Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-07 00:00:00

В травні 2014 року заступник Бориспільського міжрайонного прокурора, в інтересах Головного управління Держземагенства у Київській області, звернувся до суду з вказаним позовом, який з урахуванням клопотання про заміну відповідача та предмету позову, обґрунтовує тим, що рішенням [PERSON] сільської ради №7 від 13 липня 1999 року [PERSON] передано за плату у приватну власність земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарства площею 35,7 га. Іншим рішенням [PERSON] сільської ради №7 від 13 липня 1999 року [PERSON] передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарства площею 8,9 га. За договором купівлі-продажу від 30 вересня 1999 року [PERSON] сільська рада відчужила на користь [PERSON] земельну ділянку площею 35,7 га, розташовану на території урочища Защуче [PERSON] сільської ради з цільовим призначенням для ведення селянського (фермерського) господарства. На підставі цього договору та рішення [PERSON] сільської ради №7 від 13 липня 1999 року [PERSON] було видано державний акт на право приватної власності на землю серія ІV-КВ №046274 на земельну ділянку площею 45,0 га для ведення фермерського господарства. В подальшому 12 грудня 2003 року [PERSON] уклала договір міни з [PERSON], за яким остання набула право власності на спірну земельну ділянку. Розпорядженням Бориспільської РДА №1498 від 04 грудня 2006 року за заявою [PERSON] було затверджено проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки з ведення фермерського господарства на ведення особистого селянського господарства. На підставі вказаного розпорядження [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №706824 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 22 грудня 2006 року [PERSON] відчужила земельну ділянку площею 45,0 га з кадастровим номером 3220882600:04:003:0004 [PERSON], на підставі чого останньому 14 лютого 2007 року було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №706907. Бориспільською міжрайонною прокуратурою на підставі постанови №67 від 24 квітня 2014 року було проведено перевірку щодо законності відведення спірної земельної ділянки загальною площею 45,0 га [PERSON] для ведення селянського (фермерського) господарства. В ході перевірки було встановлено, що [PERSON] сільська рада 13 липня 1999 року жодних рішень під №7 не приймала та не приймала в цей день на сесії рішень під іншими номерами стосовно передачі [PERSON] у власність земельних ділянок, а також аналогічних рішень не приймав виконком сільської ради. Враховуючи викладене, заступник Бориспільського міжрайонного прокурора просить суд визнати недійсним рішення [PERSON] сільської ради №7 від 13 липня 1999 року «Про передачу за плату у приватну власність земельної ділянки, розмір якої перевищує середню земельну частку, із земель, що були раніше надані громадянину [PERSON] для ведення селянського (фермерського) господарства» та рішення [PERSON] сільської ради №7 від 13 липня 1999 року «Про передачу безплатно у приватну власність земельної ділянки (середньої земельної частки) із земель, що були раніше надані громадянину [PERSON] для ведення селянського (фермерського) господарства», визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки №1913 від 30 вересня 1999 року, посвідчений державним нотаріусом Бориспільської державної нотаріальної контори [PERSON], визнати недійсним розпорядження Бориспільської РДА Київської області №1498 від 04 грудня 2006 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки [PERSON] з ведення фермерського господарства на ведення особистого селянського господарства на території [PERSON] сільської ради Бориспільського району Київської області», визнати недійсним державний акт [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3220882600:04:003:0004 площею 45,0 га для ведення особистого селянського господарства серії ЯД №706907 від 14 лютого 2007 року, який зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №030732300054, витребувати на користь держави в особі Головного управління Держземагентства у Київській області, правонаступником якого є Головне управління Держгеокадастру у Київській області, з незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку площею 45,0 га з кадастровим номером 3220882600:04:003:0004 для ведення особистого селянського господарства, розташовану в адміністративних межах [PERSON] сільської ради Бориспільського району. У судовому засіданні прокурор Качкалда В.В. підтримала позовні вимоги, з урахуванням клопотання про зміну предмету позову, та просила суд задовольнити позов. Представник Головного управління Держземагенства у Київській області не зявився у судове засідання, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т.2 а.с.171). Представники відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали та заперечували проти його задоволення. В обґрунтування своїх заперечень вказали на те, що заступником Бориспільського міжрайонного прокурора не доведено факту не прийняття [PERSON] сільською радою оскаржуваних рішень №7 від 13 липня 1999 року. Представники відповідача звернули увагу суду на ту обставину, що прокурором та позивачем пропущено позовну давність щодо всіх позовних вимог без поважних причин, позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки суперечать нормам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та судовій практиці Європейського суду з прав людини. Представники [PERSON] подали до суду письмове заперечення проти позову та заяву про застосування строків позовної давності. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судове засідання не з'явилась, подала через канцелярію суду заяву про розгляд справи без її участі та без участі [PERSON] У поданій нею заяві позов не визнала, проти задоволення позову заперечувала, також подала через канцелярію суду заяву про застосування строків позовної давності. Представник Бориспільської РДА [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. [PERSON] сільський голова [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що по суті позовних вимог він не може нічого пояснити, оскільки на час прийняття оспорюваних рішень не працював сільським головою. В той час як [PERSON] сільський голова [PERSON] помер, а тому не може пояснити обставини прийняття вказаних рішень сільської ради. Крім цього, [PERSON] додатково пояснив, що в листі за вих. №02-18-242 від 28 квітня 2014 року він не вірно сформулював причини того, чому не вдалось знайти в архівних документах протоколи засідань сесії сільської ради та відповідно прийняті на сесії рішення №7 від 13 липня 1999 року. [PERSON]Й вказав, на ту обставину, що зазначені рішення могли бути вилучені з архіву за запитом правоохоронних органів, а тому не збереглись. На його думку, рішення №7 від 13 липня 1999 року не могли не прийматись на сесії [PERSON] сільської ради, оскільки грошові кошти від продажу земельної ділянки [PERSON] були зараховані до бюджету сільської ради та в подальшому були використані з метою газифікації села. Заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, які зявились у судове засідання, та дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що рішенням [PERSON] сільської ради від 02 березня 1999 року №23/8-V-ХХІІІ про надання земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства [PERSON] сільська рада надала згоду на відведення земельної ділянки площею 45,0 га для ведення селянського (фермерського) господарства для передачі [PERSON] у постійне користування за рахунок земель запасу сільської ради та вирішила направити відповідне клопотання на розгляд районної конкурсної комісії та Бориспільської районної ради (т.1 а.с.155). Рішенням Бориспільської районної ради Київської області від 25 червня 1999 року №128-08-ХХІІІ земельна ділянка площею 45,0 га була надана у постійне користування [PERSON] для ведення селянського (фермерського) господарства. На підставі цього рішення Бориспільською районною радою [PERSON] видано державний акт на право постійного користування землею серія ІІІ-КВ №007822, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею Бориспільської районної ради за №52 (т.1 а.с.38). Рішенням [PERSON] сільської ради №7 від 13 липня 1999 року земельна ділянка площею 8,9 га із земель, наданих у постійне користування [PERSON], була передана їй у власність для ведення селянського (фермерського) господарства безоплатно у межах середнього розміру земельної частки. Рішенням [PERSON] сільської ради №7 від 13 липня 1999 року земельна ділянка площею 35,7 га із земель, наданих у постійне користування [PERSON], була передана їй у власність для ведення селянського (фермерського) господарства за плату (т.1 а.с.39,40). Вказані рішення [PERSON] сільської ради були прийняті на підставі ст.ст.6, 17, 18 ЗК України від 18 грудня 1990 року в редакції, чинній на момент прийняття цих рішень. На підставі рішення [PERSON] сільської ради №7 від 13 липня 1999 року між [PERSON] сільською радою, в особі сільського голови [PERSON], та [PERSON] 30 вересня 1999 року був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 35,7 га для ведення селянського (фермерського) господарства, посвідчений державним нотаріусом Бориспільської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований у реєстрі вчинення нотаріальних дій за №1913 (т.1 а.с.35). При укладенні договору [PERSON] сільський голова [PERSON] діяв на підставі рішення першої сесії [PERSON] сільської ради ХХІІІ скликання від 24 квітня 1998 року, яким було визнано повноваження [PERSON] як сільського голови. Ціна земельної ділянки за договором склала 92240 гривень, грошові кошти [PERSON] до укладення договору купівлі-продажу сплатила до каси [PERSON] сільської ради. Вказані обставини підтверджуються копією прибуткового касового ордера №88 від 27 вересня 1999 року (т.1 а.с.167), а також копією протоколу першої сесії [PERSON] сільської ради двадцять третього скликання від 24 квітня 1998 року (т.2 а.с.147-152). На підставі рішення [PERSON] сільської ради №7 від 13 липня 1999 року та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 вересня 1999 року №1913 [PERSON] було видано державний акт серії ІV-КВ №046274 на право приватної власності на землю на земельну ділянку площею 45,0 га для ведення фермерського господарства, зареєстрований [PERSON] сільською радою у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1 від 18 жовтня 1999 року (т.2 а.с.146). Договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 35,7 га від 30 вересня 1999 року від імені [PERSON] сільської ради підписав та скріпив печаткою сільської ради [PERSON] сільський голова [PERSON], особу якого було встановлено нотаріусом. [PERSON] також підписав та скріпив печаткою [PERSON] сільської ради державний акт на право приватної власності на землю [PERSON] від 18 жовтня 1999 року. В подальшому [PERSON] підписав та скріпив печаткою [PERSON] сільської ради акт обстеження земельних ділянок для складання проекту організації території селянських (фермерських) господарств «Озерне» і «Лугове» від 16 лютого 2000 року. Цей акт складено про обстеження у тому числі спірної земельної ділянки площею 45,0 га (т.1 а.с.87-88). В подальшому за договором міни від 12 грудня 2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] відчужила спірну земельну ділянку площею 45,0 га на користь [PERSON] За вказаним договором міни [PERSON] передала [PERSON] дві земельні ділянки спірну земельну ділянку площею 45,0 га та земельну ділянку площею 6,7 га для ведення селянського (фермерського) господарства. Зазначену ділянку площею 6,7 га [PERSON] придбала за договором купівлі-продажу від 29 грудня 1999 року №2662, на підставі якого [PERSON] був виданий державний акт на право приватної власності на землю серії І-КВ №101662, зареєстрований [PERSON] сільською радою у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №3 від 14 січня 2000 року. У позовній заяві не оспорюється законність володіння [PERSON], [PERSON] земельною ділянкою площею 6,7 га (т. 1 а.с.11-12). На підставі зазначеного договору міни від 12 грудня 2003 року [PERSON] був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку площею 45,0 га для ведення фермерського господарства серія КВ №088165, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Бориспільського районного відділу земельних ресурсів за №771 від 09 лютого 2004 року (т.1 а.с.37). Розпорядженням Бориспільської РДА №1498 від 04 грудня 2006 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки [PERSON] з ведення фермерського господарства на ведення особистого селянського господарства на території [PERSON] сільської ради Бориспільського району Київської області» цільове призначення спірної земельної ділянки [PERSON] площею 45,0 га було змінено на ведення особистого селянського господарства (т.1 а.с.15). На підставі розпорядження Бориспільської РДА №1498 від 04 грудня 2006 року [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №706824 на ділянку площею 45,0 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 3220882600:04:003:0004, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Бориспільського районного відділу земельних ресурсів за №030632300341 від 18 грудня 2006 року (т.1 а.с.36). За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 22 грудня 2006 року №11205, посвідченим приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], [PERSON] продала [PERSON] земельну ділянку площею 45,0 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 3220882600:04:003:0004 (т.1 а.с.69). На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 грудня 2006 року [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №706907 на земельну ділянку площею 45,0 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 3220882600:04:003:0004, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Бориспільського районного відділу земельних ресурсів за № 030732300054 від 14 лютого 2007 року (т.1 а.с.70). Постановою Заступника Бориспільської міжрайонної прокуратури від 24 квітня 2014 року було призначено проведення перевірки у порядку нагляду за додержанням і застосуванням вимог Земельного кодексу України (т.1 а.с.13-14). За результатами проведеної прокурорської перевірки в архіві [PERSON] сільської ради не було виявлено оспорюваних рішень [PERSON] сільської ради №7 від 13 липня 1999 року. У протоколі сесії [PERSON] сільської ради, яка проводилась 13 липня 1999 року, не зазначено про розгляд сесією питань про надання [PERSON] земельних ділянок у власність, а також не зазначено про розгляд будь-яких питань під №7. [PERSON] сільський голова на запит Бориспільського міжрайонного прокурора листом від 28 квітня 2014 року №02-18-242 повідомив, що 13 липня 1999 року засідання виконкому сільської ради також не проводилось (т.1 а.