Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

В травні 2015 року позивач звернулася до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що 30.03.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір доручення №45 відповідно до умов якого відповідач зобовязувався за рахунок коштів позивача в строк до 01.12.2011 року надати послуги по будівництву квартири загальною площею 64,9 кв.м. за адресою м.Чернівці, вул. Буковинська, 62Б, а в подальшому вул. Герцена, 91/27 в м. Чернівці (адреса була змінена забудовником). Договором передбачено технічні характеристики готовності обєкта фінансування при наявності яких останній передається у власність на протязі 20 днів після готовності відповідно до акту прийому-передачі наданих послуг. Строк підписання акту відповідно до умов договору може бути продовженим на строк що не перевищує двох місяців при наявності поважних обставин про які повідомляється в письмовій формі. Вказувала на те, що 31.03.2011 року на виконання умов договору вона повністю сплатила в касу підприємства вартість обєкту фінансування в сумі 381600 грн., таким чином виконавши свої зобовязання за вказаним вище договором, проте на момент звернення з даним позовом до суду відповідач з свого боку зобовязання за договором не виконав, обєкт фінансування в експлуатацію не введений та у власність не переданий, що призвело до матеріальних збитків та моральних страждань. В період часу з 17.07.2013 року по 28.08.2014 року вона постійно зверталась до відповідача з запитами щодо причин не виконання ним умов укладеного між ними договору, проте жодних пояснень не отримала, а тому вважає, що відповідач повинен нести відповідальність за неналежне виконання зобовязань без поважних причин та сплатити їй неустойку за 1259 днів не виконання зобовязання, а саме пеню за період з 01.12.2011 року по 14.05.2015 року в сумі 394574,40 грн., 3 % річних за той самий період в сумі 39487,26 грн., а також інфляційні в розмірі 32054 грн., а всього 466115,66 грн. Крім того, вказувала на те, що 20.08.2011 року, розраховуючи на належне виконання відповідачем своїх зобовязань, між нею та громадянином [PERSON] Чачіашвілі Нугзар Сосоєвичем було укладено попередній договір оренди квартири відповідно до умов якого вони зобовязувались укласти договір оренди згідно якого вона повинна надати в оренду вказаному громадянину квартиру [ADDRESS], а орендар в свою чергу зобовязувався за 10 днів до початку звітного місяця перерахувати орендну плату в розмірі 250 дол. США за місяць. У разі порушення будь-якою зі сторін попереднього договору передбачено нарахування неустойки в розмірі 100 дол. США за кожен день прострочення. Крім того, на виконання умов вказаного договору вона отримала завдаток в розмірі 100 дол. США і в разі не надання квартири в оренду зобовязувалась повернути суму подвійного завдатку, проте у звязку з невиконанням відповідачем укладеного між ними договору, вона допустила порушення укладеного між нею та громадянином [PERSON] договору, у звязку з чим зобовязана відшкодувати подвійну суму завдатку в розмірі 200 дол. США та зазнала матеріальних збитків у розмірі 2750 дол. США, що становить орендну плату за 11 місяців. Також вказувала на те, що діями відповідача, які виразились у не виконанні взятих на себе зобовязань їй було завдано значну моральну шкоду, розмір якої оцінює в сумі 40000 грн., оскільки весь час прострочення виконання зобовязання вона разом з сімєю змушена була проживати разом з батьком її чоловіка [PERSON], який страждає на психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, що робило їх проживання разом з ним нестерпним і підірвало здоровя позивачки. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила стягнути з відповідача на її користь пеню, 3% річних та інфляційні витрати в сумі 466115,66 грн., понесені матеріальні витрати у звязку з укладенням попереднього договору оренди квартири в сумі 83430 грн., а також моральну шкоду в розмірі 40000 грн. В судове засідання позивач не зявилась, хоча повідомлялась судом про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомила. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, не заперечував проти винесення заочного рішення по справі. Справа слухалась у відсутності представника відповідача, який не зявився в судове засідання незважаючи на те, що належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду, про причини своєї неявки суд не повідомив і не подав заяви про відкладення розгляду справи. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник позивача в судовому засіданні не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Так, судом встановлено, що 30.03.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір доручення №45 відповідно до умов якого відповідач зобовязувався своїми силами і засобами за рахунок позивача надати послуги по будівництву квартири, а позивач зобовязувався забезпечити відповідне фінансування послуг та на власний розсуд вибрати обєкт фінансування, закріпивши його за собою за умови фінансування не менше 30 % його вартості (а/с 3). Відповідно до п. 1.7 договору обєктом фінансування виступала квартира [ADDRESS] Б, загальною площею 64,9 кв.