Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

Голова Новозаводської районної у місті Чернігові ради Атрощенко О.А., діючи в інтересах малолітньої дитини, звернувся до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його сина [PERSON], [INFO] Позов обґрунтовується тим, що малолітній [PERSON] з 09.10.2015 року перебуває у КЛПЗ «Чернігівська обласна дитяча лікарня», а відповідач будучи його батьком жодного разу дитину не відвідав, з лікарні не забрав, самоусунувся від виконання батьківських обов'язків. Мати дитини - [PERSON] померла [INFO] і на даний час дитина перебуває під опікою. У судовому засіданні представник позивача та Чернігівської місцевої прокуратури просили суд задовольнити позовні вимоги, з підстав та обґрунтувань викладених у позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач про час та місце проведення засідання повідомлений належним чином, відповідно до статей 74, 77 ЦПК України, однак у судове засідання не з'явився, причини поважності неявки суду не повідомив. Згідно положень ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі і ця особа зобов'язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки, що закріплено в статті 27 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ураховуючи, що відповідач по справі у судове засідання не з'явився, а сторона позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутність [PERSON], на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення сторони позивача, дослідивши письмові докази та вивчивши матеріали справи, суд знаходить, що позовні вимоги підтверджені належними та допустимими доказами, які маються в матеріалах справи. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] і його батьками є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження та актовим записом. /а.с.9, 14/ Мати дитини - [PERSON] померла [INFO] у м. Чернігові. /а.с.13/ З досліджених актів від 09.10.15 року та 05.11.15 року встановлено, що малолітній [PERSON] був покинутий і поміщений компетентними органами до КЛПЗ «Чернігівська обласна дитяча лікарня». /а.с.15, 16/ Як свідчать довідки головного лікаря вказаного лікувального закладу від 12.10.15 року та 04.12.15 року малолітній [PERSON] перебуває у закладі з 09.10.15 року і батько дитини [PERSON] жодного разу дитину не відвідав. /а.с.7, 12/ При цьому слід зазначити, що відповідач є зареєстрованим і проживає по [ADDRESS], характеризується задовільно, зручностей у будинку не має, будинок у задовільному стані і має пічне опалення. /а.с.5, 8, 18, 35/ З висновку виконавчого комітету Новозаводської у м. Чернігові ради від 17.12.15 року вбачається, що є всі підстави і доцільно відповідача позбавити батьківських прав щодо виховання сина [PERSON], при цьому, цим же органом 28.12.15 року дитині було призначено опікуна [PERSON] /а.с.4, 38/ У статті 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року, відповідно до яких дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Відповідно до ч.1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ст.164 ЦК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, серед іншого, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Верховний Суд України у ч.2 п.16 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року роз'яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Наведені і описані судом вище обставини свідчить, що відповідач у порушення ст.ст.150, 155, 180 СК України ухиляється від виконання обов'язків батьків по вихованню та утриманню своєї дитини, зокрема: утримувати дитину до досягнення нею повноліття, виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний і моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною освіти. Факт ухилення відповідача від виховання та утримання дитини підтверджується належними та допустимими доказами, що безпосередньо досліджені у судовому засіданні і які дають суду підстави зробити висновок, що [PERSON] являючись батьком малолітнього сина [PERSON], дійсно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по його вихованню та утриманню; не забрав дитину з закладу охорони здоров'я без поважної причини, що відповідно до вимог ст.ст.164, 180-183 СК України є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Суд застосовує крайню міру, позбавивши [PERSON] батьківських прав, проте з урахуванням конкретних обставин даної справи, зазначена міра є виправданою, з огляду на необхідність захистити інтереси дитини. Приймаючи таке рішення суд враховує правові висновки Європейського суду з прав людини викладені у п.54 рішення у справі «Хант проти України» (№31111 від 07.12.2006 року), згідно яких Суд вказав, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції (995-004) не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини. За таких підстав і мотивів позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати по справі слід стягнути з відповідача.

Outcome: approved