Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

В серпні 2017 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій, з урахуванням наданих уточнень, просив ухвалити рішення, яким: поновити йому процесуальний строк на звернення до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку; скасувати наказ (розпорядження) Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» № НОК-451/ОС від 10.05.2017 року про припинення трудового договору (контракту) з ним та його звільнення з 03.05.2017 року; поновити його на роботі на посаді помічника начальника служби структурного підрозділу служби локомотивного господарства Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»; стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 03.05.2017 року до дати поновлення на роботі. В обґрунтуванні своїх позовних вимог вказав на те, що він працював на посаді помічника начальника служби структурного підрозділу служби локомотивного господарства регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Згідно наказу від 10.05.2017 року вих. № НОК-451/ОС, з 03 травня 2017 року його було звільнено з займаної посади. Оскільки процедура досудового врегулювання спору зайняла певний час, а також у зв`язку з юридичною необізнаністю, він пропустив передбачений законодавством строк для звернення до суду з даним позовом, тому він просить суду визнати причини пропуску цього строку поважними та поновити йому строк на звернення до суду з даним позовом. Так, 28 квітня 2017 року він уклав Контракт на проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового та сержантського складу. Згідно п. 8 Контракту, Контракт укладено під час дії особливого періоду. 03 травня 2017 року він надав копію вищезазначеного Контракту у службу кадрової та соціальної політики регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця». 10 травня 2017року секретар підприємства усно телефоном повідомила його, що його звільнено з займаної посади. 16 травня 2017 року він звернувся з заявою щодо вирішення питання його поновлення на роботі до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області. 26 травня 2017 року ним було отримано відповідь щодо неможливості здійснення перевірки фактів, зазначених у заяві позивача. 10 червня 2017 року він звернувся з заявою щодо його поновлення на роботі безпосередньо до відповідача з метою досудового врегулювання спору. У відповідь на свою заяву він отримав від відповідача лист від 12.07.2017 року, в якому той повідомив про неможливість поновлення позивача на роботі. Станом на момент звернення позивача до суду з даним позовом він не отримав на руки ані копію наказу про звільнення, ані трудову книжку. Разом з тим, згідно норм чинного законодавства, роботодавець має зберігати місце роботи (посаду) і середній заробіток за працівниками, які уклали контракти про проходження військової служби, до закінчення особливого періоду. Оскільки на працівників, які проходять військову службу за контрактом, поширюється норма частин 3 і 4 ст. 119 КЗпП, їх звільнення на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП (призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до ч. З та 4 ст. 119 цього Кодексу) є незаконним та суперечить нормам КЗпП України. Таким чином, оскільки підстави для звільнення позивача згідно п. 3 ст. 36 КЗпП України відсутні, - відповідач незаконно, безпідставно та необґрунтовано звільнив позивача з займаної посади на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалися на обставини, які викладені в позовній заяві. Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог позивача та просили відмовити йому в задоволенні його вимог в повному обсязі. При цьому, зазначили, що позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилається на пункт 8 укладеного ним 28.04.2017 року з Міністерством оборони України Контракту про проходження військової служби у Збройних силах України на посадах рядового та сержантського складу. Однак погодитися з доводами позивача про необхідність поновлення його на роботі у зв`язку із встановленням у Контракті зазначеної умови відповідач не може. Так, відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.09.1992 року № 2232-ХІІ, дійсно зберігається місце роботи , посада і середній заробіток на підприємстві, установі і організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності, але виключно за працівниками, призваними на строкову військові службу за призовом осіб офіцерського складу; військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період або прийнятими на військові службу за контрактом, у тому числі шляхом укладання нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до закінчення або до дня фактичного звільнення або прийнятті на військові службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці. Кризовою ситуацією, згідно з приміткою до ст. 4 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України» від 05.03.1998 року № 183/98-ВР, вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні. Особливий період відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визнано як період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової), або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і часткового відбудовний період після закінчення воєнних дій. Таким чином, дія особливого періоду обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє. Стосовно воєнного стану: Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року № 389-VІІІ встановлено, що у разі прийняття рішення щодо необхідності введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях Президент України видає указ про введення воєнного стану, який затверджується Верховною Радою України та підлягає негайному оприлюдненню. Щодо мобілізації, то згідно з частиною 5 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року № 3543-ХІІ, вид обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначається Президентом України в рішенні про її проведення. Останню мобілізацію, відповідно до Указу Президента України від 14.05.2015 року № 15/2015, було оголошено та проведено протягом 2015 року. При цьому, протягом 2016-2017 років рішення про проведення мобілізації оголошено не було, а отже підстави для застосування до працівника гарантій, передбачених ч. 3 ст. 119 КЗпП України відсутні. Окрім того, за приписами ч. 3 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», для військовослужбовців строкової та військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, які під час дії особливого період вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється 6 місяців. У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково. Таким чином, за відсутності в Указі Президента України про часткову мобілізацію» умов, передбачених ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у разі призову працівника на строкову військову службу трудовий договір розривається на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України. Крім того, зразок Контракту є додатком №1 до Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008. В примітках до Контракту зазначено, що пункт 8 «Інші умови Контракту» заповнюється у разі виникнення нових обставин або прийняття сторонами додаткових зобов`язань, які не суперечать законодавству. Таким чином, п. 8 Контракту укладений з відкладальною умовою, та набирає чинності у випадку виникнення особливого періоду. Також, підставою для відмови позивачу в задоволенні його позовних вимог, вказали на пропущення позивачем строку звернення до суду з цими вимогами, у зв`язку з чим просили застосувати строки позовної давності до вимог позивача. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають повному задоволенню по наступним підставам. Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (Офіційне тлумачення положення ч. 1 ст. 233 дано в Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012). Водночас, ст. 234 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Звертаючись до суду, позивач указав, що ним вчинялися дії щодо мирного врегулювання спору, що підтверджується наданими суду доказами (а.с.14-17). При цьому, повідомлення про звільнення позивача було направлено відповідачем лише 06.06.2017 року і було отримане позивачем 07.06.2017 року (а.с.45), тобто повідомлення було направлено відповідачем більше ніж через місяць після звільнення. Після чого позивач звернувся до відповідача з заявою про поновлення його на роботі на підставі вищевказаних положень чинного законодавства, відповідь на яку відповідач надав 12.07.2017 року, майже через місяць після звернення. Тому, з урахуванням вищевказаного, суд вважає можливим поновити позивачу процесуальний строк на звернення до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, - оскільки він був пропущений з поважних причин. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до Наказу № НОК-760/ОС від 21 вересня 2015 року «По особовому складу» - [PERSON] був прийнятий на посаду помічника начальника служби структурного підрозділу служби локомотивного господарства Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з 24.09.2015 року (а.с.37). 28 квітня 2017 року [PERSON] уклав з Міністерством Оборони України в особі: військового комісара Дніпропетровського обласного військового комісаріату Біліченко О.В. Контракт на проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового та сержантського складу. Вказаний Контракт укладений на 3 роки, а згідно п. 8 Контракту, Контракт укладено під час дії особливого періоду (а.с.11-12). Наказом № НОК-451/ОС від 10 травня 2017 року про припинення трудового договору (контракту) з [PERSON] , останній був звільнений з посади помічника начальника служби структурного підрозділу служби локомотивного господарства Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з 03.05.2017 року, на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України (призов на військову службу) (а.с.38). Вищевказані обставини не оспорювалися та були визнані сторонами у справі, а тому, доказуванню ці обставини не підлягають на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України, згідно якої обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Позивач вважає дії відповідача, щодо його звільнення з займаної посади на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України (призов на військову службу), під проходження ним військової служби у Збройних Силах України\~ під час дії особливого періоду, протиправними. Відповідач, в свою чергу, заперечує проти таких тверджень позивача, та вважає свої дії законними. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII (далі Закон № 1275-VII) «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» внесені зміни до чинних законодавчих актів України, у тому числі КЗпП України, КУпАП, ПК України, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» тощо. Пунктом 2 Прикінцевих положень указаного Закону № 1275-VII поширено дію частин 2 і 3 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», частини 3 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції цього Закону) на громадян України, які починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію». Відповідно до ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Отже, для вирішення питання про наявність у позивача права на гарантії, передбачені вказаною нормою трудового законодавства, правове значення мають види військової служби її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці. Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законами України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-XII (далі Закон № 1932-XII), «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (далі Закон № 3543-XII), «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII), «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами. Статтею 2 Закону № 1932-XII встановлюється, що оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх ланок воєнної організації України, органів місцевого самоврядування, єдиної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони. Статтею 3 Закону № 1932-XII передбачено, що підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами;\~ розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні;\~ підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період. Статтею 1 Закону № 3543-XII дано визначення особливого періоду, мобілізації та демобілізації. Зокрема встановлено, що особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ i організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час i частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Із змісту приведених визначень вбачається, що вони дають чітке поняття початку перебігу особливого періоду, але не встановлюють його закінчення. За таких обставин висновок про закінчення особливого періоду слід формувати з урахуванням юридичних визначень про мобілізацію, демобілізацію та змісту указів Президента України, який за ст. 5 Конституції України та відповідно до норм наведених Законів, наділений повноваженнями щодо оголошення цих станів та стану воєнного часу. Крім того, мають бути враховані рішення Ради національної безпеки і оборони України, яка відповідно до ст. 7 Закону № 1932-XII, наділена повноваженнями з координації та контролю органів виконавчої влади з питань оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України. Зокрема, Рада національної безпеки, згідно зі ст. 3 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України» від 05 березня 1998 року № 183/98-ВР (далі Закон № 183/98-ВР) вносить пропозиції Президентові України щодо реалізації засад внутрішньої і зовнішньої політики у сфері національної безпеки і оборони; виконує функції координації та здійснення контролю за діяльністю органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України а також, у відповідності до ст. 4 цього Закону приймає рішення щодо невідкладних заходів із розв`язання кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України. Зазначені рішення згідно зі ст. 10 Закону № 183/98-ВР вводяться в дію Указами Президента України та є обов`язковими до виконання. Так, мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ i організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацій i штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати мирного часу. Тобто, особливий період закінчується прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Закон № 2232-XII здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби. Ст. 1 цього Закону передбачено, що змістом військового обов`язку є захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Ст. 2 Закону № 2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Статтею 19 Закону № 2232-XII встановлені загальні умови укладення контракту на проходження військової служби, як військовослужбовцями чоловічої так і жіночої статі з додержанням умов, передбачених ст. 20 цього Закону, якою встановлено, що на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби. Цією ж нормою встановлено, що особи рядового складу, які проходять строкову військову службу або військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту, військовозобов`язані, резервісти, які не мають військових звань сержантського, старшинського і офіцерського складу, та жінки з відповідною освітою віком від 18 до 40 років приймаються на військову службу за контрактом осіб рядового складу. З матеріалів справи вбачається, що трудовий договір з позивачем припинено на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України. Разом з тим, 28 квітня 2017 року [PERSON] уклав з Міністерством Оборони України в особі: військового комісара Дніпропетровського обласного військового комісаріату Біліченко О.В. Контракт на проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового та сержантського складу. Згідно п. 8 Контракту, Контракт укладено під час дії особливого періоду (а.с.11-12). Таким чином позивач до теперішнього часу проходить службу в лавах Збройних Силах України за контрактом, строк дії якого ще не сплив, оскільки рішення про закінчення особливого періоду, який був оголошений в Україні з 18 березня 2014 року, Президентом України не ухвалювалось. За наявності особливого періоду та кризової ситуації ч. 3 ст. 119 КЗпП України гарантує право позивача на збереження за ним на час дії контракту місця роботи та посади в Регіональній філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Рішень про демобілізацію усіх призваних на службу військовослужбовців, в тому числі тих, які проходять таку службу за контрактом, та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позивач був звільнений відповідачем незаконного. Згідно з ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Тому, суд вважає необхідним визнати протиправним звільнення [PERSON] згідно наказу № НОК-451/ОС від 10.05.2017 року про припинення трудового договору (контракту) з ним та скасувати наказ (розпорядження) Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» № НОК-451/ОС від 10.05.2017 року про припинення трудового договору (контракту) з [PERSON] та його звільнення з 03.05.2017 року, і поновити [PERSON] на роботі на посаді помічника начальника служби структурного підрозділу служби локомотивного господарства Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». При цьому, згідно з ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. В силу абз. 3, 4 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з абз. 1 п. 8 вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати, обчислення виплат провадиться шляхом множення середньоденного (погодинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (погодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих днів на число відпрацьованих робочих днів. Таким чином, обчислення середньої заробітної плати судом повинно здійснюватися відповідно до абз. 4 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати. Виходячи з вищенаведеного, попередніми відпрацьованими місяцями роботи позивача є березень-квітень 2017 року, його зарплатня за які склала 20916,26 грн. (за 41 робочий день) (а.с.52). Таким чином, середньоденна зарплатня позивача складає 510,15 грн. (згідно довідки відповідача від 02.10.2017 року за № 866 - а.с.52). Період затримки повного розрахунку з 03.05.2017 року (дата звільнення) по 30.01.2018 року (дата ухвалення рішення про поновлення на роботі) складає 189 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку позивача за весь час вимушеного прогулу за період з 03.05.2017 року (дата звільнення) по 30.01.2018 року (дата ухвалення рішення про поновлення на роботі) складає 96418 грн. 35 коп., яка вирахувана наступним чином: 510 грн. 15 коп. (середньоденна заробітна плата) х 189 (кількість робочих днів вимушеного прогулу) = 96418 грн. 35 коп. При цьому, у пункті 6 (абз.5) постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно з п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 03.05.2017 року по 30.01.2018 року у розмірі 96418 грн. 35 коп. без утримання податку з доходів й інших обов`язкових платежів. При цьому, відповідно до п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. За таких обставин, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі на посаді помічника начальника служби структурного підрозділу служби локомотивного господарства Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та стягнення з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, але не більше ніж за 1 місяць. Крім того, відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача повинно бути стягнено в дохід держави судовий збір по справі в сумі 1604 грн. 18 коп., з яких: судовий збір за позовні вимоги немайнового характеру в сумі 640 грн. 00 коп. (в частині скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі) та судовий збір за позовні вимоги майнового характеру в сумі 964 грн. 18 коп. (в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу), оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного,

Outcome: approved