м., строк виконання зобовязання до 01.12.2011 року. Як вбачається з додатків №1 та №2 до вказаного договору, вартість обєкта фінансування сторонами визначена в розмірі 381600 грн. та сторони погодили технічну характеристику обєкта фінансування, зокрема облаштовані місця загального користування, встановлені металопластикові зовнішні столярні вироби, штукатурка стін вапняним розчином, стяжка, монтаж електропроводки, оздоблений і утеплений фасад, у житловому приміщенні мають бути встановлені зміцнені вхідні двері, система холодного водопостачання та газопостачання до 1-го крана включно, встановлені газові, електричні, водомірні лічильники, індивідуальна система автономного квартирного опалення (а/с 5,6). У відповідності до вимог ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно частини 1\~статті 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України\~передбачено, що відповідно до\~ст. 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.\~\~ Таким чином, між сторонами виникли договірні правовідносини щодо надання послуг. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події Судом встановлено, що позивач свої зобовязання за договором виконала, що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордеру №64 від 31.03.2011 року відповідно до якої вона сплатила відповідачу обумовлену договором грошову суму в розмірі 381700 грн. (а/с 7). У відповідності до п. 3.1.3 вказаного договору після завершення робіт за умови виконання договору сторони зобовязувались підписати акт прийому-передачі наданих послуг. Як вбачається з листів-запитів від 17.07.2013 року та від 28.08.2013 року позивач зверталась до відповідача з приводу не виконання ним своїх зобовязань, не здачі обєкта фінансування в експлуатацію та відсутності акту прийому-передачі (а/с 8). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Зі змісту укладеного договору вбачається, що сторони погодили умови відповідальності у разі порушення будь-яким із сторін договору умов виконання зобовязань. Крім того, відповідно до ч. 1, 2 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася. Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця. У разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, заявляючи вимоги про стягнення пені, позивач розраховує її розмір, виходячи із розміру облікової ставки НБУ на день розрахунку, проте вказане суперечить вище викладеним вимогам закону та умовам договору, згідно яких сторони погодили, що несуть відповідальність за неналежне виконання взятих на себе зобовязань відповідно до законодавства України та умовам договору, проте умовами договору розмір пені та порядок її нарахування не встановлений, а законодавство про захист прав споживачів передбачає нарахування пені із розрахунку 3%, а не облікової ставки НБУ. Крім того, нарахування 3% річних та інфляційних витрат умовами договору не передбачено, разом з тим така норма відповідальності передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України за неналежне виконання грошового зобовязання. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Разом з тим, укладений між сторонами договір не передбачав сплати відповідачем позивачу будь-яких грошових коштів, а тому застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин не підлягає. Крім того, умовами договору не передбачено відповідальності повіреного за неналежне виконання ним своїх зобовязань у вигляді сплати 3% річних та інфляційних витрат. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог відшкодування моральної та матеріальної шкоди, суд виходить з наступного. Так, ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Як вбачається з розяснень, які містяться в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від N 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Судом встановлено, що між сторонами виникли договірні правовідносини на підставі укладеного між ними договору про надання послуг та відповідно ст.611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, при цьому укладеним між сторонами договором не передбачено відшкодування моральної шкоди в разі порушення його умов. Як вбачається з матеріалів справи, 20.08.2011 року між позивачем та [PERSON] було укладено попередній договір оренди квартири, відповідно до умов якого позивач зобовязувалась передати в оренду [PERSON] квартиру [ADDRESS], а орендар зобовязувався сплачувати орендну плату в сумі 250 дол. США щомісячно. Строк дії договору сторони погодили 11 місяців та позивач отримала завдаток в розмірі 100 дол. США. У разі невиконання орендодавцем умов договору, остання зобовязувалась повернути завдаток в подвійному розмірі. (а/с 9). Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Так, позивач вважає, що внаслідок неналежного виконання відповідачем укладеного між ними договору, вона зазнала матеріальної шкоди на суму 83400 грн., тобто орендна плата за 11 місяців, а також подвійна сума завдатку в гривневому еквіваленті на момент розрахунку та заявлені нею вимоги про стягнення з відповідача вказаної суми ґрунтуються на положеннях про відшкодування моральної шкоди, разом з тим, з такими висновками позивача погодитись не можна, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Так, відшкодування матеріальної шкоди стосується тільки деліктних правовідносин, а спірні правовідносини випливають з договірних і регулюються нормами зобовязального права, з інших підстав ніж відшкодування саме матеріальної шкоди позов в цій частині позивачем не заявлявся. Таким чином, з урахуванням змісту позовних вимог, а також предмету і підстав позову, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Родничок» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в повному обсязі. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed