Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-27 00:00:00

В січні 2017 року [PERSON] звернувся до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовом до Дніпровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом В обґрунтування позовної заяви зазначає, що 10 квітня 2008 року помер [PERSON], який був власником будинку №22 по вулиці Броварській у м. Дніпро (раніше Дніпропетровськ). Спірний будинок, а також усе інше майно спадкодавець [PERSON] заповів своїй дружині [PERSON], що підтверджується заповітом від 20 травня 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] під реєстраційним номером №5-436. Після смерті чоловіка вона фактично прийняла спадщину, оскільки постійно мешкала з спадкодавцем, однак не встигла оформити спадщину. [PERSON] заповіла усе її майно позивачу [PERSON], що підтверджується заповітом від 24 листопада 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] під реєстраційним номером №2-2076. 13 грудня 2008 року померла [PERSON] Після смерті [PERSON] позивач [PERSON] отримав свідоцтво про прийняття спадщини на земельну ділянку під будинком №22 по вулиці Броварській у місті Дніпропетровську та на грошові кошти, недоотриману пенсію, але йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на будинку №22 по вулиці Броварській у місті Дніпропетровську, оскільки право власності на спірний будинок не було зареєстровано за спадкодавцем [PERSON] за його життя. За цих підстав позивач просить визнати за [PERSON], [INFO], право власності на житловий будинок загальною площею 45,3 кв.м. житловою площею 23,8 кв.м. за адресою: м. Дніпро (раніше м. Дніпропетровськ), вулиця Броварська, 22 (двадцять два) літ. «А-1» з сараєм літ. «Б», літньою кухнею літ. «В», душем літ. «Г», убиральнею літ. «Д», спорудами № 1-7, І (вигрібна яма, вимощення, колодязь, колонка, огорожа, трубопровід, хвіртки) в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла 13 грудня 2008 року. Представник позивача в судове засідання не зявився, надав суду письмову заяву за якою просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник Дніпровської міської ради в останнє судове засідання не зявився, про час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином, у зв'язку із чим справу вирішено у відсутності представника відповідача з урахуванням пояснень, наданих ним у попередньому засіданні, в якому представник відповідача просив винести рішення на розсуд суду. Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з заповітом від 20 травня 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] під реєстраційним номером №5-436, [PERSON] заповів своїй дружині [PERSON] все його рухоме та нерухоме майно. 10 квітня 2008 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ №221639 від 15.04.2008 року, актовий запис в Книзі реєстрації смертей №543. На час смерті спадкодавця його дружина [PERSON] була зареєстрована та проживала разом із ним у будинку № 22 по вул. Броварській в м. Дніпропетровську, фактично прийняла спадщину, однак оформити її після смерті [PERSON] не встигла. Також судом встановлено, що згідно із заповітом від 24 листопада 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] під реєстраційним номером №2-2076, [PERSON] заповіла позивачу [PERSON] все її рухоме та нерухоме майно. 13 грудня 2008 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ №256716 від 16.12.2008 року, актовий запис в Книзі реєстрації смертей №1745. Дітей чи інших осіб спадкоємців [PERSON] та [PERSON] не мали. 25 грудня 2008 року позивач [PERSON] звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] У вересні 2009 року позивач звернувся до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори з приводу отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], зокрема, на вищевказаний житловий будинок. 14 вересня 2009 року позивач [PERSON] отримав свідоцтво про прийняття спадщини на земельну ділянку під будинком №22 по вулиці Броварській у місті Дніпропетровську та на грошові кошти, недоотриману пенсію, однак йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на будинку №22 по вулиці Броварській у місті Дніпропетровську з тієї причини, що за життя право власності на нерухоме майно не було зареєстроване за [PERSON] Відповідно до наявної в матеріалах справи копії технічного паспорту на\~ садибний (індивідуальний житловий) будинок № 22 по вул. Броварській в м. Дніпро (раніше Дніпропетровськ), вказане домоволодіння станом на 18 вересня 2009 року складається з житлового будинку загальною площею 45,3 кв.м. житловою площею 23,8 кв.м. літ. «А-1» (рік побудови - 1957), веранди літ. «а-1» (рік побудови 1957), погрібу літ. «під А-1» (рік побудови - 1957), ганку літ. «а» (рік побудови - 1991), сараю літ. «Б» (рік побудови - 1957), літньої кухні літ. «В» (рік побудови - 1957), душу літ. «Г» (рік побудови - 1988), убиральні літ. «Д» (рік побудови - 1988), споруд (вигрібна яма, вимощення, колонка, огорожа, трубопровід, хвіртки, цоколь). Відповідно до звіту про проведення технічного обстеження, складеного фізичною особою-підприємцем [PERSON] 10 квітня 2017 року, було оглянуто основні несучі та огороджувальні конструкції індивідуального житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Броварська, 22, а саме: житлового будинку літ. «А-1», сараю літ. «Б», літньої кухні літ. «В», душу літ. «Г», убиральні літ. «Д», споруд 1-7, І та встановлено їх готовність до експлуатації. Недоліків та пошкоджень, що впливають на безпечну експлуатацію будівлі, не виявлено, конструкції перебувають у задовільному технічному стані (категорія ІІ). У 1955 році питання набуття права власності регулювалися Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року передбачав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пп. 4, 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок є договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва і експлуатації будівель, затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, громадяни набували статусу власника житлового будинку та згідно зі ст. 58 Цивільного кодексу УРСР 1922 року набували право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Отже, на час будівництва будинку у 1950-х роках не було передбачено чинним на той час законодавством обов'язкової реєстрації права власності в Реєстрі прав власності. Така реєстрація була введена в дію в 1990-х роках, однак законом строку до якого повинно бути здійснено таку реєстрацію не встановлено. Відповідно до вимог ст.ст. 25, 346, 328 ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визнання належності цього майна попередньому власнику та його спадкоємцям вирішується судом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] набув право власності на спірний житловий будинок у відповідності із діючим на той час законодавством. Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», надає визначення термінів, які вживаються у цьому законі. Зокрема, в цій статті визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових права на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно з ч. 3 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство,\~\~що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Приймаючи до уваги, що право власності на спірний спадковий будинок було набуто [PERSON] після закінчення його будівництва відповідно до вимог діючого на той час законодавства, суд вважає, що зазначений житловий будинок є об'єктом права власності, а отже, і об'єктом спадкування після його смерті. Згідно зі\~ст. 1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилася внаслідок смерті. Відповідно до частини 1 статті 1217 ЦК України \~спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до частини 1 статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Згідно з частинами 1, 3, 5\~статті 1268 ЦК України\~спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Як роз'яснено у п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Судом встановлено, що право власності на спадкове майно хоча й не було зареєстроване за [PERSON] за його життя в органах, що здійснюють державну реєстрацію права власності, але набуте ним відповідно до вимог законодавства, яке діяло на час його будівництва, та не є самочинним у розумінні ст. 105 ЦК УРСР та ст. 376 ЦК України 2003 року.\~ Після смерті [PERSON] його дружина [PERSON] правомірно набула право на спадкування майна померлого чоловіка на підставі заповіту від 20 травня 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] під реєстраційним номером №5-436. В подальшому, [PERSON], на підставі заповіту від 24 листопада 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] під реєстраційним номером №2-2076, набув після померлої [PERSON] право на спадкування за заповітом на належне їй майно, в тому числі на житловий будинок загальною площею 45,3 кв.м. житловою площею 23,8 кв.м. за адресою: м. Дніпро (раніше м. Дніпропетровськ), вулиця Броварська, 22 (двадцять два) літ. «А-1». Стосовно надвірних будівель, розташованих за адресою: м. Дніпро, вулиця Броварська, 22 (сарай літ. «Б», літня кухня літ. «В», душ літ. «Г», убиральня літ. «Д», споруди № 1-7, І (вигрібна яма, вимощення, колодязь, колонка, огорожа, трубопровід, хвіртки), суд враховує, що вони призначені для обслуговування вказаного вище житлового будинку, розташованого за цією ж адресою. Відповідно до ст.186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки надвірні будівлі є приналежностями головної речі - житлового будинку, то визнання права власності на нього є визнанням права власності на відповідні надвірні будівлі, тому окреме визнання права власності на такі будівлі законодавством не вимагається. З урахуванням зазначених вище обставин та положень закону, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та слід визнати за позивачем право власності на житловий будинок загальною площею 45,3 кв.м. житловою площею 23,8 кв.м. за адресою: м. Дніпро (раніше м. Дніпропетровськ), вулиця Броварська, 22 (двадцять два) літ. «А-1 в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла 13 грудня 2008 року, оскільки іншим шляхом, крім визнання права власності в порядку спадкування за заповітом у судовому порядку у позивача немає можливості захистити своє право і оформити спадщину.

Outcome: partial