с.17-34). У судовому засіданні прокурор пояснив, що додані до позовної заяви копії рішення [PERSON] сільської ради №7 від 13 липня 1999 року, підписані [PERSON] сільським головою [PERSON] та скріплені печаткою [PERSON] сільської ради, зроблено з документів державного архіву землевпорядної документації. Зі змісту позовної заяви вбачається, що прокурором не заперечується дійсність підписів [PERSON] сільського голови [PERSON] та відтисків печатки [PERSON] сільської ради на рішеннях сільради №7 від 13 липня 1999 року, договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 30 вересня 1999 року, державному акті на право приватної власності на землю на імя [PERSON] від 18 жовтня 1999 року, акті обстеження земельних ділянок для складання проекту організації території селянських (фермерських) господарств «Озерне» і «Лугове» від 16 лютого 2000 року. Судом встановлено, що [PERSON] сплатила до бюджету [PERSON] сільської ради за придбання земельної ділянки площею 35,7 га 92240 гривень, що підтверджується прибутковим касовим ордером №88 від 27.09.1999 року та листом [PERSON] сільського голови [PERSON] від 03 липня 2014 року №02-18-359 (т.1 а.с.145-146, 167). Зі змісту даного листа [PERSON] сільського голови встановлено, що грошові кошти у сумі 92240 гривень були зараховані до сільського бюджету с. Гнідин. Вказана обставина підтверджується рішенням [PERSON] сільської ради десятої сесії двадцять третього скликання №38-Х-ХХІІІ від 27 квітня 2000 року, яким затверджено звіт про виконання сільського бюджету на 1999 рік по доходах 379312 гривень, частину з яких склала плата за землю, в тому числі внесена [PERSON] за придбану земельну ділянку (т.1 а.с.156-166). Рішенням сесії [PERSON] сільської ради від 28 грудня 1999 року №31-VІІІ-ХХІІІ затверджено уточнені показники сільського бюджету на 1999 рік, за якими доходи бюджету за статтею «плата за землю» збільшено до 293400 гривень загальні суми доходів та витрат збільшено до 325250 гривень. Раніше рішенням сесії [PERSON] сільської ради від 02 березня 1999 року №20-V-ХХІІІ було затверджено аналогічні показники сільського бюджету на 1999 рік в таких розмірах: доходи бюджету за статтею «плата за землю» - 130\~000 грн., загальні суми доходів та витрат 161850 гривень (т.1 а.с.237-247). Таким чином, різниця між початковим та уточненим показником доходів бюджету на 1999 рік по платі за землю складає 163400 гривень, з яких [PERSON] внесла в якості оплати за земельну ділянку 92240 гривень. Загальна сума коштів, внесених до сільського бюджету [PERSON] становить майже половину сільського бюджету на 1999 рік по доходах. Отже, уточнення [PERSON] сільською радою сільського бюджету на 1999 рік в частині доходів від плати за землю та загальної суми доходів і витрат у бік збільшення в два рази відбулось за рахунок коштів, внесених [PERSON] за придбану земельну ділянку. Зазначені кошти були витрачені [PERSON] сільською радою за затвердженими статтями витрат сільського бюджету на 1999 рік. На сесії [PERSON] сільської ради 28 грудня 1999 року під час прийняття рішення про включення в доходи і витрати сільського бюджету грошових коштів, сплачених [PERSON] відповідно до протоколу сесії були присутні 11 депутатів сільської ради та 10 запрошених осіб (т.1 а.с.237). Суд приходить до висновку, що депутати [PERSON] сільської ради на сесії 28 грудня 1999 року зобовязані були розуміти, що включити до складу доходів і витрат сільського бюджету за 1999 рік грошові кошти [PERSON] вони можуть тільки у випадку попереднього прийняття рішення сільської ради щодо продажу їй земельної ділянки. Суд критично ставиться до доводів прокурора про те, що депутати [PERSON] сільської ради на сесії 28 грудня 1999 року могли не знати про джерело збільшення доходів і витрат бюджету, а саме про сплату [PERSON] за придбану земельну ділянку. Суд враховує той факт, що сплачені [PERSON] грошові кошти становили значну частку у доходах сільського бюджету та сільський бюджет за 1999 рік було збільшено тільки за рахунок платежів [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції, що була чинною станом на грудень 1999 року, сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно з частинами 2, 6, 7, 9, 10 ст. 49 цього Закону депутат ради представляє інтереси всієї територіальної громади, має всю повноту прав, що забезпечують його активну участь у діяльності ради та утворюваних нею органів, несе обов'язки перед виборцями, радою та її органами, виконує їх доручення. Депутат має право ухвального голосу з усіх питань, які розглядаються на сесіях ради, має право звернутися із запитом до керівників ради та її органів, сільського, селищного, міського голови, керівників органів, підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, розташованих або зареєстрованих на відповідній території. Пропозиції і зауваження, висловлені депутатами на сесії ради, або передані в письмовій формі головуючому на сесії, розглядаються радою чи за її дорученням постійними комісіями ради або надсилаються на розгляд підзвітним і підконтрольним їй органам та посадовим особам, які зобов'язані розглянути ці пропозиції і зауваження у строки, встановлені радою, і про вжиті заходи повідомити депутатові та раді. Депутат має право знайомитися з будь-якими офіційними документами, які зберігаються у відповідних органах місцевого самоврядування, та робити виписки, копіювання цих документів. Згідно з ч.ч.1,2 ст.59 Закону рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради. Згідно з ч.1 ст.74 Закону органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами. За змістом наведених норм Закону депутати [PERSON] сільської ради не можуть посилатись на те, що вони не були обізнані з підставами прийняття рішення сесії від 28 грудня 1999 року №31-VІІІ-ХХІІІ, яким було затверджено уточнені показники сільського бюджету на 1999 рік, оскільки відповідно до цих норм Закону вони були зобовязані зясувати підстави та мету прийняття рішення до голосування та голосувати свідомо. Суд доходить висновку, що Законом презюмується компетентність та відповідальність депутатів органів місцевого самоврядування при прийнятті колегіальних рішень, якщо у встановленому законом порядку не доведено інше, зокрема, доведено прийняття рішення депутатами під впливом обману, насильства тощо. Крім того, як встановлено судом, на підставі рішення 5-ї сесії [PERSON] сільської ради 23 скликання від 02 березня 1999 року №23/8-V-ХХІІІ [PERSON] було передано в постійне користування земельну ділянку площею 45,0 га для ведення селянського (фермерського) господарства. Як вбачається з наявних у матеріалах справи протоколів сесій [PERSON] сільської ради від 02 березня 1999 року, 13 липня 1999 року, 28 грудня 1999 року, 27 квітня 2000 року, питання передачі громадянам у постійне користування земельних ділянок такої значної площі були поодинокими на цих сесіях. Тому суд вважає, що депутати сільської ради мали памятати, що вони своїм рішенням від 02 березня 1999 року схвалили передати [PERSON] вказану земельну ділянку у постійне користування, а не у власність. Отже, на сесії 28 грудня 1999 року депутати повинні були заперечити проти включення грошових коштів [PERSON] до бюджету, однак депутати ухвалили рішення про включення до бюджету сплачених [PERSON] коштів. Що свідчить про те, що на сесії 13 липня 1999 року депутати [PERSON] сільської ради прийняли рішення №7 про передачу [PERSON] земельних ділянок у власність. Крім того, рішенням сесії [PERSON] сільської ради від 15 серпня 2006 року №78-4-5 погоджено проект землеустрою щодо зміни цільового використання земельної ділянки площею 45,0 га [PERSON] з ведення фермерського господарства на ведення особистого селянського господарства. Рішення прийнято сесією на підставі проекту землеустрою, до складу якого відповідно до п.2 Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року №502, була включена копія державного акта на право власності на земельну ділянку [PERSON] Отже, погоджуючи проект землеустрою щодо зміни цільового використання земельної ділянки, сесія [PERSON] сільської ради була інформована про те, що земельна ділянка належить [PERSON] на праві приватної власності. Що було б неможливим, якщо би сесія у 1999 році не прийняла рішення про передачу цієї земельної ділянки у власність [PERSON] (т.1 а.с.168). Таким чином, за встановлених судом обставин відсутність у протоколі сесії [PERSON] сільської ради від 13 липня 1999 року вказівки про розгляд питання щодо передачі земельних ділянок у власність [PERSON] та відсутність рішень №7 від 13 липня 1999 року в архіві сільської ради не є достатніми доказами того, що [PERSON] сільська рада не приймала оскаржуваних прокурором рішень №7 від 13 липня 1999 року. Як пояснив у судовому засідання сільський голова [PERSON] сільської ради [PERSON] відсутність оспорюваних рішень [PERSON] сільської ради №7 від 13 липня 1999 року в архіві сільської ради може бути викликано не тим, що вказані рішення взагалі не приймались, а тим, що зазначені рішення з певних причин не збереглись. За правилами ч.1 та ч.4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд дійшов висновку, що прокурор не надав достатніх доказів на підтвердження того, що [PERSON] сільська рада не приймала оскаржуваних рішень №7 від 13 липня 1999 року щодо передачі земельних ділянок у власність [PERSON] Крім цього, суд звертає увагу на положення ч.2 ст.60 ЦПК України відповідно до якого докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. З матеріалів справи, зокрема (т.1 а.с.212-213) вбачається, що старший прокурор Бориспільської міжрайонної прокуратури [PERSON] 29 квітня 2014 року відібрав пояснення у [PERSON], який у 1999 році був депутатом [PERSON] сільської ради, та повідомив, що на сесії [PERSON] сільської ради від 13 липня 1999 року не розглядались і не приймались рішення №7. В свою чергу, [PERSON], яка в період з березня 1985 року по квітень 2002 року працювала на посаді секретаря Гнідинської сільської ради, повідомила, з приводу того чи розглядались питання по відведенню земельної ділянки [PERSON] не памятає, але нею не друкувалися рішення №7 за 1999 рік (т.1 а.