Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

До Високопільського районного суду Херсонської області звернулася [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя, уточнивши позовні вимоги (а.с.44), та зазначивши про те, що 16.09.1989 року вона з відповідачем зареєструвала шлюб. Від спільного шлюбу мають двох дітей: донька [PERSON] 1990 року народження та [PERSON] 1995 року народження. 14.06.2014 року шлюб був розірваний рішенням Високопільського районного суду Херсонської області. У період спільного життя ними за спільні кошти було придбано земельну ділянку та збудовано житловий будинок, господарські споруди, магазин, розташовані за адресою: [ADDRESS]. За спільною згодою майно було зареєстроване на ім'я чоловіка [PERSON] Враховуючи те, що відповідач відмовляється добровільно переоформити частину майна на неї, а тому позивач просить суд, визнати за нею та відповідачем право спільної часткової власності на житловий будинок, господарські споруди, будівлю магазину та земельну ділянку, розташовані за адресою: [ADDRESS], визначивши в рівних частках по 1/2 частки за кожним. Стягнути понесені судові витрати в розмірі 3445,00 грн. Позивач [PERSON] до суду надала заяву (а.с.54) в якій позовні вимоги підтримала з підстав викладених в заяві про уточнення позовних вимог, просить суд їх задовольнити в повному обсязі та розглянути справу у її відсутності. Відповідач [PERSON] до суду надав заяву в якій не заперечує у задоволенні позовних вимог та просить суд розглянути справу у його відсутності (а.с.56) Вивчивши та дослідивши в судовому засіданні матеріали справи, судом встановлено: - Із копії рішення Високопільського районного суду Херсонської області (а.с.5) вбачається, що 03.06.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 16.09.1989 року, актовий запис №41, зареєстрованого Високопільським відділом РАЦС - розірвано. Рішення набрало законної сили 14.06.2014 року. - Із копії технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду (а.с.6-11) вбачається, що власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, магазину по [ADDRESS] є [PERSON]. Зазначені об'єкти прийняті в експлуатацію 26.11.2008 року (а.с.13, 14-16, 17, 18, 19, 20-22). - Із копії Державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER] (а.с.23) вбачається, що [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,38 га., яка розташована на території Високопільської селищної ради Херсонської області, а саме: «для обслуговування житлового будинку - 0,15 га.» та «ведення особистого селянського господарства - 0,25 га. - Із копії паспорту громадянина України (а.с.46) вбачається, що [PERSON] народилася [INFO] в м.Мелітополь Запорізької області, зареєстрована по [ADDRESS] та має ІПН-[NUMBER] (а.с.46 на звороті). - Із копії паспорту громадянина України (а.с.47) вбачається, що [PERSON] народився [INFO] в селищі Високопілля Херсонської області, зареєстрований по [ADDRESS] та має ІПН-[NUMBER] (а.с.12, 48). У відповідності до ч.1 ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України та ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.41 Конституції України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно положень ч.2 ст.331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Статтею 392 ЦК України, встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 вересня 1989 року по 03 червня 2014 року. Під час шлюбу спільною працею та за спільні кошти, сторонами було побудовано житловий будинок, господарські споруди і будівлі та магазин по [ADDRESS]. Вказане нерухоме майно не було зареєстровано у державному реєстрі, крім земельної ділянки, на яку видано [PERSON] на власника [PERSON], як передбачено чинним законодавством, при цьому відповідач не бажає реєструвати у державному реєстрі нерухоме майно із визначенням права власності у рівних частинах з позивачем. Дані обставини, про наявність нерухомого спірного майна, підтверджується наявними у справі доказами, а саме: технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду (а.с.6-11) та іншими відповідними доказами, зокрема актом готовності об'єкта до експлуатації (а.с.9-11), свідоцтвом про відповідність збудованого об'єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил (а.с.13), актом приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва об'єкта від 23.10.2008 року (а.с.14-16), розпорядженнями Високопільської районної державної адміністрації Херсонської області (а.с.17, 19) та архітектурно - технічним паспортом об'єкта архітектури (а.с.20-22), а також [PERSON] актом на право приватної власності на землю [NUMBER] (а.с.23) згідно якого, [PERSON], на праві власності належить земельна ділянка площею 0,38 га., яка розташована на території Високопільської селищної ради Херсонської області з цільовим призначенням: «для обслуговування житлового будинку - 0,15 га в тому числі під будівлею магазину 49,27 кв.м» та «ведення особистого селянського господарства - 0,25 га.», Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у справі спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.2 та ч.3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. За таких обставин, враховуючи, що вказане майно було побудовано та придбано сторонами під час їхнього шлюбу, за їх сімейні кошти та спільною працею, суд приходить до висновку, що дане нерухоме майно відноситься до спільної сумісної власності подружжя сторін по справі, у зв'язку із чим кожен з них має рівні частки у вказаному майні. Таким чином, у позивачки виникло право власності на 1/2 частку вказаного нерухомого майна. Зважаючи на оформлення документів на спільне сумісне нерухоме майно тільки за відповідачем, суд вважає обґрунтованим позов та звернення позивачки до суду за захистом свого порушеного та невизначеного права у обраний нею спосіб, що повністю відповідає вимогам ст.16 ЦК України та ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, відповідно до якої кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вирішуючи питання про поділ земельної ділянки, суд виходить з того, що відповідно до державного акта на право власності на землю [NUMBER], відповідачу [PERSON] належить земельні ділянки загальною площею 0,38 га, а саме 0,15 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та 0,23 га для ведення особистого селянського господарства. За змістом частини першої статті 81 Земельного кодексу України (далі ЗК України) громадяни України можуть набувати право власності на земельну ділянку шляхом приватизації за умови наявності підстав набуття права на землю, передбачених статтею 116 ЗК України. Таким чином громадянин одержує у власність частку із земельного фонду, а тому земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю. Однак, оскільки земельна ділянка площею 0,15 га, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та 49,27 кв. м під будівлею магазину, по [ADDRESS], знаходиться під нерухомим майном, співвласником якого є позивачка, то у такій самій частці виникає й право спільної власності останньої на земельну ділянку, яка необхідна для обслуговування її будинку та господарських будівель і споруд. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 червня 2012 року у справі № 6-66цс11, яка в силу ст. 360-7ЦПК України є обов'язковою для суду. Крім того, у пункті 18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року (зі змінами) «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК України. Враховуючи, що на земельній ділянці площею 0,23 га, яка надана відповідачу [PERSON] для ведення особистого селянського господарства будь-яких споруд або інше нерухоме майно, яке б належало на праві спільної сумісної власності сторонам, не має, то вказана земельна ділянка, яка одержана відповідачем в приватну власність шляхом приватизації є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, а тому поділу між сторонами не підлягає, у зв'язку із чим, у задоволенні позовних вимог щодо її поділу та визначення частки спільної власності слід відмовити за необгрунтованістю. Даний висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою при розгляді справи № 6-98цс11, постанова від 15 лютого 2012 року. За таких обставин суд вважає що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, але частково. Крім того, виходячи зі змісту ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, понесені останньою судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору в сумі 6890 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №96 від 29.08.2016 року (а.с.1) та №99 від 29.09.2016 року (а.с.32), а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 1/2 частини сплаченого нею судового збору в сумі 3445 (Три тисячі чотириста сорок п'ять) грн. 00 коп. На підставі викладеного, ст.ст. 328, 331, 368, 372, 377, 392 ЦК України, ст.ст. 60, 70 СК України, ст.ст. 81, 116, 120 ЗК України, п.18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року (зі змінами) «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,

Outcome: partial