Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

в серпні 2019 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив скасувати постанову про арешт коштів боржника від 11.07.2019 року, винесену приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Пишним А.В. у виконавчому провадженні № 59460156 в частині арешту грошових коштів, що містяться на поточному рахунку ТОВ «Приват Лізинг» № [NUMBER] , відкритому в ПАТ «Банк Кредит Дніпро». В обґрунтування позову зазначено про те, що постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пишного А.В. від 11.07.2019 року у виконавчому провадженні № 59460156 накладено арешт на грошові кошти, що містяться на поточному рахунку ТОВ «Приват Лізинг» № [NUMBER] , відкритому в ПАТ «Банк Кредит Дніпро». Позивач зазначає, що з вказаного рахунку позивач здійснює бюджетні виплати та виплати по заробітній платі, накладення арешту на грошові кошти, що розміщено саме на вказаному рахунку, є протиправним та суттєво порушує права товариства, за вказаних обставин просить її скасувати. Ухвало судді Голосіївського районного суду м. Києва від 12.08.2019 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 22.05.2020 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог в частині рахунку, на якому розміщено арештовані грошові кошти, а саме - [NUMBER] . З?ясовано відсутність відзиву на позов. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26.05.2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті у судове засідання. В ході судового розгляду представник позивача підтримав позовні вимоги і обгрунтування позову, просив суд позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце і час судового розгляду був повідомлений належним чином. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пишного А.В. перебуває виконавче провадження № 59460156, відкрите з виконання виконавчого листа № 752/14381/15-ц, виданого 22.05.2019 року про стягнення з ТОВ «Приват Лізинг» на користь [PERSON] 575 033,71 грн. втрат від інфляції, та 69 620,26 грн. трьох процентів річних. Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пишного А.В. від 11.07.2019 року, винесеною у виконавчому провадженні № 59460156, накладено арешт на грошові кошти ТОВ «Приват Лізинг», що містяться на рахунках, зокрема, і на рахунку № [NUMBER] , відкритому в ПАТ «Банк Кредит Дніпро». Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень. Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду. Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Судом встановлено, що ТОВ «Приват Лізинг» є боржником у виконавчому провадженні № 59460156, відтак, законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме - оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Такий висновок міститься у пункті 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц (провадження № 14-299цс18) та підтверджується змістом статей 447, 451 ЦПК України, частини першої статті 59, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час вирішення спору судами першої й апеляційної інстанцій. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed