Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-25 00:00:00

В червні 2014р. позивачка [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ», третя особа: ТОВ «Сівер-Буд» (далі по тексту - третя особа 1), в якому просила суд: стягнути з відповідача на свою користь 12825870,89 грн. безпідставно одержаних коштів та 5305354,88 грн. процентів, а також покласти на відповідача понесені позивачкою судові витрати. Судом до участі у справі, в якості третьої особи було притягнуто ТОВ «Будівельно-комерційна фірма «Граніт» (далі по тексту - третя особа 2). Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 26 червня 2002р. між Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської адміністрації та третьою особою 1 було укладено інвестиційний договір № 1/н (далі по тексту - інвестиційний договір), до якого в подальшому було внесено зміни, а саме: додаткові угоди № 1 та № 2 від 18 липня 2005 р. Згідно із редакцією додаткової угоди № 2, якою востаннє було внесено зміни до інвестиційного договору, загальна площа Об'єкту інвестування повинна була скласти 7924,66 кв.м. Також, в Об'єкт інвестування було включено 30 машиномісць паркінгу (п. 1.2 інвестиційного договору в редакції додаткової угоди № 2). Інвестор 1 (ТОВ «Сівер-буд») здійснював загальні інвестиції в розмірі 15621480,0 грн., за рахунок яких здійснював фінансування будівництва 3700,2 кв.м. Об'єкта інвестування та 13 машиномісць у паркінгу (п.п. 2.1.1 інвестиційного договору в редакції додаткової угоди № 2). При цьому, незважаючи на передбачений розмір інвестицій, третьою особою 1 було сплачено за інвестиційним договором понад такий розмір значну суму. Так, загальна сума платежів, які були здійснені третьою особою 1 по інвестиційному договору склала 28447350,89 грн. Відтак, понад передбачений договором розмір третьою особою 1 було сплачено 12825870,89 грн. 24 березня 2014р. між третьою особою 1 як первинним кредитором та позивачкою, як новим кредитором, було укладено договір про відступлення права вимоги. Відповідно до вказаного договору первісний кредитор передав новому кредиторові, а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредиторові, і стає кредитором за частиною зобов'язань, право вимоги за якими існує у первісного кредитора за інвестиційним договором, додатковою угодою № 1 від 18 липня 2005 р. до цього договору, додатковою угодою № 2 від 18 липня 2005р. до цього інвестиційного договору та Додаткової угоди № 1, що укладені між первісним кредитором та Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації (далі по тексту - ГУЖГ), а також, в подальшому, в частині вказаних вище додаткових угод № 1 та № 2 від 18 липня 2005 р. - Комунальним підприємством «Житлоінвестбуд УКБ», що став правонаступником прав та обов'язків ГУЖГ по зобов'язаннями за інвестиційним договором з моменту укладення додаткової угоди № 1, і третьою особою 2. Так, зокрема, відповідно до п. 1.2.3 вказаного вище договору про відступлення права вимоги за цим договором, новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання, зокрема, зобов'язань повернення надмірно та/або безпідставно сплачених боржнику 1 за Основним договором коштів, зокрема, якщо такі кошти були набуті (прийняті та використані) боржником 1 не у відповідності до умов Основного договору чи без достатньої правової підстави, або не були використані з метою, передбаченою Основним договором, або були сплачені первісним кредитором та набуті боржником 1 понад передбачений Основний договором обсяг інвестицій, або були сплачені боржнику 1 за об'єкт інвестування, який в подальшому не був переданий первісному кредитору. У зв'язку із викладеним позивачка вважає, що до неї перейшло право вимоги у відповідача безпідставно (понад передбачений в інвестиційному договорі розмір) отриманих відповідачем коштів та процентів за користування такими коштами. В судовому засіданні представник позивачки, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові просив суд позов задовольнити. Представники відповідача, третьої особи 2, проти позову заперечували, зазначаючи, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, зокрема, на недійсність договору про відступлення права вимоги та на припинення виконанням будь-яких зобов'язань за інвестиційним договором. Третя особа 1, про час та місце розгляду справи оповіщалась в установленому законом порядку, надіслала на адресу суду заяву, в якій просить суд здійснювати розгляд справи у відсутність свого представника, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.237 т.1). Суд, заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи 2, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, загальна вартість інвестиції, яку повинен був здійснити інвестор (третя особа 1) відповідно до умов інвестиційного договору складала 15621480,0 грн. Жодних змін до інвестиційного договору щодо зміни вказаного розміру інвестиції сторонами не вносилось, згоди щодо внесення таких змін сторони не досягли, що також підтверджується перепискою між відповідачем та третьою особою 1. При цьому, із наявних доказів вбачається, що сума платежів, які були здійснені інвестором 1 по інвестиційному договору склала 28447350,89 грн. Із наявних в матеріалах справи доказів, зокрема, рішень судів господарської юрисдикції по справі № 26/150 вбачається, що в судовому порядку жодних змін до інвестиційного договору не вносилось. Таким чином, суд приходить до висновку, що у відповідача існували належні правові підстави для одержання згідно із умовами інвестиційного договору лише 15621480,0 грн. Для одержання коштів від третьої особи 1 понад вказану суму відповідач не мав правових підстав. Відтак, надмірно сплачені третьою особою 1 на користь відповідача кошти є безпідставно набутими та підлягають поверненню відповідно до умов ст.1212 ЦК України. При цьому, посилання відповідача на припинення виконанням інвестиційного договору, здачу в експлуатацію об'єкта інвестування та передачу його третій особі 1 суд вважає такими, що не заслуговують на увагу, виходячи з їх недоведеності. Крім того, за будь-яких обставин припинення зобов'язань за інвестиційним договором стосується лише інвестиції в розмірі 15621480,0 грн., передбаченої умовами договору, але не безпідставно одержаних відповідачем коштів понад суму інвестиції. Правовідносини щодо повернення останніх регламентуються не інвестиційним договором, а виникають безпосередньо в силу закону - Глави 83 Розділу ІІІ Книги п'ятої ЦК України, причому закон (ст. 1212 ЦК України) прямо вказує, що особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. З матеріалів справи вбачається, що сплата третьою особою 1 на користь відповідача коштів понад розмір передбаченої інвестиційним договором інвестиції у сумі 12825870,89 грн. безпідставно одержаних коштів. При цьому, відповідач не надав жодних доказів, які б спростовували сплату таких додаткових коштів чи обсяг такої сплати. Відтак, такі безпідставно отримані кошти підлягають поверненню. Також підлягають задоволенню вимоги позивача щодо сплати процентів за користування безпідставно отриманими коштами. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст. 536 цього Кодексу). Згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. З урахуванням того, що в даному випадку мова йде про фактичне користування відповідачем коштами третьої особи 1, то правовідносини між вказаними особами є аналогічними правовідносинам, що виникають при користуванні чужими коштами та врегульовані, зокрема, Главою 71 Розділу ІІІ Книги п'ятої ЦК України. Згідно із ст. 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Розмір процентів за користування чужими коштами, якщо такий розмір не встановлено договором чи іншим актом законодавства, визначається статтею 1048 ЦК України, що регламентує аналогічні відносини позики. У відповідності до вказаної норми закону (ч. 1 ст. 1048 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Вказане корелюється із позицією Верховного Суду України від 24 січня 2006 р. у справі № 14/130. Перевіривши наданий позивачкою розрахунок, суд дійшов висновку про правильність нарахування процентів за користування безпідставно отриманими коштами, та встановив, що проценти за користування такими коштами третьої особи 1, відповідачем складають 5098670,0 грн. При цьому суд не приймає до уваги посилання відповідача та третьої особи 2 на обставини, встановлені судами господарської юрисдикції у справі № 26/150, оскільки предметом дослідження у даній справі не було ні повернення безпідставно отриманих коштів, ні стягнення процентів за користування такими коштами. Стосовно недійсності укладеного між позивачкою та третьою особою 1 договору про відступлення права вимоги, на яку відповідач та третя особа 2 посилаються, як на підставу відмови в позові, суд вважає такі посилання безпідставними. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, посилання про відсутність у відповідному договорі умов про його ціну та порядок розрахунків не відповідають наявним у справі матеріалам, оскільки відповідний договір містить умови, які визначають порядок встановлення ціни договору та порядку розрахунків. Крім того, закон встановлює відмінні від визнання недійсності наслідки відсутності умов про ціну у договорі, а саме, відповідно до ч. 4 ст. 632 ЦК України, якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Аналогічно, не може бути доказом недійсності договору відсутність повідомлення про зміну кредитора у зобов'язанні, оскільки закон прямо встановлює правові наслідки такої відсутності. Так, згідно із ч.2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Також суд, критично оцінює посилання відповідача та третьої особи 2 на те, що укладення договору про відступлення права вимоги третьою особою 1 було односторонньою відмовою чи зміною зобов'язань за інвестиційним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Інвестиційний договір не містив вимоги про погодження із відповідачем зміни кредитора у зобов'язанні, а відтак, укладаючи договір про відступлення права вимоги, третя особа 1 та позивачка діяли відповідно до закону. Не ґрунтуються на законі також і посилання відповідача та третьої особи 2 про те, що договір про відступлення права вимоги, укладений між позивачкою та третьою особою 1, є за своєю правовою суттю договором факторингу, з огляду на наступне. Норми цивільного права не встановлюють суб'єктних обмежень до договору відступлення права вимоги, адже ці договори по своїй правовій суті є цивільно-правовими зобов'язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством. Що стосується факторингу, то відповідно до ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Та й сам договір факторингу в нормі згаданої статті ЦК України визначено як фінансування під відступлення права грошової вимоги, що вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування. Таким чином, між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса: вони базуються на заміні кредитора у зобов'язанні (відступленні права вимоги). Важливою відмінністю цих двох договорів є те, що при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов'язання боржника і більше взаємовідносин не має, а ні з боржником, а ні з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, тож по суті відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов'язань. А в договорі факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, вони розраховуються із фактором, це передбачено ст. 1084 ЦК України. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що договір про відступлення права вимоги, укладений між позивачкою та третьою особою 1 було укладено у відповідності до вимог цивільного закону з дотримання вимог до форми та змісту правочину, які встановлюються цивільним законом до правочинів взагалі та договору про відступлення права вимоги (цесії) зокрема. Даний договір не є договором факторингу за своєю суттю, а отже до нього не можуть застосовуватись вимоги щодо суб'єктного складу договору факторингу. Таким чином, на підставі вказаного договору до позивачки перейшло право вимагати у відповідача безпідставно сплачених коштів та процентів за їх користування, а відтак позивачка в межах своїх матеріальних та процесуальних прав звернулася правомірно до суду із даним позовом, і заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3654,0 грн.

Outcome: approved