Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Позов мотивований тим, що 30.10.2012 року [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти у сумі 55 000, 00 доларів США для підприємницької діяльності. Гроші [PERSON] отримав від позивача у присутності [PERSON] Отримані гроші [PERSON] зобов'язався повернути позивачу не пізніше 30.01.2013 року. У разі неможливості повернути борг грошима, [PERSON] пообіцяв розрахуватись із [PERSON] належним йому нерухомим майном. Однак відповідач взяте на себе зобов'язання не виконав і гроші не повернув. Вказані обставини підтверджуються розпискою, наданою [PERSON] [PERSON] після отримання позичених у нього грошей. В лютому 2013 року позивач приїхав до [PERSON] додому та почав вимагати повернення грошових коштів, на що [PERSON] дав обіцянку повернути гроші через кілька днів, однак гроші не повернув і через тиждень, пославшись на сімейні обставини, і знов пообіцяв повернути позичені гроші вже точно до 31.02.2013 року. Однак, і в цей раз не виконав зобов'язання повернути позичені гроші, і в решті послався на те, що у нього вже й відсутнє нерухоме майно для погашення боргу. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогою про стягнення з відповідача на користь позивача коштів в сумі 439 615, 00 гривень. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, аргументуючи мотивами викладеними в позовній заяві, і просив їх задовольнити. Представник відповідача позов не визнав По справі встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 30.10.2012 року [PERSON] отримав в позику від [PERSON] грошові кошти в сумі 55 000, 00 доларів США до 30.01.2013 року, що підтверджується розпискою від 30.10.2012 року. (а.с. 2) В судовому засіданні відповідач заперечував належність йому підпису на розписці від 30.10.2012 року, в зв'язку з чим ухвалою суду від 12.08.2013 року по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу. Згідно висновку Вінницького відділення Київського Науково-дослідного інституту судових експертиз від 26.12.2013 року, підпис на розписці від 30.10.2012 року від імені [PERSON] виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи використання технічних засобів. Встановити, чи виконаний підпис на розписці від 30.10.2012 року від імені [PERSON] самим [PERSON] або іншою особою - не представилось можливим. (а.с. 84-86) Вище зазначений висновок експертизи викликав сумнів в його правильності, не надавав чіткої відповіді на поставлені судом питання, тому ухвалою суду від 26.02.2014 року за клопотанням представника відповідача по справі було призначено повторну судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам НДЕКЦ при управлінні УМВС України у Вінницькій області. Однак, 15.05.2014 року експертною установою було повідомлено суд про неможливість проведення експертизи, в зв'язку з відсутністю оплати за експертні послуги та ненаданням [PERSON] документів, необхідних для проведення експертизи. (а.с. 132-133) Судом неодноразово повідомлялось [PERSON] про необхідність оплатити експертні послуги та надати необхідні для проведення експертизи документи. (а.с. 127-130) Однак, відповідач ухилився від надання необхідних матеріалів для проведення експертизи. В судовому засіданні представник відповідача не зміг пояснити ухилення відповідача. Враховуючи ухилення відповідача від подання експертам необхідних матеріалів, положення ч. 1 ст. 146 ЦПК України, суд прийшов до висновку про відмову у визнанні факту неналежності [PERSON] підпису на розписці від 30.10.2012 року. Судом встановлено, що взяте на себе зобов'язання відповідач не виконав, грошові кошти, отримані в позику, позивачу не повернув. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, відповідно до ст. 524 ЦК України. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування, згідно ч. 2 ст. 61 ЦПК України. Офіційний курс гривні до іноземних валют, встановлений Національним банком України є загальновідомим. НБУ 14.03.2013 року встановлено офіційний курс гривні до долара США в розмірі: 100 дол.США = 799, 30 гривень. Отже, заборгованість відповідача перед позивачем станом на момент звернення до суду становить 439 615, 00 гривень (55 000, 00 дол.США х 7,993 грн.). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Судом враховано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Предметом виконання як невід'ємним елементом виконання договору є ті конкретні суб'єктивні права і конкретні юридичні обов'язки для набуття, здійснення і виконання яких конкретні суб'єкти права вступають в конкретні правовідносини і, відповідно, до вимог норми права, що реалізується, вчиняються належні правомірні дії. Суд вважає, що відповідачем порушено вимоги ст. 526 ЦК України, згідно якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а також вимоги ст. 1049 ЦК України, яка вказує, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Враховуючи вище викладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 30.10.2012 року в сумі 439 615 (чотириста тридцять дев'ять тисяч шістсот п'ятнадцять) гривень 00 копійок. Станом на час звернення до суду з позовом позивач мав би сплатити судовий збір в сумі 3 441, 00 гривень, враховуючи ціну позову. Однак, позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи положення ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 3 441, 00 гривень. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved