Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

В червня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив усунути перешкоди в користуванны належною йому квартирою, визнавши [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог зазначив, що вказана квартира належить йому на праві приватної власності. У квартирі зареєстрована його дружина [PERSON] та відповідач, який є його онуком. З травня 2015 року у спірній квартирі відповідач не проживає, у добровільному порядку знятися з реєстрації не бажає, комунальні послуги не сплачує, на телефонні дзвінки не відповідає, місце його знаходження позивачу не відоме. Позивач та його дружина є пенсіонерами, отримують маленьку пенсію, не можуть отримати субсидію через прописаного повнолітнього онука, який їм не допомагає. Ухвалою суду від 06 липня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 03 серпня 2020 року, яке в подальшому відкладено на 25 вересня 2020 року для виклику свідків. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, проти проведення заочного розгляду справи не заперечував. Крім того пояснив, що квартира належить йому на праві власності з 1992 року. У 2014 році він прописав свого онука у свою квартиру, оскільки його син з невісткою розлучались і продавали квартиру, виписати онука не було куди. Онук в квартирі ніколи не мешкав, його речей там ніколи не було, невістка розлучилась з його сином, вони продали квартиру, вона забрала онука і поїхали, куди саме він не знає. Більше вони не спілкувались, повернутись до квартири онук не намагався. За комунальні послуги на нього нараховують кошти, які вони не в змозі платити. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про розгляд справи повідомлений своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив. Треті особи до суду не з`явилися, про розгляд справи повідомлені своєчасно та належним чином, надали суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності, заперечень проти позову не мають. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з позивачем по справі знайома вже багато років, вони разом працювали на шахті з 1958 року. Мешкають в одному будинку з моменту його заселення. Позивач мешкає у своїй квартирі разом з дружиною, яка дуже хвора. В 1998 році у сина позивача народився онук [PERSON] , проте у позивача він ніколи не жив, в дитинстві його інколи бачили, після розлучення сина з невісткою пройшло більше 10 років і в будинку позивача його онука [PERSON] вона ніколи не бачила. Позивач перешкод відповідачу ніколи не чинив, навпаки був би радий сторонньому догляду, оскільки є людиною дуже похилого віку. Суд розглянувши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] ) видана [PERSON] на підставі ордеру №2028 від 15.07.1987 року. Відповідно до вказаного ордеру членами сім`ї [PERSON] зазначено [PERSON] - дружина (а.с.10). Відповідно до реєстраційного посвідчення Криворізького бюро технічної інвентаризації від 18.02.1992 року право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Другою державною нотаріальною конторою від 31.01.1992 року за реєстраційним номером 1-655, про що вчинено запис в реєстрі за № 4144.(а.с.9). Відповідно до довідки Криворізької об`єднаної міської довідково-інформаційної служби, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] - власник, [PERSON] , [INFO] - дружина, [PERSON] , [INFO] - онук (а.с. 11). Згідно Акту, складеного мешканцями будинку [ADDRESS] та посвідченого директором Керуючої компанії «ДОМ.КОМ», відповідач [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2015 року (а.с. 12). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України, передбачає, що власник може вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири, визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно зст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Так, позивач [PERSON] є власником спірної квартири та правомірно набув право власності на неї. Згідно ч. 2 статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач, будучи власником квартири, не може в повній мірі володіти, розпоряджатись та користуватись належним йому на праві власності майном, оскільки в приміщенні зареєстрований відповідач [PERSON] , який не проживає в ній більше трьох років, без поважних причин, в зв`язку з чим позовні вимоги в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Відповідно ст.141ЦПК України стягненню з відповідача на користь відповідача підлягає судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved