Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-01 00:00:00

В серпні 2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, посилаючись на те, що 30.09.2006 року позивач уклав шлюб з [PERSON] . За час шлюбу ними була набута квартира загальною площею 39,4 кв.м., житловою площею 16,3 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира була придбана на підставі Договору № 4/192-4/2 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна, який було укладено 17.05.2013 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Алькор-S» та [PERSON] . Згідно умов вказаного договору, сторони прийняли пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна, сплатили 17.05.2013 року пайовий внесок в сумі 230629,86,86 грн. та 06.06.2014 року вони зробили доплату пайового внеску за перевищення реальної площі збудованої квартири у порівнянні із запланованою в сумі 31761,10грн. Оскільки договір №4/192-4/2 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна був підписаний [PERSON] , то в подальшому право власності на забудовану квартиру було оформлене на відповідачку. Джерелом набуття у спільну власність квартири були спільні сумісні кошти. Однак, оскільки на час внесення основної суми пайового внеску за будівництво квартири сторони не мали всієї необхідної суми, позивач позичив у свого приятеля, уклавши договір позики із [PERSON] та отримай у нього в борг 20000,00 доларів США. Тобто, придбавши квартиру сторони сплатили за неї 262391грн., з яких 102531грн. були спільні заощадження позивача та відповідачки, а 159860грн. позивач позичив у [PERSON] з метою придбання вказаної вище квартири. Станом на час звернення до суду у позивача виникла необхідність визнати вказану квартиру об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за позивачем право власності на 1/2 частку квартири. Також, позивач надав рішення суду про розірвання шлюбу від 21.02.2019 року. Відповідач надала відзив на позовну заяву про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, в який посилається на те, що спірна квартира була придбана лише за власні коти [PERSON] , які були подаровані їй її матір`ю [PERSON] . Факт того, що квартира придбалась за власні кошти відповідачки підтверджується тим, що Договір про пайову участь від 17.05.2013 року укладено на ім`я відповідачки, квитанції виписані також на її ім`я, що підтверджує факт внесення саме відповідачкою грошових коштів у касу підприємства, акт приймання передачі майна також підписувала [PERSON] , як власниця паю та в подальшому власниця квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Також. [PERSON] зазначає, що про укладення договору позики укладеного між [PERSON] та [PERSON] вона не знала, однак надала розписку про те. що її мати [PERSON] взяла в борг у [PERSON] 28000,00 доларів США 15.05.2013 року. Позивач [PERSON] до суду не з`явився, про день і час розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини неявки в судове засідання не повідомив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день і час розгляду справи була належним чином повідомлена, про причини неявки в судове засідання не повідомила. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 30.09.2006 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №338. Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області по справі №504/2220/18 від 21.02.2019 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] задоволено, шлюб розірвано. Відповідно до умов Договору про пайову участь в будівництві об`єкта нерухомості №4/192-4/2 від 17.05.2013 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Алькор S» та [PERSON] , ТОВ «Алькор S» зобов`язується в порядку та в строки передбачені даним договором побудувати та здати в експлуатацію об`єкт будівництва та передати у власність пайовика пай, а пайовик зобов`язується прийняти пай та сплатити суму договору. Відповідно до п. 5.2. Договору сума договору складає 230629,86грн. Згідно п. 5.4 Договору пайовиком сплачено 100% від суми договору, що підтверджується квитанціями від 17.05.2013 року до прибуткового касового ордеру №200 ТОВ «Алькор S». Згідно акту приймання передачі від 06.06.2014 року ТОВ «Алькор S» в особі директора Кивана Р.А., діючого на підставі Статуту, побудувало та передало пайовику об`єкт нерухомості квартиру [ADDRESS] у відповідності з Договором №4/192-4/2 від 17.05.2013 року, а громадянка України [PERSON] прийняла об`єкт. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно за індексним номером 26163186 від 29.08.2014 року, [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером 26163391 від 29.08.2014 року, [PERSON] є власником квартири за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна:441788551227, об`єкт нерухомого майна: квартира, адреса: [ADDRESS] . Відповідно до договору займу від 16.05.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , останній взяв грошові кошти в сумі 20000,00доларів США для оплати пайового внеску в будівництві квартири за [ADDRESS] . Умовами договору передбачений строк повернення суми. Згідно розписки від 15.05.2018 року, укладеної між [PERSON] та [PERSON] , остання повернула суму боргу в розмірі 28000,00 доларів США за розпискою від 15.05.2013 року, які отримала з метою купівлі квартири. Будь-які інші відомості не вказані. Відповідно до ч. 1ст. 60 СК України\~та ч. 3\~ст.\~368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 1ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до\~ст.\~71 СК України, спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на квартиру, допускається лише за його згодою. Згідно п. 9постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» №16 від 12.06.1998р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в\~ст. 60СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу\~України вважається правильно застосованою. Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Норми СК України у статтях 57,60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Відповідно до ч. 1ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Придбавши нерухоме майно під час перебування в шлюбі, позивач та її чоловік - відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та її право на рівну частку в майні презюмується. Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007р. № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Таким чином, придбане під час перебування сторін у шлюбі нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності сторін і будь-яких доказів щодо належності цього майна лише відповідачу, на яку воно зареєстроване, суду не надано. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ч. 1ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до ч. 3ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Позивачем надано докази того, що нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, тобто законні підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину вказаного майна. За таких обставин, задоволення позову не суперечить закону та не порушує права та охоронювані законом інтереси інших осіб, тому вимога про визнання права власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є обґрунтованою і підлягає задоволенню. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved