Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

В травні 2016 року [PERSON] пред'явив позов до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів, визнання дій банку щодо нарахування процентів неправомірними та здійснення перерахунку заборгованості по кредиту. Свої вимоги мотивував тим, що 11 квітня 2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитну угоду № 221079-SOGL, відповідно до якої позивач отримав в кредит кошти в розмірі 38 000 дол. США із сплатою 17 % річних за користування кредитом та з кінцевим терміном повернення не пізніше 8 квітня 2011 року. В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитною угодою 11.04.2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено Договір застави автотранспорту, згідно з яким позивач передав в заставу банку належні йому транспортні засоби, а саме: сідловий тягач «VOLVO FH12 420», кузов № [NUMBER], р.н. [NUMBER], та напівпричіп бортовий «KOGEL SN 24», шасі № [NUMBER], р.н. [NUMBER]. Надалі, не маючи можливості виконувати зобов'язання по кредитній угоді, позивач 29 грудня 2009 року передав представникам банку за двома відповідними актами вказані вище тягач і напівпричіп для подальшої їх реалізації і направлення виручених коштів на погашення заборгованості за вказаною кредитною угодою. Факт передачі банку вказаних транспортних засобів для реалізації стверджується адресованим органу ДВС листом банку від 09.02.2010 року № 544 про повернення без виконання виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на ці транспортні засоби. Після цього позивач не отримував від ПАТ КБ «Приватбанк» жодної інформації стосовно реалізації переданих йому транспортних засобів і скерування коштів від цього на погашення кредитної заборгованості. Про продаж транспортних засобів, дату продажу та порядок оформлення продажу позивач дізнався після того, як Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області ухвалою від 26.05.2015 року у цивільній справі №308/4315/15-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитною угодою, задовольнив клопотання [PERSON] про витребування від банку доказів реалізації цих транспортних засобів. З наданих банком суду документів стало відомо, що ПАТ КБ «Приватбанк» за договором, оформленим довідкою рахунком ТОВ «АВТО-БІЗНЕС» серії КІМ №462365, 07 грудня 2010 року продав напівпричіп громадянину [PERSON], а за договором, оформленим довідкою рахунком ТОВ «Агентство незалежних експертиз» серії КІМ №669577, 01 квітня 2011 року продав тягач громадянину [PERSON] Оскільки, ані законодавством, ані Договором застави автотранспорту не визначений відповідний строк, протягом якого Банк зобовязаний реалізувати передані йому заставлені транспортні засоби, така реалізація повинна бути ним проведена протягом розумного строку у відповідності до вимог ст.509 ЦК України щодо ґрунтування зобовязання на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Після передачі відповідачу заставлених транспортних засобів (29.12.2009 року), наступили новорічні і різдвяні свята, а відтак розумним і достатнім строком для здійснення реалізації цих транспортних засобів за твердженням позивача був строк до 01 березня 2010 року. Однак, банк здійснив таку реалізацію тільки 07.12.10 року та 01.04.11 року, ухиляючись тим самим від своєчасного вчинення дій по їх реалізації. Таке ухилення відповідача зумовило і неможливість вчинення позивачем їх реалізації для задоволення вимог банку, а тому такі дії відповідача позивач кваліфікує як невжиття заходів щодо зменшення збитків та зумовлюють виникнення прострочення з боку банку, як кредитора., виконання своїх зобов'язань. У зв'язку з цим позивач просив визнати неправомірними дії ПАТ КБ «Приватбанк» по нарахуванню з 01.03.2010 року по 01.04.2011 року процентів за кредитною угодою від 11.04.2008 року № 221079-SOGL, зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» здійснити перерахунок заборгованості за Кредитною угодою від 11.04.2008 року №221079-SOGL із врахуванням звільнення від процентів за період з 01.03.2010 року по 01.04.2011 року, стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» витрати з оплати правової допомоги в розмірі 5000 грн (а.с.2-4). Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23 листопада 2016 року позов задоволено. Визнано неправомірними дії ПАТ КБ «Приватбанк» по нарахуванню з 01.03.2010 року по 01.04.2011 року [PERSON] процентів за кредитною угодою №221079-SOGL від 11.04.2008 року. Зобов'язано ПАТ КБ «Приватбанк» здійснити перерахунок заборгованості за кредитною угодою № 221079-SOGL від 11.04.2008 року із урахуванням звільнення [PERSON] від процентів за період з 01.03.2010 року по 01.04.2011 року. Вирішено питання про судові витрати (а.с.102-106). В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить це рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Зазначає, що позивач не надав доказів прострочення зі сторони банку. Крім того, позивачем не обґрунтовано розумний строк для реалізації предмету застави. Рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. В судовому засіданні в апеляційній інстанції представник банку скаргу підтримав та просив задовольнити. Представник позивача проти скарги заперечив та просив її відхилити. Заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що банк ухилявся від реалізації предмета застави, кваліфікував дії банку як невжиття заходів щодо зменшення збитків, завданих порушенням зобов'язання, що призвело до прострочення з боку кредитора. Такі висновки місцевого суду є помилковими, зроблені без належного з'ясування обставин справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог (п.1, 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України). Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до статті 610 ЦПК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1054 ЦК України). Кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку (ч.1 ст.613 ЦК України). З матеріалів справи слідує, що 11 квітня 2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитну угоду № 221079-SOGL, відповідно до якої позивач отримав в кредит кошти в розмірі 38 000 дол. США із сплатою 17 % річних за користування кредитом та з кінцевим терміном повернення не пізніше 8 квітня 2011 року. В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитною угодою 11.04.2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено Договір застави автотранспорту, згідно з яким позивач передав в заставу банку належні йому транспортні засоби, а саме: сідловий тягач «VOLVO FH12 420», кузов № [NUMBER], р.н. [NUMBER], та напівпричіп бортовий «KOGEL SN 24», шасі № [NUMBER], р.н. [NUMBER]. Надалі, не маючи можливості виконувати зобов'язання по кредитній угоді, позивач 29 грудня 2009 року передав представникам банку за двома відповідними актами вказані вище тягач і напівпричіп для подальшої їх реалізації і направлення виручених коштів на погашення заборгованості за вказаною кредитною угодою. У справі також встановлено, що згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду від 2 березня 2010 року, яке набрало законної сили, звернуто стягнення на сідловий тягач «VOLVO FH12 420», р. н. [NUMBER], та напівпричіп бортовий «KOGEL SN 24», р.н. [NUMBER] шляхом безпосереднього продажу з правом укладення договору купівлі-продажу та зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ. 7 грудня 2010 року ПАТ КБ «Приватбанк» за договором, оформленим довідкою рахунком ТОВ «АВТО-БІЗНЕС» серії КІМ №462365, продав напівпричіп громадянину [PERSON], а 1 квітня 2011 року за договором, оформленим довідкою рахунком ТОВ «Агентство незалежних експертиз» серії КІМ №669577, продав тягач громадянину [PERSON] Ці обставини встановлені судом першої інстанції і сторонами не оспорюються. Судом також встановлено, що протягом цього часу заборгованість за кредитним договором [PERSON] не оплачувалася, а кредитор ПАТ КБ «Приватбанк» нараховував проценти. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що реалізація переданих банку транспортних засобів мала бути здійснена протягом розумного строку, а саме до 01 березня 2010 року, отже має місце прострочення кредитора, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 613 ЦК України є підставою для не сплати процентів за час такого прострочення. На переконання колегії, доводи позивача про те, що розумним строком для реалізації транспортного засобу та бортового напівпричіпа є термін два місяці, нічим не підкріплені. Такий термін не передбачено ні в договорі, ні в чинному законодавстві, ні в звичаях ділового обороту. При цьому, колегія констатує, що постанова Верховного Суду України від 6 квітня 2016 року у справі № 6-2387цс15, на яку посилається позивач на підтвердження своєї позиції, ухвалена у справі за наявності інших фактичних обставин. Зокрема, у цій справі автомобіль був переданий банку для реалізації у листопаді 2009 року та станом на 2015 рік на момент розгляду справи взагалі не був реалізований. В даній справі напівпричіп бортовий був реалізований протягом одного року, а сідловий тягач протягом року і трьох місяців. А якщо брати термін з моменту винесення рішення про звернення стягнення на предмет застави, то цей строк буде ще менший. Отже, з дій банку не встановлено зволікання щодо реалізації предмету застави, оскільки така реалізація передбачає як оцінку, підготовку до продажу, так і самий продаж, в тому числі пошук покупця. При цьому, позивач не був позбавлений можливості вживати заходів для реалізації цього майна. За цих обставин в задоволенні позову слід відмовити, оскільки такий є необґрунтований. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed