Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

В травні 2014 року заступник Бориспільського міжрайонного прокурора, діючи в інте-ресах держави в особі ГУ Держземагентства у Київській області, звернувся до суду з вказа-ним позовом та обґрунтовує його тим, що рішенням Гнідинської сільської ради №7 від 13 липня 1999 року у приватну власність [PERSON] була безоплатно передана земельна ділянка площею 8,9 га для ведення селянського (фермерського) господарства. Крім того, ще одним рішенням №7 від 13 липня 1999 року у приватну власність [PERSON] за плату була передана земельна ділянка площею 29,1 га для ведення селянського (фермерського) гос-подарства. 30 вересня 1999 року Гнідинська сільська рада уклала зі [PERSON] дого-вір купівлі-продажу, за яким Гнідинська сільська рада відчужила у власність [PERSON] земельну ділянку площею 29,1 га з цільовим призначенням для ведення селянського фермерського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради. На під-ставі цих документів 28 жовтня 1999 року голова Гнідинської сільської ради видав [PERSON] державний акт на право приватної власності на землю серії IV-КВ №046273. У такий спосіб [PERSON] набув право приватної власності на земельну ділянку пло-щею 38 га з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради. 20 листопада 2003 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір міни, за яким [PERSON] відчужив у власність [PERSON] земельну ділянку площею 38 га з цільовим призначенням для фермерського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради. 5 грудня 2003 року Бориспільський районний відділ земельних ресурсів видав [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ №026774. Розпорядженням Бориспільської РДА №1495 від 1 грудня 2006 року цільове призначення земельної ділянки було змінено з «для ведення фер-мерського господарства» на «для ведення особистого селянського господарства». На підставі цього розпорядження органу виконавчої влади 18 грудня 2006 року Бориспільський район-ний відділ земельних ресурсів видав [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №706823. У такий спосіб [PERSON] набула право власності на земельну ділянку площею 38 га з цільовим призначення для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради. На підставі заяви №3983 від 29 червня 2011 року ця земельна ділянка була поділена на 4 земельні ділянки: площею 0,4429 га з кадастровим номером 3220882600:04:002:1067, площею 0,3549 га з кадастровим номером 3220882600:04:002:1068, площею 0,63 га з кадастровим номером 3220882600:04: 003:0088 та площею 37,0194 га з кадастровим номером 3220882600:04:003:0089. 28 грудня 2011 року управління Держкомзему у Бориспільському районі видало [PERSON] 4 дер-жавні акти на право власності на земельні ділянки: серії ЯМ №089918 - 089920 та серії ЯМ №335018. 9 жовтня 2013 року [PERSON] уклала з [PERSON] 4 договори дарування земельних ділянок, за якими [PERSON] відчужила у власність [PERSON] земельні ділянки площею 0,4429 га з кадастровим номером 3220882600:04:002:1067, площею 0,3549 га з кадастровим номером 3220882600:04:002:1068, площею 0,63 га з кадастровим номером 3220882600:04:003:0088 та площею 37,0194 га з кадастровим номером 3220882600:04:003: 0089 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташова-ні на території Гнідинської сільської ради. Однак в квітні 2014 року Бориспільська між-районна прокуратура проводила перевірку законності відведення земельних ділянок у влас-ність [PERSON] В ході проведення цієї перевірки було встановлено, що 13 липня 1999 року Гнідинська сільська рада не розглядала питання про передачу земельних ділянок у власність [PERSON], жодне рішення №7 з цього приводу не приймалось. Ця обстави-на свідчить про відсутність у Гнідинської сільської ради волевиявлення, спрямованого на передачу земельних ділянок у власність [PERSON], та відсутність підстави для укла-дення між ними договору купівлі-продажу земельної ділянки. Тому заступник Бориспіль-ського міжрайонного прокурора просить суд визнати недійсними рішення Гнідинської сіль-ської ради №7 від 13 липня 1999 року про передачу у приватну власність [PERSON] безоплатно земельної ділянки площею 8,9 га та за плату земельної ділянки площею 29,1 га для ведення селянського (фермерського) господарства; договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 30 вересня 1999 року між Гнідинською сільською радою та [PERSON]; державний акт на право на право приватної власності на землю серії IV-КВ №046273, виданий 28 жовтня 1999 року [PERSON]; договір міни земельної ділянки, укладений 20 листопада 2003 року між [PERSON] та [PERSON]; державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ №026774, виданий 5 грудня 2003 року [PERSON]; розпорядження Бориспільської РДА №1495 від 1 грудня 2006 року; державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №706823, виданий 18 грудня 2006 року [PERSON]; державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯМ №089918 - 089920 та серії ЯМ №335018, видані 28 грудня 2011 року [PERSON]; договори дарування земель-них ділянок, укладені 9 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON]; та витребу-вати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь держави в особі ГУ Держзем-агентства у Київській області земельні ділянки площею 0,4429 га з