с.214-215). У відповідності до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом критично оцінюють вказані пояснення [PERSON] та [PERSON] Оскільки прокурором не заявлялось клопотання про допит вказаних осіб, а також інших депутатів [PERSON] сільської ради, які були присутні при прийнятті оспорюваних рішень, безпосередньо в судовому засіданні. Також суд приймає до уваги, що вказані пояснення надані Бориспільському міжрайонному прокурору, при цьому вказаних осіб не було допитано в якості свідків з приведенням до присяги свідка та попередженням про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і за відмову від давання показань. Судом встановлено, що [PERSON] набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 22 грудня 2006 року з [PERSON] Державну реєстрацію права власності [PERSON] здійснено 14 лютого 2007 року шляхом реєстрації державного акту на право власності на цю земельну ділянку. З моменту державної реєстрації державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] до подання позову прокурором минуло більше 7 років. Водночас, відповідно до ст.257 ЦК України встановлено строк позовної давності 3 роки. Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. При оцінці доводів прокурора про те, що перевірку було проведено тільки у квітні 2014 року, тому Бориспільська міжрайонна прокуратура не могла раніше дізнатись про те, що [PERSON] сільська рада не приймала оскаржуваних рішень №7 від 13 липня 1999 року, суд виходить з того, що доводи прокурора не спростовують того факту, що таку перевірку органи прокуратури чи інші уповноважені органи влади могли провести раніше, а саме в межах трирічного строку позовної давності. Заступник Бориспільського міжрайонного прокурора не є позивачем у даній справі, він лише діє в інтересах держави як представник Головного Управління Держземагенства у Київській області, в інтересах якого подавався позов, правонаступником якого на час розгляду справи судом є Головне управління Держгеокадастру у Київській області. Прокурор не звертався до суду з клопотанням про поновлення строку звернення до суду та не надав суду доказів, що строк позовної давності пропущено з поважних причин. Аналогічні правові висновки виклав Верховний Суд України в постанові від 01 липня 2015 року з №6-178ицс15 за змістом ст.ст.256, 261 ЦК України позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та ч.2 ст.45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у ст.46 ЦПК України. Згідно із частиною першою ст.46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до ст.45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обовязки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. Прокурор, який бере участь у справі, має обовязки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Згідно з ч.4 ст.122 ЗК України землями сільськогосподарського призначення, розташованими за межами населених пунктів, до яких відноситься спірна земельна ділянка, на час розгляду справи судом розпоряджаються територіальні органи Держгеокадастру України. Відповідно до попередньої редакції ст.122 ЗК України та п.12 Перехідних положень цього Кодексу з моменту набрання чинності цим Кодексом 01 січня 2002 року по 31 грудня 2012 року цією категорією земель розпоряджалась Бориспільська районна державна адміністрація. Відповідно до ст.ст.1, 9, 17, 18, 20, 94 ЗК України від 18 грудня 1990 року та ст.33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до 01 січня 2002 року розпорядниками категорії земель, до яких належить спірна земельна ділянка, були [PERSON] сільська рада та Бориспільська районна рада. Отже, посилання прокурора на обмежені можливості перевірок виключно силами органів прокуратури є безпідставним, оскільки перевірку законності передачі у власність [PERSON] спірної земельної ділянки мали можливість провести впродовж 15 років зазначені органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Судом встановлено, що позивач Головне управління Держгеокадастру у Київській області також не надав доказів поважності причин пропуску позовної давності, з клопотанням про поновлення пропущеної позовної давності до суду не звертався. Зважаючи на викладене, суд дійшов до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності без поважних причин. Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» суд, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд дійшов висновку, що відповідачі [PERSON], [PERSON], так само як і [PERSON], [PERSON], не можуть нести відповідальності за дії [PERSON] сільської ради, не мали можливості та не були зобовязані контролювати ці дії. [PERSON] сільським головою [PERSON] рішень сільської ради №7 від 13 липня 1999 року, підписаних сільським головою та скріплених печаткою сільської ради, прийняття сільською радою від [PERSON] грошових коштів в оплату за земельну ділянку та включення цих коштів до сільського бюджету за 1999 рік, підписання [PERSON] сільським головою договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 вересня 1999 року, видача сільською радою [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку, підписання [PERSON] сільським головою акту обстеження земельної ділянки від 16 лютого 2000 року, погодження рішенням [PERSON] сільської ради від 15 серпня 2006 року зміни цільового призначення земельної ділянки [PERSON] було підтвердженням для [PERSON], [PERSON], [PERSON] законності передачі у власність [PERSON] у 1999 році спірної земельної ділянки площею 45,0 га. На спірній земельній ділянці власники [PERSON], [PERSON], [PERSON], які не знали і не могли знати про відсутність в архіві [PERSON] сільської ради рішень №7 від 13 липня 1999 року або про помилки при оформленні протоколу сесії від 13 липня 1999 року, виконували будівельні та інші роботи з впорядкування території, здійснювали поліпшення земельної ділянки, що підтверджується доказами у справі. Судом встановлено, що рішенням виконкому [PERSON] сільської ради від 07 вересня 2005 року №353/2-ХХІІІ-ІV було оформлено за селянським (фермерським) господарством «Озерне» право власності на збудований на спірній земельній ділянці майновий комплекс. На підставі цього рішення сільською радою було видано свідоцтво про право власності на майновий комплекс №795 від 10 листопада 2005 року (т.1 а.