Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

В січні 2021 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що [PERSON] з 09.11.2005 року та по теперішній час проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , жилою площею 34,7 кв.м. разом із членами його сім`ї (дружина, малолітній та неповнолітній сини) та має статус наймача житлових приміщень (кімнат): а саме утримує житлові приміщення (кімнати) в належному стані та сплачує всі комунальні послуг, якими користується, згідно Типового Договору від 02.12.2019 року піднайму (найму) житлового приміщення, дачі, садового будинку. Згідно рішення Фастівської міської ради Київської області №23-ХІ-VІ від 23.06.2011 року «Про надання повноважень виконавчому комітету Фастівської міської ради, щодо надання дозволів мешканцям гуртожитків міської комунальної власності на приватизацію жилих приміщень в гуртожитках», було вирішено: надати виконавчому комітету Фастівської міської ради повноваження, щодо надання дозволів мешканцям гуртожитків міської комунальної власності на приватизацію жилих приміщень в гуртожитках; дане повноваження вважати окремим повноваженням, щодо управління майном, яке належить до комунальної власності територіальної громади м. Фастів, і передається від міської ради до виконавчого комітету з визначеними межами повноваження та умовами його здійснення відповідно до діючого законодавства. 31.10.2019 року позивач звернувся до Органу приватизації житлового фонду територіальної громади міста Фастова із відповідною заявою. Однак, листом виконавчого комітету Фастівської міської ради від 02.10.2020 року було повідомлено, що 24.12.2019 року за №П-7273 [PERSON] відмовлено у наданні дозволу на приватизацію у зв`язку з тим, що рішення на засіданні виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області не було прийнято, оскільки не набрало необхідної кількості голосів. На підставі викладеного, представник позивача просив усунути перешкоди [PERSON] у здійсненні права на приватизацію житлових приміщень (кімнат) №22-1, 22-2, 22-3 в будинку [ADDRESS] шляхом визнання незаконною (протиправною) відмову (у формі листа-відповіді) виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області у безкоштовній приватизації Плюта В.В. вищевказаних житлових приміщень (кімнат), в частині ненадання [PERSON] дозволу на передачу житлової кімнати №22-1, 22-2, 22-3 в приватну спільну власність, шляхом приватизації в рівних частках, та зобов'язати виконавчий комітет Фастівської міської ради Київської області вирішити питання про надання дозволу на приватизацію житла (кімнат) з проведенням дій по приватизації квартири на ім`я [PERSON] , а також витрати пов`язані з розглядом справи, покласти на відповідача. 12 січня 2021 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 11.02.2021 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що згідно інформаційної довідки № 01-18/42 від 02.02.2021 року КП «Фастівська ЖЕК» будинок по [ADDRESS] не є гуртожитком, згідно рішення Фастівської міської ради № 184 від 05.05.2017 року про втрату рішення виконавчого комітету ФМР «Про призначення житлового будинку [ADDRESS] , житловою площею 697, [ADDRESS] , як маневреним». 31.10.2019 року до виконавчого комітету Фастівської МР Київської області від [PERSON] № П7223 надійшло звернення щодо передачі в приватну спільну - часткову власність займаних житлових приміщень. На засіданні органу приватизації житлового фонду територіальної громади м. Фастова 03.12.2019 року було прийнято рішення про підготовку проекту рішення. Проект рішення 20.12.2019 року був винесений на розгляд засідання виконавчого комітету Фастівської МР та не був прийнятий, оскільки не набрав необхідної кількості голосів. В зв`язку з вищевикладеним, заяву позивача було розглянуто в терміни передбачені чинним законодавством, йому не було відмовлено в розгляді даної заяви. Тому, в даному випадку немає місця протиправної бездіяльності відповідача, оскільки питання стосовно розгляду поданого позивачем питання було винесене на розгляд виконавчого комітету Фастівської міської ради. Також зазначив, що позивач не надав копію ордеру на вселення до вищевказаного приміщення. Позивачем в позовній заяві зазначено, що він з 09.11.2005 року зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] жилою площею 34,7 кв. м разом із членами його сім`ї та має статус наймача житлових приміщень (кімнат): а саме утримує житлові приміщення (кімнати) в належному стані та сплачує всі комунальні послуги, якими користується, згідно Типового Договору від 02.12.2019 року. Вищезазначене твердження позивача вказує на те, що Типовий договір підписаний та набрав чинності 02.12.2019 року. Однак, позивач у своїй позовній заяві не зазначає на підставі чого він був вселений до даного приміщення та не може підтвердити факт прожиття у даному приміщенні з 09.11.2005 року. Згідно інформації КП «Фастівська ЖЕК» наймач [PERSON] , який проживає та зареєстрований за вищезазначеною адресою має заборгованість в розмірі 2856,40 грн. Окрім того, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані з 01.06.2019 року. Згідно довідки виконавчого комітету Фастівської МР від 01.02.2021 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на квартирному обліку при виконавчому комітеті Фастівської МР не перебували та не перебувають. Крім цього, на ім`я [PERSON] зареєстровано 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] , загальна площа житлового будинку складає 81,0 кв. м, житлова-54,1 кв. м. До 06.02.1998 року на ім`я [PERSON] було зареєстровано 1/6 частину квартири [ADDRESS] , загальна площа квартири складає 67,7 кв. м, житлова - 40,3 кв.м. На підставі викладеного просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 11.03.2021 року представник позивача подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що з приводу проживання позивача в даному приміщенні з 09.11.2005 року то зміст приписів Закону №2482 та Положення №396 не дозволяє дійти висновку, що заявником задля реалізації права на приватизацію до відповідного органу має бути надана довідка, інше з місця проживання за певний період, між тим довідка про реєстрацію місця проживання позивача у спірній квартирі, як того вимагають приписи Положення №396, була додатна останнім до заяви на приватизацію. Крім цього, з трудової книжки позивача від 22.03.1996 року вбачається, що позивач перебував в трудових відносинах із Фастівською ЖЕК з 12.06.2001 року по 02.09.2013 року, який про працював на цьому підприємстві більш 12 років, тому позивач хоча і припинив трудові відносини з підприємством відноситься до вичерпного переліку осіб, які не можуть бути виселенні, як такі, що пропрацювали на підприємстві, що надало їм житлове приміщення, не менш як 10 років. Щодо, заборгованості наймача (позивача), також зазначив, що заборгованість відсутня на сьогоднішній день. Крім цього, не можливо прийняти до увагидоводи відповідача про те, що позивачем не зазначено на підставі чого він був вселений до даного приміщення та не може підтвердити факт проживання в даному приміщенні з 09.11.2005 року, оскільки сам по собі факт відсутності ордеру на квартиру, за наявності інших доказів на підтвердження законного права користування спірною квартирою, які в той же час не спростовані відповідачем не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову. Відтак позовні вимоги є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню. Ухвалою від 18.03.2021 року продовжений строк підготовчого провадження, на 30 днів. 14.04.2021 року представником позивача подане письмове пояснення відповідно до якого просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою суду від 15.06.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. 14.09.2021 року представником позивача подане письмове пояснення відповідно до якого просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 07.10.2021 року подані письмові покази (свідчення) свідка Фастівського міського голови [PERSON] в яких зазначено, що 20.12.2019 року відбулось засідання виконавчого комітету Фастівської міської ради, який є колегіальним органом, а рішення приймаються колегіально, а не одноособово. Головуючим на засіданні був міський голова Нетяжук М.В., секретарем була: [PERSON] , присутніми членами виконкому були: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно протоколу № 26 проект рішення «Про надання дозволу на приватизацію [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] було винесено на розгляд виконавчого комітету (голосували: за - «5»; проти - «0»; утримались «4».Рішення не прийнято. Крім цього, заяву [PERSON] було розглянуто в терміни передбачені чинним законодавством. 07.10.2021 року представником позивача подане письмове пояснення відповідно до якого просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнала з підстав, викладених у відзивах на позов та просили відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з`ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 09.11.2005 року та по теперішній час проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS], жилою площею 34,7 кв.м. разом із членами його сім`ї (дружина, малолітній та неповнолітній сини) та має статус наймача житлових приміщень (кімнат): а саме утримує житлові приміщення (кімнати) в належному стані та сплачує всі комунальні послуг, якими користується, згідно Типового Договору від 02.12.2019 року піднайму (найму) житлового приміщення, дачі, садового будинку. Згідно рішення Фастівської міської ради Київської області №23-ХІ-VІ від 23.06.2011 року «Про надання повноважень виконавчому комітету Фастівської міської ради, щодо надання дозволів мешканцям гуртожитків міської комунальної власності на приватизацію жилих приміщень в гуртожитках», було вирішено: надати виконавчому комітету Фастівської міської ради повноваження, щодо надання дозволів мешканцям гуртожитків міської комунальної власності на приватизацію жилих приміщень в гуртожитках; дане повноваження вважати окремим повноваженням, щодо управління майном, яке належить до комунальної власності територіальної громади м. Фастів, і передається від міської ради до виконавчого комітету з визначеними межами повноваження та умовами його здійснення відповідно до діючого законодавства. Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що факт проживання у приміщенні за адресою [ADDRESS] , з 09.11.2005 року позивачем не підтверджено, а позивач не надав копію ордеру на вселення до вищевказаного приміщення. Згідно інформації КП «Фастівська ЖЕК» члени родини позивача - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані з 01.06.2019 року. Згідно довідки виконавчого комітету Фастівської міської ради від 01.02.2021 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на квартирному обліку при виконавчому комітеті Фастівської міської ради не перебували та не перебувають. Крім цього, на ім`я [PERSON] зареєстровано 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] , загальна площа житлового будинку складає 81,0 кв. м, житлова-54,1 кв. м. До 06.02.1998 року на ім`я [PERSON] було зареєстровано 1/6 частину квартири [ADDRESS] , загальна площа квартири складає 67,7 кв. м, житлова - 40,3 кв.м. Суд звертає увагу, що позивач у своїй позовній заяві не зазначає на підставі чого він був вселений до даного приміщення та не може підтвердити факт проживання у даному приміщенні з 09.11.2005 року. Проте, суд не дає оцінку зазначеним доводам та обставинам, оскільки предметом даного позову не є рішення органу місцевого самоврядування про відмову позивачу у приватизації державного житлового фонду, а відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 9 ЖК України передбачено, що громадяни України мають право на приватизацію державного житлового фонду. Приватизація державного житлового фонду здійснюється відповідно до Закону України « Про приватизацію державного житлового фонду» ( далі-Закон) та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян ( далі Положення), затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396, затвердженим в Міністерстві юстиції України 29.01.2010 року за № 109/17404. Відповідно до ст. 1 Закону « Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень державного житлового фонду на користь громадян України. Судом встановлено, що позивач,31.10.2019 року звернувся до виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області (вх.. № П7223) щодо передачі йому та членам його родини в приватну спільну часткову власність займаних житлових приміщень за адресою [ADDRESS] жилою площею 34,7 кв.м. На засіданні органу приватизації житлового фонду територіальної громади м. Фастова 03.12.2019 року було прийнято рішення про підготовку проекту рішення. Проект рішення 20.12.2019 року був винесений на розгляд засідання виконавчого комітету Фастівської міської ради, проте не був прийнятий, оскільки не набрав необхідної кількості голосів, про що листом - відповіддю від 24.12.2019 [PERSON] було повідомлено (а.с.41). В даному випадку, лист-відповідь від 24.12..2019 року, суд не має підстав оцінити як відмову позивачу [PERSON] у праві на приватизацію квартири за адресою [ADDRESS]. У рішенні Конституційного Суду України від 10.06.2010 року № 15-рп/2010 дано тлумачення розуміння ч. 5 ст. 5 Закону та визначено, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 кв. м. загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково передано в одній чи кількох квартирах загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 кв. м. загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу однієї квартири (будинку), що перевищує встановленому санітарну норму, з оплатою вартості надлишкової загальної площі приватизованого житла, у власність наймача і кожного члена сім`ї передано загальну площу житла,меншу ніж встановлена санітарна норма, а залишок житлового чека використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду, весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств земельного фонду. Приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною. Відповідно до ст. 8 Закону органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Проте, в даному випадку, орган місцевого самоврядування не відмовив позивачу у його праві на приватизацію житлових приміщень, а навпаки, своєчасно, без порушення процедури прийняття таких рішень, виніс на розгляд засідання виконавчого комітету Фастівської міської ради питання щодо надання дозволу позивачу приватизувати житлові приміщення, проте, оскільки виконавчий комітет Фастівської міської ради є колегіальним органом, а рішення приймаються колегіально, а не одноособово, проект рішення не був прийнятий, оскільки не набрав необхідної кількості голосів. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що лист - відповідь відповідача жодним чином не порушує право позивача [PERSON] на приватизацію. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Позивач, при зверненні до суду з даним позовом, заявив вимогу про необхідність зобов`язання відповідача вирішити питання про надання дозволу на приватизацію житла (кімнат) з проведенням дій по приватизації квартири на ім`я [PERSON] . В даному випадку, позивач звертаючись до суду з позовною вимогою про визнання дій відповідача протиправними у зв`язку з відмовою у приватизації, звісно не оскаржуючи рішення виконкому про відмову у приватизації, оскільки таке не приймалось, заявляє вимогу про необхідність зобов`язання відповідача вирішити питання про надання дозволу на приватизацію житла (кімнат) з проведенням дій по приватизації квартири на ім`я [PERSON] , яка є похідною від вимоги про визнання відмови у безкоштовній приватизації протиправною. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи, може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України « Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судове рішення у цивільній справі» відповідно до статті 19 Конституції України , статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені. Згідно ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення. Європейський суд з прав людини не раз наголошував на необхідності ефективного захисту. Наприклад, у п.75 рішення від 5.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» зазначено, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади. Конституційний Суд у рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах. Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути відповідним наявним обставинам. Отже, у разі визнання дій протиправними ( в даному випадку позивач вважає що йому відмовлено у здійсненні приватизації) суд може зобов`язати відповідача учинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, на захист яких він звернувся до суду. Проте, оскільки суд, не знайшов підстав для задоволення первісної позовної вимоги, не вбачає і підстав для задоволення похідної - про зобов`язання відповідача вирішити питання про надання дозволу на приватизацію житла (кімнат) з проведенням дій по приватизації. Отже, для ефективного поновлення порушеного права необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між правопорушенням і способом захисту. Іншими словами, метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням - визначений спосіб захисту, який би вичерпував себе. За таких підстав, з врахуванням вищезазначених норм права щодо можливості суду обрати спосіб захисту, який не суперечить закону відповідно до ч.2 ст. 5 ЦПК України, з метою ефективного захисту прав позивача, враховуючи способи захисту цивільних прав, а також той факт, що вимога про зобов`язання вчинити певні дії є похідною від вимоги щодо визнання відмови у формі листа-відповіді у приватизації кімнат протиправною, а позивачем в мотивувальній частині позовної заяви акцентується увага саме на протиправність такої відмови, суд приходить до висновку про відсутність підстав для його задоволення.

Outcome: dismissed