Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

До апеляційного суду звернувся представник позивача з апеляційною скаргою на рішення суду, яким товариству було відмовлено у задоволенні вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирах №№ [NUMBER], [NUMBER] будинку [ADDRESS] Судом встановлено, що вказані дві 3-кімнатні квартири були передані як службові під будинок сімейного типу, де батьками-вихователями було подружжя [PERSON]. Серед вихованців цього дитячого будинку була і відповідачка [PERSON]. У 2001 році цей дитячий будинок сімейного типу був закритий, однак там лишились зареєстрованими вихователька [PERSON] та [PERSON], а у 2006 та 2011 роках за цією ж адресою були зареєстровані також діти [PERSON]. Відмовляючи товариству у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції установив, що після закриття дитячого будинку сімейного типу відповідачці [PERSON] як виховательці цього будинку мали надати інше житлове приміщення, однак цього не сталось. Суд також установив, що на праві власності [PERSON] належить ? частина квартири № [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 02 лютого 2005 року, однак наявність у неї іншого житла не свідчить про втрату [PERSON] права користування житловою площею у спірних квартирах. Суд установив, що [PERSON], яка була наймачем спірних квартир, за період з листопада 2008 року не сплачує квартирну плату по цих квартирах, через що утворилась заборгованість у загальній сумі 8 055 грн. 90 коп., однак на думку суду це також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірною житловою площею. Що стосується відповідачки [PERSON], то суд першої інстанції вказав, що хоча вона та її малолітні діти і не проживають за місцем реєстрації, однак з поважних причин, бо [PERSON] перешкоджають сторонні особи у доступі до спірного житла. В апеляційній скарзі представник товариства просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити та визнати відповідачів такими, що втратили право користування спірними житловими приміщеннями, оскільки вважає, що рішення суду не відповідає вимогам матеріального і процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Так, суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги акт, складений працівниками товариства, з якого вбачається, що у спірних квартирах №№ [NUMBER] та [NUMBER] будинку [ADDRESS] ніхто не проживає понад 17 років. Суд першої інстанції вказав, що акт складений заінтересованими особами, однак товариство є єдиним підприємством, яке обслуговує житловий фонд у Червоногвардійському районі м. Макіївка. Крім того, своє не проживання у спірних квартирах підтверджують і самі відповідачки, при цьому, [PERSON] вказує, що через поганий стан свого здоров»я та похилий вік вона змушена переїхати до своєї доньки, яка здійснює догляд за нею. Суд першої інстанції вказав, що час відсутності [PERSON] за місцем реєстрації не перевищує визначений законом строк, однак такий висновок суду не підтверджений ніякими належними доказами. Відповідачка [PERSON] вказала, що у 2006 році після народження дитини вона переїхала жити до свого чоловіка, де вони мешкають до цього часу у квартирі [ADDRESS] а спірна квартира, де вона зареєстрована, нібито потребує ремонту. Через брак коштів вона такий ремонт не може зробити. Однак суд першої інстанції не прийняв до уваги, що [PERSON] не надала ніяких доказів про те, що матеріальний стан її сім»ї менший, ніж прожитковий мінімум. Апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно прийняв у якості поважних причин відсутності відповідачок за місцем реєстрації такі причини, як стан здоров»я відповідачки [PERSON] та відсутність коштів на ремонт квартири у відповідачки [PERSON]. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги товариства, з таких підстав. Зі справи вбачається, що на виконання рішення Макіївської міської ради про створення дитячого будинку сімейного типу батькам-вихователям цього будинку [PERSON] на підставі ордеру № 10 від 11 жовтня 1995 року було виділено дві 3-кімнатні квартири №№ [NUMBER] та [NUMBER] у будинку [ADDRESS], які є службовим житлом управління освіти Макіївської міської ради. Основним наймачем цього житла стала відповідачка [PERSON] За ордером у ці квартири вселились [PERSON] та восьмеро вихованців, у тому числі, відповідачка [PERSON]) - а.с.11, 146. Таким чином, зі справи вбачається, що відповідачки вселились у спірні квартири у встановленому законом порядку, проживали у цих службових квартирах та користувались цими житловими приміщеннями в період дії дитячого будинку сімейного типу, який був створений у цих квартирах: [PERSON] - як вихователька, [PERSON] - як вихованка. Рішенням виконкому Центрально-Міської районної ради м. Макіївки від 14 лютого 2001 року № 23 цей дитячий будинок був закритий з 15 лютого 2001 року, [PERSON] звільнені з посад батьків-вихователів, районному відділу освіти було доручено розпорядитись майном дитячого будинку, вирішити питання подальшого використання квартир №№ [NUMBER] та [NUMBER], а також було зобов»язано влаштувати тих вихованців, які лишились, у тому числі, відповідачку [PERSON] на навчання до ПТУ № 46 на повне державне забезпечення (а.с.141-142). На виконання вказаного рішення виконкому управлінням освіти Макіївської міської ради був виданий наказ № 54 від 15 лютого 2001 року, за яким, зокрема, батькам-вихователям [PERSON] було наказано у строк до 01 березня 2001 року здати ключі від квартир №№ [NUMBER] та [NUMBER] у будинку [ADDRESS], а інспектору з охорони прав дитинства у той же строк надати інформацію про влаштування дітей, які на час закриття лишались на вихованні у цьому дитячому будинку (а.с.140). Довідкою від 15 березня 2001 року № 07-3/39 підтверджується той факт, що відповідачка [PERSON] дійсно виконувала обов»язки вихователя дитячого будинку сімейного типу в період з 20 грудня 1989 року по 14 лютого 2001 року (а.с.49). Отже, після закриття дитячого будинку сімейного типу, розташованого у квартирах №№ [NUMBER] та [NUMBER] будинку [ADDRESS], як батьки-вихователі, так і їхні вихованці зобов»язані були звільнити займане приміщення, а відповідні державні органи були зобов»язані влаштувати вихованців. Проте зі справи вбачається, що на цей час у спірних квартирах лишились зареєстрованими колишня вихователька [PERSON] та колишня вихованка [PERSON], при цьому, на спірній житловій площі також зареєстровані двоє малолітніх дітей [PERSON] - син [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO] (а.с.9). Судом першої інстанції було встановлено, що відповідачки дійсно не проживають у спірних квартирах, однак суд першої інстанції зробив висновок про те, що для цього є поважні причини. Натомість апеляційний суд вважає, що з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки цей висновок не відповідає фактичним обставинам справи та не підтверджується наданими сторонами доказами. Так, стосовно відповідачки [PERSON] суд першої інстанції у своєму рішенні вказав, що хоча вона і не проживає за місцем своєї реєстрації, однак без вирішення питання про надання їй іншого житлового приміщення як колишньому вихователю закритого дитячого будинку сімейного типу даний позов є передчасним. Проте при цьому суд першої інстанції не врахував, що товариство, звертаючись до суду, ставило питання про визнання відповідачок такими, що втратили право користування спірною житловою площею на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України. У відповідності до вимог ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім»ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Цей строк може бути продовжений за заявою відсутнього, а в разі спору - судом, якщо наймач або члени його сім»ї були відсутні з поважних причин (ч.2 ст.71 ЖК України). З наданих сторонами доказів вбачається, що відповідачки, у тому числі, [PERSON] за місцем реєстрації фактично не проживають понад 17 років, що підтверджується актом № 59 від 23 липня 2013 року, складеним комісією позивача (а.