с.177). За договором купівлі-продажу майнового комплексу від 22 травня 2007 року №Д-3274, укладеним між фермерським господарством «Озерне» та [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] придбав розташований на спірній земельній ділянці майновий комплекс загальною вартістю 4110140 гривень, який включає житловий будинок, господарські будівлі та споруди, дороги та майданчики з твердим покриттям. Відповідно до вказаного договору, витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 29 травня 2007 року та інвентаризаційної справи на спірній земельній ділянці збудовано 22 будівлі та господарські споруди, замощення з твердим покриттям складає 21588 м2, що свідчить про обсяг витрат [PERSON] та попередніх власників на поліпшення спірної земельної ділянки (т.1 а.с.92-142). Відповідно до ст.377 ЦК України, ст.120 ЗК України [PERSON], як власник майнового комплексу, збудованого на земельній ділянці, законність володіння якою не оспорювалась в момент будівництва цього нерухомого майна, має право отримати у власність земельні ділянки під будівлями, спорудами, дорогами, майданчиками та довкола них для обслуговування цих обєктів нерухомості. Відповідно до ст.ст.98,99 ЗК України [PERSON] має право на встановлення земельних сервітутів на право проїзду транспортними засобами та право проходу через земельні ділянки до будівель та споруд, що знаходяться у його власності. У позовній заяві не оспорюється законність рішення пятої сесії [PERSON] сільської ради від 02 березня 1999 року та рішення Бориспільської районної ради від 25 червня 1999 року, на підставі яких спірна земельна ділянка площею 45,0 га була передана у постійне користування [PERSON] для ведення селянського (фермерського) господарства. Тому позовна вимога про витребування земельної ділянки з незаконного володіння [PERSON] на користь держави не ґрунтується на законі, оскільки на момент прийняття [PERSON] сільською радою оскаржуваних рішень №7 від 13 липня 1999 року земельна ділянка не знаходилась у володінні держави, а знаходилась у правомірному володінні (постійному користуванні) [PERSON], правонаступником якої є відповідач [PERSON] В разі поновлення юридичного статусу спірної земельної ділянки, що існував до прийняття оскаржуваних рішень [PERSON] сільської ради від 13 липня 1999 року, [PERSON] відповідно до п.6 Перехідних положень ЗК України та рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 матиме право оформити право приватної власності на спірну земельну ділянку та вимагати від [PERSON] сільської ради повернення коштів, сплачених до сільського бюджету [PERSON] у 1999 році, а також вимагати компенсації його витрат для розрахунків за вимогами [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (рішення від 24 червня 2003 року, заява №44277/98, п.37) зазначив, що згідно з усталеною практикою Суду при здійсненні будь-якого втручання у право власності особи має забезпечуватися «справедливий баланс» між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав відповідної особи, вимога забезпечення такого балансу знаходить своє відображення у всій структурі статті 1 Першого протоколу, отже, має бути забезпечено належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленими цілями. Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» (рішення від 01 червня 2006 року, заява №25921/02, пункти 28, 29). У спірних правовідносинах ніщо не вказує на те, що [PERSON] сільська рада діяла всупереч суспільним інтересам, коли рішенням пятої сесії від 02 березня 1999 року №23/8-V-ХХІІІ надала згоду на відведення для передачі у постійне користування [PERSON] земельної ділянки площею 45,0 га для ведення селянського (фермерського) господарства. Згідно зі ст.12 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20 грудня 1991 року №2009-XII в редакції, чинній на 1999 рік, громадяни, які вели селянське (фермерське) господарство, мали право за погодженням з сільською, селищною, міською радою зводити житлові, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди на відведеній їм у власність чи користування земельній ділянці. Таким чином, надаючи згоду на відведення спірної земельної ділянки у постійне користування [PERSON], сесія [PERSON] сільської ради своїм рішенням ствердила, що таке відведення не суперечить інтересам сільської громади, що інші члени громади не претендують на володіння чи користування цією земельною ділянкою, що сільська рада погоджується на безстрокове вилучення земельної ділянки з