кадастровим номером 3220882600:04:002:1067, площею 0,3549 га з кадастровим номером 3220882600:04:002:1068, площею 0,63 га з кадастровим номером 3220882600:04:003:0088 та площею 37,0194 га з када-стровим номером 3220882600:04:003:0089 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Гнідинської сільської ради. Представники відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не визнають позов та заперечують проти його задоволення. В обґрунтування своїх заперечень вони по-силаються на відсутність доказів на підтвердження того, що 13 липня 1999 року Гнідинська сільська рада не приймала рішення №7 про передачу земельних ділянок у приватну власність [PERSON] Зі змісту ст.1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішень Європейського суду з прав людини у справах «Федоренко проти України» та «Стретч проти Сполученого Королівства» вбачається, що самі по собі до-пущені органами влади порушення при передачі майна у власність особи не можуть бути безумовною підставою для повернення цього майна державі. [PERSON] є добросовісним набувачем земельних ділянок, підстави для їх витребування з його законного володіння від-сутні. Крім того, представники відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] заявили про застосування строку позовної давності. З огляду на ці обставини вони просять суд відмовити у задоволенні позову. Представники Гнідинської сільської ради та Бориспільської РДА не з'явились у судове засідання. Вони неодноразово завчасно у встановленому порядку повідомлялись про час та місце розгляд цивільної справи. Вислухавши пояснення учасників цивільного процесу, які з'явились у судове засідання, та дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що позов належить задовольнити з таких підстав. Встановлено, що 30 вересня 1999 року Гнідинська сільська рада уклала зі [PERSON] договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений державним нотаріусом Борис-пільської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1917 (а.с.27 т.1). За цим договором Гнідинська сільська рада відчужила у власність [PERSON] земельну ділянку площею 29,1 га з цільовим призначенням для ведення селянського (фермерського) господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради. 28 жовтня 1999 року голова Гнідинської сільської ради видав [PERSON] дер-жавний акт на право приватної власності на землю серії IV-КВ №046273 (а.с.228 т.1). У та-кий спосіб [PERSON] набув право приватної власності на земельну ділянку площею 38 га з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради. Відповідно до ст.17 ЗК України 1990 року, який був чинним на той час, передача у власність земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства, що була раніше надана громадянину, провадилась сільськими, селищними, міськими радами народ-них депутатів за місцем розташування цієї ділянки. Земельна ділянка передавалась у влас-ність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджували її розмір. Ради народних депутатів розглядали у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймали відповідні рішення. Згідно з ч.1-ч.2 ст.18 цього Кодексу придбання громадянами у місцевих рад народних депутатів земельних ділянок у власність для ведення селянського (фермерського) господар-ства понад площу, що передавалась безплатно, провадилась за плату. Рішення відповідної ради народних депутатів з цього питання було підставою для укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки з посвідченням у нотаріальному порядку. В матеріалах цивільної справи містяться копії двох рішень Гнідинської сільської ради №7 від 13 липня 1999 року (а.с.40, 41 т.1) про передачу у приватну власність [PERSON] двох земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства: без-оплатно - земельної ділянки площею 8,9 га та за плату - земельної ділянки площею 29,1 га. Однак зі змісту протоколу пленарного засідання Гнідинської сільської ради від 13 лип-ня 1999 року (а.с.12-19 т.1) та прийнятих на ньому рішень (а.с.20-24 т.1) вбачається, що пи-тання про передачу земельних ділянок площею 8,9 га та 29,1 га у власність [PERSON] на пленарному засіданні Гнідинської сільської ради не розглядалось, жодне рішення №7 з цього приводу не приймалось. Ці обставини підтверджуються також копією листа Гнідин-ського сільського голови вих. №02-18-242 від 28 квітня 2014 року (а.с.11 т.1). Суд вважає, що у Гнідинської сільської ради та [PERSON] були відсутні під-стави для укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки. Державний акт на право приватної власності на землю був виданий [PERSON] з порушенням порядку, перед-баченого ст.ст.17, 18 ЗК України 1990 року. З метою відновлення законності належить визнати недійсними обидва рішення Гнідин-ської сільської ради №7 від 13 липня 1999 року, договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 30 вересня 1999 року між Гнідинською сільською радою та [PERSON], та державний акт на право приватної власності на землю серії IV-КВ №046273, виданий 28 жовтня 1999 року [PERSON] В матеріалах цивільної справи містяться копії протоколів пленарних засідань Гнідинсь-кої сільської ради (а.с.3-7, 12-16 т.2) та копії рішень про уточнення показників сільського бюджету на 1999 рік (а.с.17-22 т.2). Однак зміст цих документів не підтверджує того, що 13 липня 1999 року Гнідинська сільська рада приймала рішення №7 про передачу у приватну власність [PERSON] земельних ділянок площею 8,9 га та 29,1 га для ведення селян-ського (фермерського) господарства. Ці докази не стосуються предмета доказування та є не-належними у розумінні ч.1 ст.58 ЦПК України. Крім того, з метою підтвердження обставин, на які посилається заступник Бориспільсь-кого міжрайонного прокурора як на підставу своїх вимог, були подані копії письмових пояс-нень осіб, які 13 липня 1999 року були депутатами та посадовими особами Гнідинської сіль-ської ради (а.с.40-55 т.2). Обставини, що містяться в цих письмових поясненнях, можуть бути підтверджені тільки в ході допиту свідків. Однак вказані особи не допитувались у судо-вому засіданні в якості свідків. Тому копії їх письмових пояснень є недопустимими доказами у розумінні ч.1 ст.59 ЦПК України. Встановлено, що 20 листопада 2003 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №8464 (а.с.60 т.2). За цим договором [PERSON] відчужив у власність [PERSON] земельну ділянку площею 38 га з цільовим приз-наченням для фермерського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради. 5 грудня 2003 року Бориспільський районний відділ земельних ресурсів видав [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ №026774 (а.с.36-37 т.1). Відповідно до ч.1 ст.48 ЦК України 1963 року, який був чинний на той час, угода, що не відповідала вимогам закону, вважалась недійсною. Згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про власність», який був чинним на той час, власник мав право на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном. Встановлено, що у зв'язку з недійсністю державного акту на право приватної власності на землю [PERSON] не набув право приватної власності на земельну ділянку площею 38 га з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради. Він не мав права розпоряджатись цією земельною ділянкою. Договір міни, укладений між [PERSON] та [PERSON], не відповідав ч.1 ст.4 Закону України «Про власність». З огляду на ці обставини суд вважає, що договір міни земельної ділянки, укладений 20 листопада 2003 року між [PERSON] та [PERSON], належить визнати недійс-ним. За правилом ч.1 ст.59 ЦК України 1963 року цей договір вважався недійсним з момен-ту його укладення. 5 грудня 2003 року були відсутні підстави для видачі [PERSON] дер-жавного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ №026774. Тому цей держав-ний акт на право власності на земельну ділянку слід визнати недійсним. Встановлено, що розпорядженням Бориспільської РДА №1495 від 1 грудня 2006 року цільове призначення земельної ділянки, придбаної [PERSON], було змінено з «для ведення фермерського господарства» на «для ведення особистого селянського господар-ства». На підставі цього розпорядження органу виконавчої влади 18 грудня 2006 року Борис-пільський районний відділ земельних ресурсів видав [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №706823 (а.с.65 т.2). Крім того, на підставі заяви №3983 від 29 червня 2011 року ця земельна ділянка була поділена на 4 земельні ділянки: площею 0,4429 га з кадастровим номером 3220882600:04:002:1067, площею 0,3549 га з када-стровим номером 3220882600:04:002:1068, площею 0,63 га з кадастровим номером 3220882 600:04:003:0088 та площею 37,0194 га з кадастровим номером 3220882600:04:003:0089. 28 грудня 2011 року управління Держкомзему у Бориспільському районі видало [PERSON] 4 державні акти на право власності на земельні ділянки: серії ЯМ №089918 - 089920 та серії ЯМ №335018 (а.с.69-75 т.1). Відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законо-давства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно з ч.1 ст.319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Встановлено, що у зв'язку з недійсністю державного акту на право власності на земель-ну ділянку, виданого [PERSON] на підставі договору міни, вона не набула право влас-ності на земельну ділянку площею 38 га з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради. [PERSON] не мала права ініціювати зміну цільового призначення цієї земельної ділянки та поділ її на 4 частини. Розпорядження Бориспільської РДА №1495 від 1 грудня 2006 року, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №706823, виданий 18 грудня 2006 року [PERSON], та державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯМ №089918 - 089920 та серії ЯМ №335018, видані їй 28 грудня 2011 року, суперечать ч.1 ст.319 ЦК України. Суд вважає, що з метою відновлення законності слід визнати недійсними вказане роз-порядження місцевого органу виконавчої влади та перелічені державні акти на право влас-ності на земельні ділянки. Встановлено, що 9 жовтня 2013 року [PERSON] уклала з [PERSON] 4 договори дарування земельних ділянок, посвідчені приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстровані в реєстрі за №3894, №3897, №3966 та №3900 (а.с.103, 105, 107, 109 т.1). За цими договорами [PERSON] безоплатно відчужила у власність [PERSON] земельні ділянки площею 0,4429 га з кадастровим номером 3220 882600:04:002:1067, площею 0,3549 га з кадастровим номером 3220882600:04:002:1068, пло-щею 0,63 га з кадастровим номером 3220882600:04:003:0088 та площею 37,0194 га з када-стровим номером 3220882600:04:003:0089 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Гнідинської сільської ради. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами пер-шою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, ін-шим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його мораль-ним засадам. Встановлено, що у зв'язку з недійсністю державних актів на право власності на земель-ні ділянки [PERSON] не набула право власності на земельні ділянки площею 0,4429 га з кадастровим номером 3220882600:04:002:1067, площею 0,3549 га з кадастровим номером 3220882600:04:002:1068, площею 0,63 га з кадастровим номером 3220882600:04:003:0088 та площею 37,0194 га з кадастровим номером 3220882600:04:003:0089 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Гнідинської сільської ради. Тому [PERSON] не мала права розпоряджатись ними. Договори дарування земельних ділянок, укладені між нею та [PERSON], суперечать ч.1 ст.319 ЦК України. З огляду на ці обставини суд вважає, що договори дарування земельних ділянок, укла-дені 9 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON], належить визнати недійсни-ми. Відповідно до ч.1 ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з ч.3 ст.388 цього Кодексу якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребовувати його від добросовісного на-бувача у всіх випадках. Встановлено, що у зв'язку з недійсністю договорів дарування у [PERSON] припини-лись правові підстави для володіння придбаними ним земельними ділянками. Він не знав та не міг знати про те, що [PERSON] не мала права відчужувати земельні ділянки. Ця обста-вина свідчить про те, що [PERSON] є добросовісним набувачем. Однак земельні ділянки були придбані ним за безвідплатними договорами. З огляду на ці обставини суд вважає, що допустимо витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь держави в особі ГУ Держземагентства в Київській облас-ті земельні ділянки площею 0,4429 га з кадастровим номером 3220882600:04:002:1067, пло-щею 0,3549 га з кадастровим номером 3220882600:04:002:1068, площею 0,63 га з кадастро-вим номером 3220882600:04:003:0088 та площею 37,0194 га з кадастровим номером 3220 882600:04:003:0089 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господар-ства, розташовані на території Гнідинської сільської ради. Як роз'яснив Верховний Суд України в правовій позиції у справі №6-92цс13, особа може бути позбавлена її власності в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість поз-бавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Обставини справ «Федоренко проти України», «Стретч проти Сполученого Королів-ства» та цивільної справи, яка розглядається судом, істотно різняться, а тому висновки щодо справедливої рівноваги між інтересами суспільства і особи в кожній з цих справ не можуть бути тотожними, а висновки Європейського суду з прав людини про порушення прав заяв-ника у справах «Федоренко проти України» та «Стретч проти Сполученого Королівства» не можуть бути безумовним прецедентом при розгляді цієї цивільної справи. Вирішуючи питан-ня про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п.54 рішення). Відновлення законності, яка була порушена при передачі земельних ділянок у власність [PERSON], та повернення у власність держави земельних ділянок, які в подальшому незаконно були відчужені у власність [PERSON] та [PERSON], ста-новить суспільний інтерес. Тому при розгляді цієї цивільної справи суд керується рішенням у справі «Трегубенко проти України» та критично оцінює посилання представників відпо-відачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на рішення у справах «Федоренко проти України» та «Стретч проти Сполученого Королівства». Крім того, відповідно до ч.1 ст.256 ЦК України особа може звернутись до суду з вимо-гою про захист цивільного права або інтересу. Згідно з ч.1 ст.261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення права або про особу, яка його пору-шила. Встановлено, що про порушення закону, допущене при передачі земельних ділянок у власність [PERSON], та незаконне відчуження їх у власність [PERSON] та [PERSON] стало відомо в ході перевірки, яку Бориспільська міжрайонна прокуратура про-водила в квітні 2014 року. Раніше така перевірка не проводилась, тому Бориспільська між-районна прокуратура не мала можливості довідатись про ці обставини. Перебіг позовної дав-ності розпочався в квітні 2014 року. Зі штампу, який міститься на титульній сторінці позов-ної заяви (а.с.1 т.1), вбачається, що заступник Бориспільського міжрайонного прокурора пред'явив позов 20 травня 2014 року. Ці обставини свідчать про те, що строк позовної дав-ності не пропущений. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішен-ня, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави про-порційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Встановлено, що на підставі п.11 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» Борис-пільська міжрайонна прокуратура звільнена від сплати судового збору. Позов містить вимоги немайнового та майнового характеру. Вимоги майнового характеру пред'явлені лише до [PERSON] Ставка судового збору за пред'явлення цих вимог становить 1 відсоток їх ціни та перевищує розмір 3 мінімальних заробітних плат. Позов задоволений в повному обсязі. З огляду на ці обставини суд вважає, що з [PERSON] в дохід держави належить стягнути судовий збір в розмірі 3654 гривень.

Outcome: approved