с.8). Не прийнявши до уваги цей доказ, суд першої інстанції вказав, що акт складений заінтересованою особою, однак при цьому, справа не містить жодного належного та допустимого доказу на спростування безпосередньо факту, встановленого цим актом, щодо тривалого непроживання відповідачок у спірних квартирах. Більш того, посилаючись на незабезпечення житлом [PERSON] як колишньої виховательки дитячого будинку сімейного типу, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог товариства, оскільки таке питання сторонами не ставилось, у судовому засіданні не розглядалось. Крім того, судом першої інстанції також встановлено, що [PERSON] має у власності ? частину квартири № [ADDRESS], тобто житлом вона забезпечена. [PERSON] також пояснила, що вона весь час проживає зі своєю донькою, яка здійснює за нею догляд через стан її здоров»я та похилий вік, хоча будь-яких медичних висновків щодо цього вона до суду не надала. Більш того, судом встановлено, що з листопада 2008 року ані наймачка квартир [PERSON], ані відповідачка [PERSON] не вносять квартирну плату та інші комунальні платежі по спірних квартирах, тому не можна погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що вони не втратили зв»язок з цим житлом та інтерес до нього. Отже, об»єктивно встановлено, що відповідачка [PERSON] дійсно не проживає за місцем своєї реєстрації у спірних квартирах без поважних причин понад строки, встановлені правовою нормою ст.71 ЖК України, втратила зв»язок та інтерес до цього житла, тому за законом втратила право користування спірною житловою площею. Що стосується відповідачки [PERSON], то вона також підтвердила, що після народження дитини у 2006 році вона переселилась до свого чоловіка, який проживає за адресою: [ADDRESS] де і проживає весь цей час. Даний факт підтверджується актом від 08 серпня 2013 року, складеним директором ПП «МакРинокСервіс» (а.с.150). Відмовляючи позивачеві у задоволенні вимог стосовно цієї відповідачки, суд першої інстанції послався, як на поважні, такі причини відсутності [PERSON] за місцем реєстрації: відсутність коштів на ремонт спірного житла та перешкоди з боку третьої особи щодо вселення [PERSON] у квартиру за місцем реєстрації. Проте зроблені судом висновки ґрунтуються тільки на поясненнях самої [PERSON] та не підтверджуються жодним об»єктивним доказом. Навпаки, з акту обстеження спірних квартир від 10 лютого 2014 року вбачається, що принаймні квартира № [NUMBER] є житловою, цілком відповідає санітарно-технічним та іншим вимогам, тобто придатна для проживання (а.с.172), тому висновок суду першої інстанції про відсутність коштів на ремонт квартири як на поважну причину тривалого не проживання [PERSON] за місцем реєстрації не можна вважати дійсно поважною. Другу квартиру № [NUMBER] комісії не вдалось оглянути через відсутність ключів від вхідних дверей (а.с.171). Суд першої інстанції також послався на перешкоди, які нібито [PERSON] вчиняє якась третя особа та перешкоджає їй вселитись і проживати за місцем реєстрації. Однак жодного належного та допустимого доказу щодо цього відповідачка [PERSON] до суду не надала, тому апеляційний суд вважає, що такий висновок суду першої інстанції не ґрунтується на фактичних обставинах справи та доказах, які містяться у справі. Отже, апеляційний суд вважає, що і відповідачка [PERSON] втратила право користування спірною житловою площею, оскільки понад встановлений законом строк без поважних причин не проживає за місцем своєї реєстрації. Крім того, апеляційний суд вважає, що вона також втратила до цього житла інтерес, оскільки не оплачує квартирну плату та комунальні платежі, у встановленому законом порядку не ставила питання про вселення або усунення перешкод у користуванні спірним житлом тощо. Оскільки у відповідності до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, апеляційний суд вважає, що малолітні сини відповідачки [PERSON] також разом з нею втратили право користування спірною житловою площею. На підставі викладеного апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду скасувати як таке, що ухвалене з порушенням вимог матеріального права, та задовольнити позовні вимоги товариства, визнавши відповідачів такими, що втратили право користування житловою площею у спірних квартирах.

Outcome: approved