Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-13 00:00:00

В червні 2020 року позивач в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся з цим позовом до суду. Ухвалою від 17.06.2020 року відкрито провадження у справі, справа призначена до розгляду у загальному провадженні, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 23.09.2020 року закрито підготовче судове засідання, справа призначена до розгляду по суті. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 14.07.2016 року державним реєстратором прав на нерухоме майно, приватним нотаріусом Кучер А.А. на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2016 року у справі №202/3818/16-ц зареєстровано право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10.12.2019 року задоволено апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області та скасовано вказане рішення, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт», Комунального виробничого житлового ремонтно - експлуатаційного підприємства Індустріального району в особі керуючого санацією Биковського М.Ю., Дніпровської міської ради про визнання об`єкту нерухомості таким, що переданий у власність територіальної громади, визнання права особи на приватизацію та визнання права власності на вказану квартиру відмовлено. Рішенням апеляційного суду встановлено, що квартира [ADDRESS] не була приватизована і є об`єктом права комунальної власності. Разом з тим, на час прийняття вказаного рішення спірна квартира на підставі договору купівлі-продажу від 27.07.2016 року була відчужена [PERSON] [PERSON] , відповідачу у цій справі. З огляду на це, позивач зазначає, що дана квартира вибула із власності територіальної громади м. Дніпра поза її волею, і, посилаючись на положення ст. 388 ЦК України, просив витребувати вказану квартиру на користь останньої. Під час розгляду справи представники позивача Синенко М.О. , Захарчук В.О. підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Представник Дніпровської міської ради, юридичної особи, в інтересах якої заявлений позов, Григоренко А.В. , підтримала позов прокурора, просила його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, зазначивши, що прокурор в своєму позові стверджує, що спірна квартира не була приватизована і є об`єктом права комунальної власності. Однак це не відповідає дійсності. Саме рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2016 року вказана квартира була визнана такою, що фактично була передана Приватним акціонерним товариством «Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт» до комунальної власності громади міста Дніпропетровська та належить до числа об`єктів приватизації. Постановою апеляційної інстанції за апеляційною скаргою прокурора рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено. Таким чином, подана прокурором в якості доказу постанова Дніпровського апеляційного суду у справі №202/3818/16-ц, на думку представника відповідача, підтверджує, що спірна квартира у комунальній власності не перебувала і не перебуває. І саме в такому контексті дана постанова має преюдиціальне значення. Жодних інших доказів на підтвердження права комунальної власності на квартиру прокурором не надано. Також представник відповідача зазначив, що відповідач на момент укладання договору купівлі - продажу не знав про будь-які претензії з боку третіх осіб. Посилаючись на постанову Верховного Суду від 13.11.2019 року у справі №645/4220/16-ц, як приклад вирішення аналогічного спору, представник відповідача зазначив, що не може добросовісний набувач відповідати в зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Тому просив у задоволенні позову відмовити. Заявою від 09.04.2021 року представник відповідача просив застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин, оскільки рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі №202/3818/16-ц, де Дніпровська міська рада була стороною у справі, було ухвалено 21.06.2016 року, договір купівлі - продажу спірної квартири між [PERSON] і [PERSON] укладено 27.07.2016 року, і саме з цієї дати Дніпровська міська рада повинна була дізнатись про порушення своїх прав. Третя особа у справі - [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином. З`ясувавши всі обставини справи і перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з такого. Під час розгляду справи встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2016 року у справі №202/3818/16-ц за позовом [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт», Комунального житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району в особі керуючого санацією Биковського М.Ю., Дніпровської міської ради про визнання об`єкту нерухомості таким, що переданий у власність територіальної громади, визнання права особи на приватизацію та визнання права власності, ухваленого при заочному розгляді, визнано квартиру [ADDRESS] такою, що фактично була передана Приватним акціонерним товариством «Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт» до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра та належить до числа об`єктів приватизації. Визнано право [PERSON] на приватизацію квартири [ADDRESS] і. Визнано право власності [PERSON] на вказану квартиру (а.с.26,27). Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 27.07.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучер А.А., зареєстрованого в реєстрі за номером 2595, [PERSON] продала вказану квартиру [PERSON] (а.с. 35-37). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10.12.2019 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2016 року у справі №202/3818/16-ц скасовано. У задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. При цьому, судом апеляційної інстанції встановлено і зазначено, що на підставі сумісного рішення адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт», протокол №3 від 01.10.2010 року [PERSON] ( [PERSON] ) 14.10.2010 року було видано ордер на житлову площу у гуртожитку під №3/10 на право заняття з сім`єю з однієї особи житлової площі у гуртожитку ВАТ «Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт», що розташований у [ADDRESS] , площею 26,6 кв.м. Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №1429 від 09.06.2009 року (зі змінами, внесеними рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №799 від 08.06.2011 ) «Про передачу у комунальну власність територіальної громади міста гуртожитку та житлового будинку ВАТ «Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт» за адресами: [ADDRESS],[ADDRESS] вирішено передати у комунальну власність територіальної громади міста гуртожиток по [ADDRESS] (за винятком житлових та нежитлових приміщень, що перебувають на балансі чи у власності інших власників). Судом апеляційної інстанції встановлено, що житловий будинок за вищевказаною адресою перебуває у комунальній власності міста Дніпра і переданий на баланс КВЖРЕП Індустріального району. Також встановлено, що технічна інвентаризація та реєстрація права власності як окремого об`єкту нерухомого майна, в тому числі на квартиру [ADDRESS] , підприємством не проводилась. Доказів на підтвердження того, що [PERSON] дійсно зверталась до Дніпровської міської ради з метою приватизації спірної квартири відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» суду не надано (а.с.28-33). Наведене свідчить, що [PERSON] набула право власності на спірну квартиру не у встановлений діючим законодавством спосіб, на підставі Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У постанові від 28.01.2021 року у справі №367/8910/17 Верховний Суд відзначив, що «власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею». Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18)». З урахуванням вищенаведеного, встановивши, що квартира [ADDRESS] вибула із володіння територіальної громади м. Дніпра на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2016 року, ухваленого щодо цього майна, яке в подальшому було скасовано постановою Дніпровського апеляційного суду від 10.12.2019 року, суд вважає, що спірна квартира вибула із володіння власника поза його волею, у зв`язку з чим підлягає витребуванню на підставі статті 388 ЦК України. Суд вважає, що заява представника відповідача про застосування строку позовної давності не може бути задоволена з таких підстав. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). Як випливає з рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2016 року у справі №202/3818/16-ц відповідачі по справі, в тому числі і представник Дніпровської міської ради, не були присутні в судовому засіданні під час розгляду справи. Дане рішення скасовано Дніпровським апеляційним судом за апеляційною скаргою заступника прокурора Дніпропетровської області, який звернувся в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради. Як пояснив представник позивача під час судового розгляду, про вибуття спірної квартири на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2016 року довідалися шляхом моніторингу судових рішень, після чого відразу звернулися з відповідною апеляційною скаргою. Постанова Дніпровського апеляційного суду, якою скасовано рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2016 року у справі №202/3818/16-ц10, ухвалена 10.12.2019 року. Тому, на думку суду, саме від цієї дати слід відраховувати строк позовної давності, оскільки з цього часу у позивача з`явилась реальна можливість звернутися до суду з цим позовом. З огляду на зазначене, суд вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущений. Слід зазначити, що доводи представника відповідача про те, що витребування спірної квартири у [PERSON] призведе до порушення його житлових прав, як добросовісного набувача, не приймаються судом до уваги і не впливають на право позивача витребувати у відповідача належне територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради майно. Дійшовши висновку про задоволення позову, суд відповідно до ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 8619 грн.

Outcome: approved