Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 12.09.2018 р. надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якій Позивач просить суд: розірвати шлюб, зареєстрований 08.09.2016 р. Деснянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1157; після розірвання шлюбу залишити їй прізвище [PERSON]. На обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач у позовній заяві зазначила, що 08.09.2016 р. між нею та Відповідачем укладено шлюб, від шлюбу вони мають спільного сина - [PERSON], [INFO] На початку подружнього життя стосунки між ними були хорошими, але за деякий час все почало змінюватися у гіршу сторону: Відповідач постійно нехтував сімейними цінностями, між ними постійно виникали сварки, свідком яких нерідко ставав їх син, що тяжко впливало на його психічний стан та кожен раз спричиняло душевні страждання. Протягом останнього часу сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин, на тепер вони проживають окремо один від одного. Наміру жити далі в шлюбі Позивач не має, їх спільне життя та збереження шлюбу стало суперечити їхнім інтересам. Ухвалою суду від 26.09.2018 р. відкрито провадження в справі, визначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження, встановлено Відповідачеві строк для подання відзиву та призначено підготовче судове засідання на 24.10.2018 р., відкладене на 21.11.2018 р. через відсутність поштового підтвердження повідомлення Відповідача про засідання та на 18.12.2018 р. через неявку Відповідача; ухвалою суду від 18.12.2018 р. справу призначено до судового розгляду на 08.01.2019 р., який відкладено на 30.01.2019 р. через неявку Відповідача. У судове засідання 30.01.2019 р. Позивач не з'явилася, про дату час та місце розгляду справи повідомлена, до суду 24.10.2018 р. подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с. 23). Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлявся в порядку частин сьомої, восьмої статті 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) шляхом направлення судових повісток (а.с. 17, 25, 32, 40, 46) за адресою зареєстрованого місця проживання по [ADDRESS], підтвердженою суду в порядку статті 187 ЦПК України інформацією органу реєстрації (а.с. 13) та особисто Відповідачем [PERSON] в телефонному режимі 18.12.2018 р. (а.с. 41), судові повістки поверталися без вручення з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 30, 33, 43, 50). Також Відповідач викликався в судові засідання шляхом розміщення оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 34, 35, 47, 49) у порядку частини одинадцятої статті 128 ЦПК України. Крім того, Відповідач повідомлявся про дату, час місце судових засідань з розгляду справи 08.01.2019 р. та 30.01.2019 р. особисто за номером мобільного телефону (а.с. 41, 48). З огляду на це Відповідач є повідомленим про судовий розгляд справи, клопотань чи заяв про відкладення розгляду справи до суду не подавав, відзиву із запереченнями проти позову також не подавав. Водночас суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав у своїх рішеннях про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (зокрема, пункт 41 рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 р. у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03, стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частина четверта статті 10 ЦПК України). За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому згідно з частиною четвертою статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою Позивача, викладеною письмово (а.с. 23), вбачає за можливе розглянути справу за відсутності Відповідача у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, ознайомившись з матеріалами справи й оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого. Відповідно до статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість (частини третя, четверта статті 56 Сімейного кодексу України). Шлюб припиняється внаслідок його розірвання, зокрема, за позовом одного з подружжя на підставі відповідного рішення суду (частина друга статті 104, частина третя статті 105, стаття 110 Сімейного кодексу України). За статтею 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (стаття 113 Сімейного кодексу України). З матеріалів справи судом встановлено, що 08.09.2016 р. сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого 08.09.2016 р. Деснянським районним у м. Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1157 (а.с. 7), від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON], [INFO], що підтверджено копією свідоцтва про його народження серії [NUMBER], виданого 12.05.2017 р. Володарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 55 (а.с. 8), питання про місце проживання дитини сторонами перед судом у даній справі не порушувалося та, відповідно, судом не вирішується (стаття 13 ЦПК України). Як зазначено Позивачем у позовній заяві, на даний час фактичні шлюбні відносини сторін припинені, своє подальше спільне життя як подружжя обидва вважають неможливим, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, примирення виключається. Окреме проживання сторін підтверджено довідкою Володарської селищної ради Київської області від 07.09.2018 р. № 2720 (а.с. 9) про те, що Позивач проживає в смт Володарка разом лише із сином, у той же час Відповідач зареєстрований у м. Києві, який до того ж назвав у телефонному режимі адресу місця проживання в м. Києві як таку, за якою слід надсилати йому кореспонденцію (а.с. 41). Зогляду на викладене та зважаючи на фактичну відсутність сімейних відносин між сторонами, їх окреме проживання, суд дійшов до висновку, що рішення Позивача про розлучення є виваженим і свідомим, причини, з яких вона наполягає на розірванні шлюбу, суду обґрунтовані, подальше спільне життя подружжя і збереження ними сім'ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають. Суд не може примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків і можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. За позицією Верховного Суду шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя; незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу (постанова від 08.11.2018 р. у справі № 569/458/18). У зв'язку з усім викладеним суд вбачає наявними підстави для задоволення позову, залишивши Позивачеві прізвище [PERSON]. Крім того, на підставі імперативних приписів частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України з Відповідача слід стягнути на користь Позивача судові витрати за сплачений судовий збір. Зважаючи на наведене та відповідно до статей 24, 55, 104, 105, 110, 112, 113, 115 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved