Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-10 00:00:00

В січні 2015 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до Київської міської офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» з вимогами про визнання її звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та стягнення компенсації за спричинену моральну шкоду. Свої вимоги позивач мотивує наступним. В січні 1994 року [PERSON], як вона зазначає, було зараховано на посаду лікаря-терапевта відділення Київської міської офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока». Під час перебування її на лікарняному (з 18 вересня 2014 року по 17 січня 2015 року) Позивач отримала копію наказу від 12.09.2014р. №194-к о/с про своє звільнення з 22 вересня 2014 року у зв'язку зі скороченням штату працівників згідно з п.1 ст.40 КЗпП України. Позивач вважала своє звільнення незаконним у зв'язку з тим, що, як вона вказує, її не було повідомлено за два місяці про скорочення штату, вона не брала участі у засіданні профкому, вона не було ознайомлена за наказом про введення в дію нового штатного розпису, а крім того - у зв'язку з перебуванням її на лікарняному. Позивач також зазначила, що вона мала переваги перед іншими працівниками на залишення на роботі при скороченні штату. Під час розгляду справи у суді та отриманням відомостей про скасування Відповідачем наказу від 12.09.2014р. №194-к о/с про її звільнення та виданням нового наказу №20 від 29 січня 2015 року про звільнення її вже за п.6 ст.36 КЗпП України (у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці), Позивач уточнила вимоги і просила визнати протиправним наказ №20 від 29.01.2015р., оскільки жодних змін в істотних умовах праці не відбувалось, про такі зміни її Відповідач не повідомляв, а профспілковий орган не давав згоди на звільнення її на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України. Позивач у зв'язку зі скасуванням наказу по її звільнення просила поновити її на роботі на посаді, також стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.01.2015р. з розрахунку середньоденної заробітної плати в сумі 153,13 гривень. Крім того, наполягаючи на тому, що Відповідач звільнивши її 29 січня 2015 року здійснив остаточний розрахунок лише 26 березня 2015 року, Позивач просить стягнути з нього середній заробіток за час розрахунку при звільненні в розмірі 6278,33 гривень. Посилаючись на ст. 237-1 КЗпП України Позивач також зазначає про те, що незаконним звільненням їй було спричинено моральну шкоду. [PERSON] вказує, що не заслуговувала такого відношення до себе після 20 років роботи у лікарні, Відповідач позбавив її єдиного джерела доходу, можливості нормально вести домашнє господарство. Достатньою компенсацією за моральні страждання, перенесені нею, Позивач вважає суму в розмірі 9000 гривень. У судовому засіданні представник Позивача підтримали заявлений позов, просили суд його задовольнити. Представник Відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, наполягаючи на тому, що звільнення Позивача за п. 6 ст. 36 КЗпП України відбулось у повній відповідності з чинним законодавством. Представник Відповідача зазначив у письмових поясненнях, що насправді скорочення штату у клініці не відбувалось, кількість працівників не зменшилась, проте у зв'язку з вузькою спеціалізацією медичного закладу (офтальмологія) посада лікаря-терапевта була ліквідована, і замість неї введено посаду невропатолога, яка є більш доцільною в роботі закладу. Представник зазначив, що у зв'язку зі зміною істотних умов праці Позивачу було запропоновано іншу посаду середнього медичного працівника (єдину вакантну, на яку Позивач могла претендувати з огляду на свою спеціалізацію), проте [PERSON] від цієї посади відмовилась, що дало підстави для звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України. Третя особа [PERSON] до суду не з'явився, у справі наявні докази його звільнення з посади головного лікаря лікарні. Заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини. 10 лютого 1995 року на підставі наказу головного лікаря міської клінічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» №18-к від 10 лютого 1995 року [PERSON] зараховано на посаду лікаря-терапевта загально-лікарняного персоналу. 