користування сільської громади, крім випадків відмови [PERSON] від земельної ділянки чи примусового вилучення земельної ділянки за порушення [PERSON] вимог земельного законодавства. Судом встановлено, що спірна земельна ділянка площею 45,0 га знаходиться за межами с. Гнідин, включає 41,7 га сіножатей, 2,9 га боліт та 0,4 га шляхів, має піщані ґрунти, підтоплюється паводковими водами річки Дніпро, підґрунтові води залягають на глибині 0,5-2,5 метри, в північній частині ділянки проходять три магістральні газопроводи «Курськ-Київ», «Шебелінка-Диканька-Київ», «Південний-Промінь», охоронна зона крайнього газопроводу «Курськ-Київ» становить 300 метрів, з півночі і заходу ділянка межує з каналом Дніпровського басейнового водогосподарського обєднання, водоохоронна зона якого складає 25 метрів, з південної частини ділянка межує з озером, водоохоронна зона якого складає 25 метрів. Зазначені характеристики земельної ділянки підтверджуються державним актом на право постійного користування землею [PERSON] серія ІІІ-КВ №007822 від 23 липня 1999 року, актом обстеження земельних ділянок для складання проекту організації території селянських (фермерських) господарств «Озерне» і «Лугове» від 16 лютого 2000 року, висновком Бориспільського районного відділу земельних ресурсів про погодження ділянок для складання проекту організації території селянських (фермерських) господарств «Озерне» і «Лугове» від 11 лютого 2000 року (т.1 а.с.38, 87-90). Позивачем не надано доказів, що прийняття [PERSON] сільською радою рішень №7 від 13 липня 1999 року про передачу спірної земельної ділянки у власність [PERSON] могло б завдати чи завдало шкоди інтересам третіх осіб або інтересам виконання [PERSON] сільською радою передбачених законом функцій. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 січня 2013 року у справі «[PERSON] проти України» (заява №21722/11, п.137) зазначив, що Суд неодноразово ухвалював рішення про те, що строки давності слугують декільком важливим цілям, а саме: забезпечують правову визначеність та остаточність, захищають потенційних відповідачів від застарілих скарг, яким може бути важко протидіяти, і запобігають будь-якій несправедливості, якщо б така виникла, коли б суди змушені були розглядати справи щодо подій, котрі відбувалися у віддаленому минулому, на основі доказів, які могли стати недостовірними та неповними зі спливом часу. У вказаній справі Суд дійшов висновку, що мало місце порушення п.1 ст.6 Конвенції щодо заявника, оскільки держава заявила вимоги до заявника після спливу значного часу з моменту подій, що були підставою для цих вимог. Аналогічна правова позиція викладена у рішеннях Європейського суду з прав людини у справах ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» (рішення від 20 вересня 2011 року, заява №14902/04, п.570) та «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» (рішення від 22 жовтня 1996 року, заяви №№22083/93, 22095/93, п.51). Для забезпечення верховенства права відповідно до вимог Конвенції та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» органи державної влади та суди зобовязані дотримуватись встановлених ЦК України строків позовної давності та застосовувати передбачені цим Кодексом наслідки пропуску позовної давності. В даній цивільній справі події та документи, на які посилається як прокурора, так і відповідачі для захисту своїх прав на володіння майном, мали місце близько 15 років тому. [PERSON] сільський голова [PERSON] помер, тому неможливо отримати його пояснення щодо подій 1999 року, за 15 років документи [PERSON] сільської ради могли бути втрачені. Суд дійшов висновку, що прокурор та позивач не обґрунтували пріоритету суспільного інтересу щодо необхідності витребування спірної земельної ділянки з володіння [PERSON] на користь держави порівняно з правом [PERSON], [PERSON] та [PERSON], як колишньої власниці земельної ділянки, на володіння своїм майном, а також порівняно з гарантіями цим особам державою правової визначеності та остаточності рішень щодо їхніх прав, прийнятих органами державної влади і органами місцевого самоврядування. Суд при цьому враховує погодження [PERSON] сільської ради від 02 березня 1999 року та рішення Бориспільської районної ради від 25 червня 1999 року про передачу спірної земельної ділянки у постійне користування [PERSON] для ведення селянського (фермерського) господарства, законність яких не оспорюється, добросовісне та відкрите володіння земельною ділянкою впродовж 15 років її власниками [PERSON], [PERSON], [PERSON], освоєння земельної ділянки зазначеними власниками із значними капіталовкладеннями, характеристики земельної ділянки, що визначають обмеження у її використанні для інших цілей ніж сільськогосподарське виробництво, недостатність наданих прокурором доказів на підтвердження того факту, що [PERSON] сільська рада не приймала рішень №7 від 13 липня 1999 року, пропуск позивачем позовної давності без поважних причин. Таким чином, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову має бути відмовлено у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed