Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

В січні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), треті особи - Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі по тексту - третя особа 1), Слідче управління Головного управління Національної поліції у м. Києві (далі по тексту - третя особа 2), відповідно до якого просив припинити право власності відповідача на машиномісце для паркування транспорту, що розташоване за адресою: [ADDRESS] витребувати машиномісце у відповідача шляхом визнання за позивачем права власності на машиномісце для паркування транспорту, що розташоване за адресою: [ADDRESS] зняти арешт з машиномісця для паркування транспорту, що розташоване за адресою: [ADDRESS], вартістю 401 250 грн. на користь позивача; різницю між сумою боргу та вартістю машиномісця залишити у борговому зобов'язанні позивача; судові витрати покласти на відповідача. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 21.01.2015 набрало законної сили рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 04.11.2014, за яким з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто борг в розмірі 325 804,32 грн., упущену вигоду в сумі 236 733,98 грн. та судові витрати. На підставі рішення суду видано виконавчий лист, який пред'явлено до виконання, 07.04.2015 відкрито виконавче провадження. Однак, незважаючи на те, що в рамках виконавчого провадження проведено оцінку майна боржника - зазначеного машиномісця для паркування транспорту, на реалізацію вказане майно державним виконавцем не передавалось. Крім того, як стало відомо позивачу, на вказане майно накладено арешт відповідно до ухвалою слідчого судді від 27.12.2012 за клопотанням слідчого СУ ГУ МВС України в м. Києві. Боргове зобов'язання відповідача перед позивачем виникло 12.08.2011. Також, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16.09.2016 визнано бездіяльність державного виконавця неправомірною та зобов'язано повторно визначити вартість майна. З врахуванням наведеного, а також тієї обставини, що борг відповідача більший, ніж вартість спірного майна, позивач просить визнати право власності на вказане майно за ним, у звязку з чим і звернувся до суду із вказаним позовом. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причин неявки суд не повідомив. Треті особи в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причин неявки суд не повідомили. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до положень п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється, зокрема, у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника. В судовому засіданні встановлено, що 07.04.2015 державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Гречухом О.Я. відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 761/21280/14-ц, виданого 03.04.2015 Шевченківським районним судом м. Києва за рішенням суду про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу у розмірі 325 804, 32 грн. та упущеної вигоди в сумі 236 733, 98 грн., а всього 562 538, 30 грн. Під час виконання здійснення виконавчих дій державним виконавцем було виявлено майно у відповідача, а саме машиномісце, розташоване за адресою: [ADDRESS]. Вказане майно відповідно описане та арештоване державним виконавцем, про що 21.07.2015 складено відповідний Акт опису й арешту майна. В подальшому державним виконавцем було призначено експерта, суб'єкта оціночної діяльності для участі у виконавчому провадженні та визначення вартості спірного майна. Відповідно до Висновку про вартість майна, зробленого оцінювачем ТОВ Міжрегіональна експертна група», ринкова вартість машиномісця, розташованого за адресою: [ADDRESS] становить 401 250 грн. З наданих на виконання ухвали суду від 05.04.2017 копій матеріалів виконавчого провадження № 47158715 не вбачається, що спірне майно було реалізоване чи виконавче провадження завершено, а виконавчий лист виконано. Позивач, обґрунтовуючи зміст позовних вимог, просить припинити право власності відповідача на спірне майно на підставі ст. 346 ЦК України та визнати право власності за собою і зняти арешт на підставі ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з тим, що вартість спірного майна менша за суму боргу відповідача. Як вбачається з матеріалів справи, відносини що виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про виконавче провадження». Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження».) Так, вказаним Законом визначено процедуру звернення стягнення на арештоване майно. Зокрема, згідно ч. 1 ст. 48 Закону, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. У відповідності до норм чинного Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна (ч. 1 ст. 50 Закону). Положеннями ч. 1 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Відповідно до частини шостої вказаної статті Закону, у разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. З наведеного вбачається, що майно може бути передане стягувачу тільки в передбачених Законом випадках та порядку, зокрема після проведення електронних торгів. Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» в свою чергу визначено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. З врахуванням наведеного, позивачем не доведено наявності підстав для застосування положень ст. 346 ЦК України щодо припинення права власності відповідача на спірне майно та положень ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» щодо визнання права власності за позивачем, оскільки відсутні докази звернення стягнення на спірне майно державним виконавцем в порядку виконання судового рішення. Крім того, майно, на яке позивач просить визнати право власності, належить відповідачу та не вибувало із власності останньої. Отже, враховуючи ту обставину, що позивачем самостійно було обрано спосіб та порядок захисту свого порушеного права, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, що стосуються припинення права власності відповідача на машиномісце для паркування транспорту, що розташоване за адресою: [ADDRESS] та витребування вказаного майна у останньої шляхом визнання за позивачем права власності, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. У зв'язку з цим не підлягають задоволенню також і вимоги про зняття арешту з машиномісця для паркування транспорту, що розташоване за адресою: [ADDRESS], вартістю 401 250 грн. на користь позивача та залишення різниці між сумою боргу та вартістю машиномісця у борговому зобов'язанні відповідача. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed