Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

В травні 2017 року [PERSON] звернувся до Краматорського міського суду Донецької області з позовом до ПАТ «Новокраматорський машинобудівний завод», третя особа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Краматорського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, про стягнення моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він працював в ПАТ «Новокраматорський машинобудівний завод» з 9 серпня 1996 року по 30 квітня 2007 року. У звязку з шкідливими та небезпечними умовами праці, позивач отримав професійне захворювання, внаслідок чого був змушений періодично знаходитись та стаціонарному та амбулаторному лікуванні та проходити медичні огляди у лікарнях. 16 квітня 2007 року обласною профпатологічною медико-соціальною експертною комісією йому встановлено 15% втрати професійної працездатності. Оскільки внаслідок отримання професійного захворювання позивач зазнав фізичних страждань та емоційних переживань, змінився його життєвий уклад, стан його здоровя є невідновним, тому просив стягнути з ПАТ «Новокраматорський машинобудівний завод» на його користь моральну шкоду в розмірі 30000,00 грн. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 28 вересня 2017 року позов [PERSON] до приватного акціонерного товариства «Новокраматорський машинобудівний завод», третя особа: управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Краматорського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про стягнення моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з приватного акціонерного товариства «Новокраматорський машинобудівний завод» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 20000,00 гривень. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати. Із вказаним рішенням не погодився відповідач ПАТ «Новокраматорський машинобудівний завод» та подав апеляційну скаргу, в якій просив апеляційний суд скасувати рішення Краматорського міського суду Донецької області та ухвалити нове рішення про відмову в задоволення позовних вимог [PERSON] Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм процесуального права. Вважає, що висновок суду є помилковим, оскільки спричинення моральної шкоди не є матеріально-правовою презумпцією. Тому має доводитись не лише факт спричинення моральної шкоди, а й її розмір. Судом визначено розмір моральної шкоди без повного урахування розяснень, наведених в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди». Крім того, зазначає, що вступна та резолютивна частини рішення має інший зміст викладений в повному тексті судового рішення. Судом також в порушення вимог ст. 88 ЦПК України стягнуто з відповідача судові витрати в повному обсязі, проте, частково задовольняючи позовні вимоги, суд мав стягнути судові витрати в розмірі 426,70 грн. В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ПАТ «Новокраматорський машинобудівний завод» доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити. Позивач в судове засідання апеляційного суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, просив скаргу відхилити та залишити без змін рішення суду першої інстанції. В судове засідання апеляційного суду представник третьої особи не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за відсутністю представника третьої особи. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю позивача та представника третьої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено та це вбачається з матеріалів цивільної справи, що позивач [PERSON] перебував в трудових відносинах з відповідачем з 9 серпня 1996 року по 30 квітня 2007 року (а.с. 13-17). Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 12 березня 2007 року встановлено, що професійне захворювання [PERSON] виникло у звязку з тим, що виконувана ним робота, повязана із впливом шкідливих виробничих факторів. Причина професійного захворювання недосконалість технологічного процесу (а.с. 19-20). Згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії №411 від 6 лютого 2007 року [PERSON] має професійне захворювання вібраційна хвороба першого ступеню, синдром вегетативно-сенсорної поліневропатії верхніх кінцівок (а.с. 21). Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги №049646 серія ДОН-04 від 16 квітня 2007 року [PERSON] встановлено ступінь втрати працездатності в розмірі 15% та потребу в медикаментозному лікуванні (а.с. 23). На протязі 2008-2017 років позивач проходив переогляд стану здоровя (а.с. 24-26). Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що діями відповідача позивачу спричинені моральні страждання, повязані з отриманням ним професійного захворювання, що є прямим наслідком шкідливих та небезпечних умов праці на підприємстві. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд врахував глибину моральних та фізичних страждань, погіршення здібностей позивача та позбавлення можливості їх реалізації внаслідок професійного захворювання, важкість змушених змін у його життєвих звязках та вимоги розумності і справедливості. Такий висновок суду є правильним, відповідає фактичним обставинам справи та нормам закону. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Відповідно до приписів ст. 153 КЗпП України та Закону України «Про охорону праці», на всіх підприємствах, установах, організаціях створюються безпечні та нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника, або уповноважений ним орган. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди встановлюється законодавством. Згідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами, внесеними постановами від 8 липня 1994 р. №7, від 30 вересня 1994р. №11 та від 25 травня 1998 р. №15, від 24.10.2003р. №9), вирішуючи питання про прийняття до провадження заяв про відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, суди повинні враховувати, що спори між: потерпілим працівником та роботодавцем (незалежно від форм власності та виду діяльності) щодо права на відшкодування зазначеної шкоди підлягають судовому розгляду в порядку, встановленому для вирішення трудових спорів (гл. XV КЗпП). У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За таких обставин, суд дійшов правильного висновку про наявність у позивача права вимагати відшкодування моральної шкоди, заподіяної здоровю. Вказаний висновок суду відповідає положенням ст. 23 ЦК України та рішенню Конституційного Суду України від 27.01.2004 року №1-9 рп./2004, згідно з яким ушкодження здоровя, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обовязків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні і фізичні страждання. У судовому засіданні знайшло підтвердження, що позивач, працюючи в ПАТ «Новокраматорський машинобудівний завод», отримав професійне захворювання і йому було встановлено 15% втрати професійної працездатності. Отже, доводи апеляційної скарги щодо неврахування положень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди» при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим. Разом з тим, апеляційний суд вважає, що довід апеляційної скарги щодо розподілу судових витрат, є обґрунтованим. Пунктом 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання до суду заяви немайнового характеру фізичною особою справляється судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. В судовому засіданні апеляційного суду встановлено, що позивача [PERSON] звільнено від сплати судового збору. Позов задоволено частково в розмірі 20000,00 грн. Відтак, стягненню підлягає судовий збір саме у розмірі 426,67 грн. Враховуючи наведене вище, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, помилково зазначив, що стягненню підлягає судовий збір в розмірі 640,00 грн., що є підставою для скасування судового рішення в частині розподілу судових витрат відповідно до ст. 309 ЦПК України.

Outcome: partial