21 липня 2014 року у зв'язку з затвердженням нової штатної структури КМКОЛ «ЦМХО» згідно з наказом Департаменту охорони здоров'я КМДА за №352 від 04.07.2014р., введенням нового штатного розпису з 11.09.2014р., яким виведено посаду лікаря-терапевта загально-лікарняного персоналу [PERSON] було повідомлено про майбутнє звільнення з займаної посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України з 22 вересня 2014 року, одночасно запропоновано перевестись на вакантну посаду середнього медичного працівника. Рішенням Первинної профспілкової організації Київської міської клінічної лікарні «Центр мікрохірургії ока», оформленим протоколом №62 від 08 вересня 2014 року було надано згоду на звільнення [PERSON] у зв'язку зі скороченням штату. (а.с. 50-51) 12 вересня 2014 року головним лікарем КМКОЛ «ЦМХО» було видано наказ №194-к о/с про звільнення [PERSON] за п. 1 ст. 40 КЗпП України (зміни в організації виробництва і праці, зокрема: скорочення штату працівників). 22 вересня 2014 року головним лікарем КМКОЛ «ЦМХО» було видано наказ №204-к, яким було скасовано попередній наказ про звільнення [PERSON] від 12.09.2014р. «в зв'язку з тимчасовою непрацездатністю». Матеріалами справи (копіями листків непрацездатності) підтверджується хвороба Позивача з 18.09.2014р. по 16.01.2015р. включно. (а.с. 15-19) 29 січня 2015 року [PERSON] знову було звільнено з посади на підставі наказу головного лікаря №20, який був виданий 29 січня 2015 року. В якості підстави звільнення зазначений п.6 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Згідно з п. 6 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Частина 3 статті 32 Кодексу визначає, що у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Відповідач не надав суду жодних доказів про те, що в [PERSON] повідомлялась про зміну істотних умов праці за 2 місяці до звільнення та відмовилась від продовження роботи у змінених істотних умовах. Крім того, представник Відповідача не зазначив суду, які саме і на якій підставі істотні умови роботи [PERSON] змінились при продовженні її роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. За таких обставин звільнення Позивача за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України не може вважатись обґрунтованим, а тому наказ №20 від 29.01.2015р. є протиправним. У зв'язку з викладеним [PERSON] підлягає поновленню на роботі з 29.01.2015р. Згідно з ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно з п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100, для даного випадку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Враховуючи, що Позивача було звільнено 29 січня 2015 року, то для обрахунку середнього заробітку мають братися два місяці - грудень та листопад, проте враховуючи, що Позивач не працювала у зазначені місяці, середня заробітна плата має обраховуватись за попередні два місяці - вересень та жовтень. З довідки №200 від 11.09.2015р., наданої Відповідачем, вбачається, що у вересні 2014 року Позивач відпрацювала 13 днів, а в жовтні взагалі не працювала. У зв'язку з цим середньоденний заробіток обраховується наступним чином: 1432,91 грн / 13 = 110,22 грн. Звідси, середній заробіток за час вимушеного, прогулу Позивача з 29 січня 2015 року по 11 вересня 2015 року включно складає 16863,66 грн. (153 х 110,22 грн). Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про обґрунтованість посилань Позивача на те, що у зв'язку з її незаконним звільненням, Позивачці заподіяна моральна шкода. Суд бере до уваги пояснення Позивачки про те, що протиправне позбавлення її роботи, а отже засобів до існування, призвели до необхідності спрямування нею додаткових зусиль для організації свого життя, пошуку можливостей до існування, а також відновлення своїх прав. З урахуванням викладених обставин суд вважає можливим стягнути з Відповідача в якості компенсації за заподіяну моральну шкоду на користь Позивача суму в розмірі 1000 гривень. Вимоги про стягнення з Відповідача середнього заробітку за час розрахунку при звільненні задоволенню не підлягають, оскільки саме звільнення визнається судом протиправним і Позивач поновлюється на своїй посаді. Стягненню з Відповідача також підлягає судовий збір на користь держави в розмірі 243,60 гривень (розгляд майнових вимог) та 243,60 гривень (розгляд немайнових вимог). Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника та стягнення середнього заробітку в межах платежу за один місяць.

Outcome: partial