Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

В січні 2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідачів ПАТ «ОТП Банк», [PERSON] , у якому просила визнати припиненим договір поруки № SR-300/1342/2006 від 22.08.2006 року з моменту закінчення строку для пред`явлення вимоги кредитором, тобто з 23.02.2015 року. В обґрунтування позову зазначено, що 22.08.2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Аваль», правонаступником прав та обов`язків якого є ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки № SR-300/1342/2006 для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № ML-300/1979/2006 від 22.08.2006 року, який було укладено між банком та [PERSON] Відповідно до п. 4.1. вказаного договору, останній діє до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором. В зв`язку із порушенням боржником зобов`язання за кредитним договором банк використав право достроково вимагати стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором, надіславши 22.08.2014 року повідомлення про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов`язаних із ним платежів, змінивши таким чином строк виконання основного зобов`язання. Строк виконання позивачем умов договору поруки щодо повного повернення кредитних коштів та виконання інших зобов`язань настав 23.02.2015 року, та з цієї дати розпочався перебіг шестимісячного строку для пред`явлення банком вимог до поручителя. Закінчився цей строк 23.02.2015 року, однак, банк звернувся з позовом до боржника та поручителя лише в 2017 році. З огляду на викладене, а також вважаючи, що на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука за договором поруки припинилась, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав та на просила суд визнати припиненим договір поруки. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 30.01.2019 року, у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19.04.2019 року, у справі закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав. Представник відповідача ПАТ «ОТП Банк» та відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явились. Про розгляд справи повідомлялись належним чином. З будь-якими клопотаннями до суду не звертались. Відзиви на позов до суду не надходили, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 22.08.2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № ML-300/1979/2006, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 29000,00 доларів США для купівлі нерухомого майна строком до 22.08.2021 року, а позивальник зобов`ячався його погасити у відповідності до передбаченого договором графіку повернення кредиту та сплати відсотків (а.с.8-22) 22.08.2006 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та [PERSON] було укладено договір поруки № SR-300/1342/2006, відповідно до якого позивач зобов`язалась перед банком в повному обсязі відповідати за своєчасне виконання боржником усіх його зобов`язань за кредитним договором (а.с.29-31). Відповідно до п. 4.1, п. 4.2 вказаного договору, сторонами визначено, що цей договір діє до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором, та відповідальність поручителя припиняється лише після вионання боргових зобов`язань в повному обсязі. 22.08.2014 року ПАТ «ОТП Банк» було направлено досудову вимогу позивачу, відповідно до якої банк вимагав повернення всієї заборгованості за кредитним договором (а.с.32) Частиною 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Згідно із частиною 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 статті 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження припинення забезпеченого порукою зобов`язання, заборгованість за кредитним договором не погашена та, відповідно до даних ЄДРСР на розгляді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа № 202/4915/17 за позовом ТОВ «ОТП Факторинг України» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, провадження по якій зупинено до розгляду даного спору. В обґрунтування позову зазначено, в зв`язку із порушенням боржником зобов`язання за кредитним договором банк використав право достроково вимагати стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором, надіславши 22.08.2014 року повідомлення про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов`язаних із ним платежів, змінивши таким чином строк виконання основного зобов`язання. Строк виконання позивачем умов договору поруки щодо повного повернення кредитних коштів та виконання інших зобов`язань настав 23.02.2015 року, та з цієї дати розпочався перебіг шестимісячного строку для пред`явлення банком вимог до поручителя. Закінчився цей строк 23.02.2015 року, однак, банк звернувся з позовом до боржника та поручителя лише в 2017 році, а тому в силу ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука за договором є припиненою, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав, обравши спосіб захисту - визнання договору поруки припиненим. Однак, суд звертає увагу сторони позивача на те, що кредитний договір та договір поруки від 22.08.2006 року, - є чинними, та недійсними в установленому законом порядку не визнані, та доказів зворотному матеріали справи не містять. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання, останнім свого обов`язку та відповідає перед кредитором за порушення обов`язку боржника, та судом встановлено, що кредитний договір та договір поруки були узгоджені та підписані сторонами відповідно до вимог діючого цивільного законодавства. Позивач, звернувшись до суду із позовом, просила визнати припиненим договір поруки, однак, суд звертає увагу на те, що особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, а за п. 7 ч. 2 цієї статті - припинення правовідношення. За положеннями ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Відповідно до змісту ст. ст. 559, 598 ЦК України, припинення зобов`язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб`єктивне право і кореспондуючий йому обов`язок, - перестають існувати. Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Посилання позивача на те, що договір поруки повинен бути визнаний припиненим, в силу ч. 4 ст. 559 ЦК України, судом не приймаються до уваги за наступних підстав. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов`язання має бути пред`явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі), а тому навіть якщо в межах строку дії поруки була пред`явлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право. В разі не встановлення в договорі поруки строку припинення поруки вона припиняється, якщо кредитор не пред`явить вимогу протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, визначеного кредитним договором строку повернення кредиту. Вказана правова позиція викладена і в постановах Верховного Суду України, від 12 вересня 2012р. по справі № 6-98цс12, від 17 вересня 2014р. по справі № 6-6цс14. Окрім того, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55,124 Конституції та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (висновок міститься у постановах ВСУ: від 21 травня 2012 року у справі №6-18цс11, від 21 травня 2012 року у справі №6-20цс11, від 21 травня 2012 року №6- 69цс11, від 21 листопада 2012 року у справі №6-134цс12, від 05 грудня 2012 року у справі №6-147цс12). Проте, в даному випадку, на переконання суду, ефективним способом судового захисту є не вимога про визнання припиненим договору поруки, а вимога про визнання поруки припиненою, оскільки, порука припиняється не з моменту ухвалення судом рішення про це, а з моменту настання підстав, з якими законом пов`язане припинення поруки. Право поручителя підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору поруки відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-69цс11). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Окремо слід зазначити, що пред`являючи даний позов до суду, позивачем не було залучено до кола осіб, прав та обов`язків яких стосується даний позов, зокрема, ТОВ «ОТП Факторинг України», оскільки, на даний час в провадженні іншого суду знаходиться спір за позовом вказаного товариства про стягнення заборгованості з боржника та поручителя. Враховуючи наведене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем вимог про визнання поруки припиненою не пред`явлено, обрано, на думку суду, невірний спосіб захисту свого порушеного права, а вийти за межі позовних вимог суд, у відповідності до вимог цивільного процесуального закону, позбавлений можливості, суд вважає позов безпідставним, в зв`язку з чим в його задоволенні слід відмовити. Питання про розподіл судових витрат слід вирішити в порядку ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed