Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-29 00:00:00

В червні 2019 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначає, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.06.2013 року, він є власником ? частини квартири [ADDRESS] , інша частина квартири належить дочці позивача - [PERSON] .. Відповідачка у зазначеній квартирі не проживає з травня 2003 року, не користується квартирою, у квартирі відсутні її особисті речі, витрати на утримання квартири не несе, оскільки переїхала разом зі своїми батьками на постійне місце проживання до Російської Федерації. Посилаючись на зазначені обставини, просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Ухвалою від 14.06.2019 року відкрито провадження у даній справі (суддя Войтенко Т.В.). На підставі протоколу повторного автоматичного розподілу від 19.11.2019 року матеріали вищевказаної справи передані в провадження судді Ларіонової Н.М. Позивач до початку судового засідання подав заяву про розгляд справи за його відсутністю, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, наведених в позові, просив ухвалити відповідне рішення. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена відповідно до вимог закону. Через канцелярію суду 19.07.2019 р. подала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги визнала в повному обсязі, просила ухвалити відповідне рішення. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причину неявки до суду не повідомив. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити та ухвалити відповідне рішення. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, встановивши обставини справи, перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до таких висновків. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.06.2013 року, посвідченого Державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С., позивач успадкував 1/2 частину квартири [ADDRESS] , після смерті дружини [PERSON] , яка померла [INFO] , іншу ? частину квартири успадкувала дочка позивача - [PERSON] .. Згідно довідки комітету мікрорайону «Рада мікрорайону Нивки» № 33 від 29.05.2019 року, згідно опитування сусідів відповідачка [PERSON] за адресою: [ADDRESS] фактично не проживає. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка є онукою позивача. За змістом ст.156 ч.1 Житлового Кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до вимог ч.4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє права членів сім`ї власника права користування займаним приміщенням. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Така правова позиція викладена в Постановах Верховного суду України від 05 листопада 2014року та від 16 листопада 2016 року. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, право власності позивача є непорушним. Оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає встановленим те, що з травня 2003 року відповідачка [PERSON] , маючи об`єктивну можливість користування, не користується вищевказаним житлом без поважних причин, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, чим перешкоджає позивачу, як власнику, повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи його законні права та інтереси, а тому права позивача підлягають судовому захисту. Враховуючи те, що відповідачка не проживає у спірній квартирі без поважних причин понад рік, тому згідно ч.2 ст. 405 ЦК України вона вважається такою, що втратила право на користування цим житлом. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що відповідач, не мешкаючи в спірній квартирі більше року без поважних причин, втратила право користування житловим приміщенням, в зв`язку з чим підлягає визнанню такою в судовому порядку. Визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права та свободи інших осіб. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки засновані на законі, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Статтею ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання фізичної особи є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. На підставі викладеного, ст.ст.64, 156 ЖК України, ст.319, 321, 405 ЦК України,

Outcome: approved