Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

В січні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до ПАТ «Дельта Банк», в якому просить частково скасувати арешт, накладений ППВР ВДВС ГУЮ в Полтавській області на його майно та звільнити з-під арешту вбудовано-прибудоване приміщення клубу-кафе загальною площею 401,7 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS]. Зазначені вимоги, підтримані позивачем в судовому засіданні, обґрунтовуються посиланням на положення ст.572 ЦК України, всупереч вимогам якої та досягнутої між ним як іпотекодавцем та Банком, як іпотекодержателем згоди на задоволення забезпечених іпотекою вимог у спосіб, визначений ЗУ «Про іпотеку» він не може реалізувати передбачені законом права іпотекодавця на задоволення вимог іпотекодержателя. Банк не заперечив проти задоволення позову (а.с. 43). До суду представник відповідача не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. ВДВС Головного управління юстиції у Полтавській області до суду не з'явився. Позов вважає необґрунтованим з підстав, наведених в письмових запереченнях проти позову (а.с. 64-68). Кременчуцька КОДПІ, повідомлена про наявність спору в суді у відповідності до положень ст. 36 ЦПК України, про свою участь у справі не заявила. (а.с. 151) Заслухавши пояснення позивача та дослідивши представлені у справі письмові докази, суд встановив наступне: 14 червня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] був укладений Договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 200000 швейцарських франків. В забезпечення виконання основного зобов'язання позичальника сторони по справі уклали іпотечний договір, за умовами якого [PERSON] передав в іпотеку Банку нерухоме майно - вбудовано-прибудоване приміщення клубу-кафе загальною площею 401,7 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Комсомольського міського суду від 09 квітня 2012 року за позовом ПАТ «Дельтабанк», який набув право вимоги на умовах відступлення попереднім Кредитором, з [PERSON] була стягнута заборгованість в розмірі 1 606 515 грн.27 коп. Виконавче провадження з примусового виконання згаданого рішення було відкрите постановою державного виконавця ВПВР УДС ГУЮ у Полтавській області від 18 квітня 2013 року (а.с. 104), і неділю потому, 25 квітня 2013 року об'єднане у зведене виконавче провадження (а.с. 106-107) з виконавчим провадженням, відкритим ВДВС 12 листопада 2010 року на підставі рішення Полтавського окружного адміністративного суду про стягнення з [PERSON] фінансової санкції у вигляді штрафу в розмірі 8 000 мінімальних заробітних плат в сумі 5 040 000 грн. (а.с. 111). Згідно із даними Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а.с. 19-20) на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду про стягнення з [PERSON] фінансової санкції зареєстроване обтяження всього належного [PERSON] майна, зокрема вбудовано-прибудованого приміщення клубу-кафе загальною площею 401,7 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS], заставодержателем якого виступає відповідач у справі. Обгрунтовуючи заявлені вимоги, позивач посилається саме на переважне право банку на задоволення своїх вимог за рахунок предмета застави. Водночас, накладення арешту на спірне приміщення, за посиланням [PERSON] порушує також його права, як іпотекодавця на задоволення вимог іпотекодержателя з вартості заставленого майна. Разом з тим, в контексті ст.15 ЦК Україн право на захист порушеного права виникає у особи в разі його порушення, а способи захисту порушеного права прямо передбачені ст.16 ЦК України. Доводячи суду обгрунтованість заявлених вимог, позивач просить винести рішення про захист порушенного права шляхом часткового скасування та звільнення з-під арешту нерухомого майна - вбудовано-прибудованого приміщення клубу-кафе загальною площею 401,7 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS]. Здійснюючи судочинство на засадах змагальності сторін, суд, провівши аналіз представлених сторонами доказів, з врахуванням рівності прав сторін щодо їх подання та доведення перед судом їх переконливості, дійшов висновку про відсутність факту порушення права позивача, і як наслідок неможливості його захисту у спосіб, на якому він наполягає з таких підстав. Згідно зі ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження», яка регламентує порядок зняття арешту з майна, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Аналіз згаданої норми дає суду підставу дійти висновку про те, що вимоги про виключення майна з опису мають розглядатися судом за правилами та грунтуватися насамперед на праві власності. У відповідності до роз'яснень, що містяться в п.11 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року «оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб». Наявність двох, об'єднаних у зведене виконавче провадження судових рішень, якими [PERSON] зобов'язаний до сплати грошових сум, розмір яких є значно вищим від вартості спірного майна, не є свідченням порушення прав [PERSON], як власника спірного майна, а питання пріоритетності задоволення забезпечених іпотекою вимог у спосіб, як він визначений ЗУ «Про іпотеку» і на застосуванні якого наполягає позивач, в даній ситуації має вирішуватись виключно між кредиторами [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: dismissed