінює вказаний висновок судового експерта щодо його допустимості, достовірності та достатності, оскільки межі земельної ділянки [PERSON] у встановленому законом порядку не встановлені взагалі, відповідно й координати її поворотних точок у передбачений законом спосіб не визначалися. У зв`язку з цим, суд звертає увагу також на те, що використаний судовим експертом для проведення експертизи каталог координат поворотних точок меж земельної ділянки позивача (сторінка 7 табл. №2 висновку експерта) відрізняється від каталогу координат, який міститься у технічній документації. Встановивши вказану обставину, за клопотанням представника позивача, у судовому засіданні оголошено перерву для надання суду відповідних доказів на підтвердження правильності висновку судового експерта. 16 березня 2021 року представником позивача надано суду письмові пояснення судового експерта Черніна Я.О. від 18 лютого 2021 року № 02-АЕ/63-19-20-21 у якому експертом визнано факт помилки та неправильного відображення у висновку земельно-технічної експертизи №05/63-19-20 від 31 січня 2020 року геодезичної координати У показник «6981,88» замість «6988,88» (а.с.207-208). Водночас, суд не приймає вказаний документ як доказ з огляду на наступне. Відповідно до\~ст.102\~ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Згідно з ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Відповідно до вимог ст.113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам). Представником позивача, адвокатом Гуриненко О.М., клопотання про призначення додаткової чи повторної судової експертизи не заявлялось, як не заявлялось і клопотання про виклик експерта до суду для надання роз`яснень свого висновку, в ході якого суд, у порядку передбаченому п.5 ч.1 ст.68 ЦПК України, привів би експерта до присяги, після чого останній міг би надати суду свої роз`яснення. Тому суд вважає, що письмові пояснення судового експерта Черніна Я.О. від 18 лютого 2021 року №02-АЕ/63-19-20-21 не відповідають зазначеним вище процесуальним нормам, тому не можуть бути доказом у справі (а.с.226). Також суд критично оцінює наданий позивачем договір оренди земельної ділянки від 22 липня 2008 року, укладений між нею та ТОВ «Універсалагротрейд» (а.с.71-72), оскільки із наданих представником позивача пояснень вбачається відсутність державної реєстрації цього договору, що не відповідає вимогам ст.6 Закону України «Про оренду землі». Відповідно до ст.17 Закону України «Про оренду землі» об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом. Відсутність державної реєстрації вказаного договору свідчить про те, що належна [PERSON] земельна ділянка в оренду ТОВ «Універсалагротрейд» передана не була. Також вказаний договір не відповідає вимогам ст.15 Закону України «Про оренду землі» у частині ідентифікуючих об`єкт оренди відомостей (кадастровий номер, місце знаходження тощо). Навіть площа переданої у оренду позивачем земельної ділянки не відповідає тій площі, на яку, як вона вважає, має право. У договорі оренди зазначено, що об`єктом оренди є земельна ділянка площею 2,8 га, хоча фактично позивач вважає себе власником земельної ділянки площею 2,6 га. За змістом статей 15 і 16\~ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача. Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника, згідно роз`яснень викладених в пункті 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках, закріплені у частині другій статті 16 ЦК України. Глава 29\~ЦК України передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов). За змістом ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Перелік способів захисту земельних прав викладений у ч.3 ст.152 ЗК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним вказаною частиною, або ж іншим способом, який передбачений законом. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує приписами статей 215, 216, ЦК України, в яких визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, загальні підстави та правові наслідки недійсності правочину, а також приписами ст.ст.387, 388 ЦК України щодо підстав витребування майна з чужого незаконного володіння. У судовому засіданні, яке відбувалось 16 березня 2021 року представник позивача [PERSON] просив задовольнити позовні вимоги не як віндикаційний, а саме як негаторний позов та одночасно просив визнати недійсними розпорядження органу виконавчої влади про передачу у приватну власність земельних ділянок, визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, скасувати записи про реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, скасувати державну реєстрацію земельних ділянок в Державному земельному кадастрі, а також зобов`язати ГУ Держгеокадастру у Київській області виправити помилкову інформацію про державну реєстрацію земельних ділянок з кадастровими номерами 3220886200:06:001:0228 та 3220886200:06:001:0227, видаливши з державного земельного кадастру інформацію щодо державної реєстрації вказаних земельних ділянок. За змістом правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 17 лютого 2016 у справі №6-2407цс15 одночасне пред`явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого невласника) і про визнання недійсним правочину із застосуванням реституції (оскільки негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 388\~ЦК України є помилковим, адже віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. Права особи, яка вважає себе власником майна, не захищаються шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням статей 215 і 216 ЦК України. Такий захист можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 31 жовтня 2012 року у справі №6-53цс12). Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388\~ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (такий підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі №6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак уважає себе таким (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №522/7636/14-ц). Так, у постанові від\~04\~липня 2018\~року у\~справі №653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном має бути застосовано принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені ч.1 ст.317 ЦК України, зокрема набуває й право володіння. Отже, з огляду на специфіку речей в обороті, володіння рухомими й нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджено, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Таким чином, з наведеної позиції Великої Палати Верховного Суду вбачається, що власник нерухомого майна перестає бути володільцем цього майна лише в разі припинення державної реєстрації його права власності та перереєстрації цього права за іншою особою. [PERSON] , як встановлено судом, навіть не зареєструвала своє право власності на земельну частку (пай), а тому не є його володільцем у розумінні наведених вище норм. За змістом ст.391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У розумінні приписів наведеної норми право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом. Звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Отже вищевикладені норми ЦК України та правові висновки Верховного Суду свідчать, що негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням власника майна володіння ним, тобто без безпосереднього вилучення майна у власника, а пов`язаних з вчиненням іншою особою перешкод у здійсненні власником майна прав саме користування та розпоряджання своїм майном. При поданні негаторного позову власник майна підтверджує своє право на нього шляхом реєстраційного підтвердження. Водночас, суд звертає увагу, що позивач взагалі не зареєструвала у встановленому законом порядку своє право власності на об`єкт нерухомого майна, що виступає предметом судового спору, тому й позивачем за негаторним позовом також не вважається. Викладені вище обставини у своїй сукупності дають підстави дійти висновку про необґрунтованість позовних вимог. Позивачем не доведено ні факту спадкування нею права на земельну частку (пай) за рахунок земель колишнього КСП «Комунар», ні факту накладення меж спірних земельних ділянок із межами земельної частки (паю) на яку вона претендує. Також суд враховує неправильно обраний позивачем спосіб захисту порушених прав, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позовної заяви. Відповідно до ст.256 та ст.257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. За загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом ст.256 та ст.261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Відповідно до вимог ч.4 ст.319 ЦК України власність зобов`язує. Встановлено, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом без поважних причин, оскільки після ухвалення Бориспільським міськрайонним судом 25 липня 2007 року рішення про визнання за нею права на земельну частку (пай) та укладення договору про виготовлення технічної документації, яка посвідчує її прав на земельну частку (пай), остання протягом більш як 11 років не цікавилась станом речей щодо оформлення своїх прав на нерухоме майно. Як зазначено у позовній заяві, і ці обставини підтверджено представником позивача у судовому засіданні, остання після укладення договору на розробку технічної документації з 2008 року не володіла будь-якою інформацією щодо виготовлення відповідних правовстановлюючих документів, нікуди з цього приводу не зверталася. При цьому, жодних перешкод цьому не існувало. Крім того, як вбачається з наданих позивачем витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про державну реєстрацію спірних земельних ділянок на ім`я відповідачів з`явилися у відповідних реєстрах з 16 червня 2016 року (а.с.49-52). З позовом до суду позивач звернулася лише у серпні 2019 року. Тому суд приходить до висновку про пропущення позивачем строку позовної давності на звернення з цим позовом до суду без поважних причин. Клопотання про поновлення вказаного строку позивачем також не заявлено. Водночас, пропущення строку позовної давності може бути підставою для відмови у задоволенні позову у разі його обґрунтованості. Зважаючи на те, що у позові слід відмовити як необґрунтованому, підстав для застосування строку позовної давності суд не вбачає. Враховуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд прийшов до переконання про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] , тому у задоволенні пред`явленого нею позову належить відмовити у повному обсязі. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанції (а.с.1) вбачається, що при пред`явленні позову [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 6915 гривень 60 копійок. Зважаючи на те, що у задоволенні пред`явленого нею позову відмовлено у повному обсязі, тому підстави для відшкодування понесених судових витрат, відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed