Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

В червні 2018 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою про визнання шлюбу недійсним, в якому просила суд ухвалити рішення, яким визнати шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 16 червня 1999 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Дзержинського районної ради м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис №190 - недійсним з моменту його укладення. Представник позивачки [PERSON] за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини справи; надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю (а.с.80). Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що має від [PERSON] , померлого [INFO] спільного сина; [PERSON] вів антисуспільний спосіб життя, відбував покарання у вигляді позбавлення волі; з позивачкою не знайома. В подальшому у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.78). Представник третьої особи Петриківського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Дніпропетровській області надав суду лист про розгляд справи без участі представника РАЦС (а.с.25). Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.42), підписом в розписці-повідомленні про дату слухання справи (а.с.44). Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивачки та відповідачки в судовому засіданні від 11.04.2019 року (а.с.58-59), суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при розгляді судом справ про визнання шлюбу недійсним слід мати на увазі, що за наявності одних підстав суд зобов`язаний, а за наявності інших суд може визнати шлюб недійсним. За рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, у разі його фіктивності (ст. 40 СК України). Встановлено, що [INFO] у віці 50 років помер [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Петриківського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №355 (а.с.13). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Згідно Свідоцтва про одруження серії [NUMBER] виданого 16 червня 1999 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Дзержинської районної ради міста Кривий Ріг Дніпропетровської області, 16 червня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстрованого шлюб, про що було складено актовий запис №190 (а.с.15). Окрім цього, як вбачається з Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00013711235 сформованого 08 квітня 2014 року, 28 червня 1986 року Виконавчим комітетом Степової сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.16). Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2017 року №187/264/17-ц, встановлено факт, що [PERSON] , [INFO] проживала однією сім`єю з 2007 року з [PERSON] , померлим [INFO] (а.с.9). В грудні 2017 року позивачка звернулася до Петриківського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Дніпропетровській області з заявою про скасування актового запису про шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Згідно висновку начальника Петриківського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Дніпропетровській області від 28 грудня 2017 року, позивачці було відмовлено в анулюванні актового запису №190 про реєстрацію шлюбу між [PERSON] та [PERSON] та рекомендовано звернутися до суду для вирішення даного питання (а.с.19). Відповідно до ч. 1 ст. 45 СК України, недійсний шлюб (стаття 39 цього Кодексу), а також шлюб, визнаний недійсним за рішенням суду, не є підставою для виникнення у осіб, між якими він був зареєстрований, прав та обов`язків подружжя, а також прав та обов`язків, які встановлені для подружжя іншими законами України. З аналізу цієї норми суд робить висновок про існування двох способів визнання шлюбу недійсним - судовий і позасудовий залежно від підстав для такого визнання. Позасудовий спосіб передбачений ч. 4 ст. 39 СК України у випадках згідно частин 1-3 цієї статті - недійсним є шлюб, зареєстрований з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі; зареєстрований між особами, які є родичами прямої лінії споріднення, а також між рідними братом і сестрою; зареєстрований з особою, яка визнана недієздатною. За заявою заінтересованої особи орган державної реєстрації актів цивільного стану анулює актовий запис про шлюб, зареєстрований з особами, зазначеними у частинах 1-3 цієї статті. В судовому порядку шлюб визнається недійсним з підстав, передбачених ч.1 абз.1, ч.2 абз.1 ст. 40 СК України - шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, та у разі його фіктивності; або може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 41 СК України, якщо він був зареєстрований: між усиновлювачем та усиновленою ним дитиною з порушенням вимог, встановлених ч. 5 ст. 26 цього Кодексу; між двоюрідними братом та сестрою; між тіткою, дядьком та племінником, племінницею; з особою, яка приховала свою тяжку хворобу або хворобу, небезпечну для другого з подружжя і (або) їхніх нащадків; з особою, яка не досягла шлюбного віку і якій не було надано права на шлюб. З позовної заяви та пояснень позивачки вбачається, що вона просить визнати недійсним шлюб між відповідачкою [PERSON] та померлим [INFO] [PERSON] з підстав, передбачених ч. 1 ст. 39 СК України, - внаслідок перебування [PERSON] в іншому зареєстрованому шлюбі. Однак, вказані обставини не можуть слугувати підставами для визнання шлюбу недійсним, оскільки у ст. 15-17 СК України законодавцем визначено вичерпний перелік підстав та умов, за яких шлюб може бути визнаний недійсним. При постановленні даного рішення, суд також враховує той факт, що шлюб між сторонами було зареєстровано ще у 1999 році, в матеріалах справи відсутня інформація про оспорювання позивачем дійсності укладеного шлюбу до цього часу. Проте ст. 21 СК України визначено, що кожен з подружжя вільний у виборі занять, професії та місця проживання. Обрання подружжям способу життя, в тому числі окремого проживання, не оцінюється судом як підстава для подальшого визнання такого шлюбу фіктивним. До того ж, як встановлено судом, з часу укладення шлюбу та до дня смерті [PERSON] подружжя один до одного ніяких претензій не пред`являли. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суд давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00 параграф 23, ЄСПЛ від 18.07.2006 року). Аналізуючи докази надані позивачкою, зокрема рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2017 року №187/264/17-ц, встановлено, що судом було встановлено факт саме проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю, а ні як не факт проживання однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. Окрім цього, встановлено, що шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] 16 червня 1999 року, зареєстрований з наміром створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя. Будь-яких належних та допустимих доказів фіктивності вищевказаного шлюбу, позивачем не надано, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи вищевикладене, характер взаємних стосунків, суд приходить до висновку, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами той факт, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] є недійсним з моменту його укладення. Разом з тим, визнання шлюбу недійсним з підстави на яку посилається [PERSON] в судовому порядку не передбачено, а наявність рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2017 року №187/264/17-ц про встановлення факту проживання однією сім`є не надає [PERSON] статусу зацікавленої особи, яка має право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу не дійсним, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене та те, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, суд вважає, що витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed