Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-03 00:00:00

В травні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визначення місця мешкання дитини разом з батьком та звільнення від сплати аліментів. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 25.12.2009 року він уклав шлюб з відповідачем. 01.03.2010 року від шлюбу в них народилась дитина [PERSON] Шлюб було розірвано рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 16.04.2013 року, після чого за спільною згодою дитина залишилась мешкати разом з [PERSON] 14.08.2015 року рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання [PERSON] в розмірі ј частини всіх видів доходів щомісячно та до досягнення дитиною повноліття. З червня 2018 року обставини суттєво змінились, дитина мешкає спільно з позивачем. Відповідач не забезпечувала належного догляду за дитиною та витрачала аліменти на власні потреби. Просить суд визначити місце мешкання [PERSON] разом з батьком, [PERSON] за місцем його постійного мешкання, звільнити [PERSON] від сплати аліментів на користь [PERSON] Позивач [PERSON] надав на адресу суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності, повністю підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] надала на адресу суду заяву, в якій позовні вимоги визнала в повному обсязі, проти їх задоволення не заперечувала, просила справу розглянути за її відсутності. Представник третьої особи, Служба у справах дітей по Кальміуському району управління Служби у справах дітей Маріупольської міської ради, в судове засідання не з`явився, хоча судом вжито заходів для забезпечення участі представника третьої особи в судовому засіданні. Представник третьої особи Служба у справах дітей по Приморському району управління Служби у справах дітей Маріупольської міської ради, в судове засідання не з`явився, хоча судом вжито заходів для забезпечення участі представника третьої особи в судовому засіданні. Дослідивши позовну заяву, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який уклали 25.12.2009 року. Шлюб між сторонами по справі розірвано рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя 16.04.2013 року (а. с. 13) Під час перебування в зареєстрованому шлюбі в сторін [INFO] народилась дитина [PERSON] , яка після розірвання шлюбу залишилась мешкати разом з [PERSON] . Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 05.06.2014 року було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця мешкання за місцем проживання батька, в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визначення місця мешкання дитини за місцем мешкання матері відмовлено (а. с. 14-17) Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 05.08.2014 року було скасовано рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 05.06.2014 року, в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, позовні вимоги [PERSON] про відібрання дитини та визначення місця мешкання за місцем мешкання матері задоволено (а. с. 18-20) Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 14.08.2015 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, яким з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти в розмірі ј частини усіх видів доходів щомісячно, до досягнення дитиною повноліття (а. с. 21 22) Під час мешкання спільно з дитиною [PERSON] не приділяла дитині належної уваги, поводила себе агресивно, була недбалою до стану здоров`я дитини, що підтверджується наданими доказами: 15.02.2019 року Маріупольською гімназією №2 Маріупольської міської ради видано наказ №27, згідно п.1.3 якого [PERSON] заборонено вхід до навчального закладу (а. с. 30-31) 17.12.2018 року [PERSON] надійшла до стаціонару ЦПМСД з діагнозом кила білої лінії живота, проходила обстеження та лікування (а. с. 32-35) Психологічними висновками після проведення психологічної бесіди з [PERSON] підтверджуються факти створення конфліктних ситуацій збоку [PERSON] , внаслідок чого дитина пригнічена та не бажає залишатись з [PERSON] (а. с. 36, 37) Постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 08.04.2019 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП України, яке виразилось в фізичному та психологічному насильстві відносно [PERSON] (а. с. 39) [PERSON] неодноразово створювала конфліктні ситуації та притягалась до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративних правопорушень (а. с. 40-46) За такого способу життя та поведінки [PERSON] не може позитивно впливати на дитину, яка боїться її, також [PERSON] нехтує своїми обов`язками, як матір дитини, не цікавиться її здоров`ям, розвитком, матеріально дитину жодним чином не підтримує. [PERSON] працевлаштований, має стабільний заробіток, позитивно характеризується за місцем роботи та мешкання (а. с. 23-26) З 29.03.2019 року [PERSON] перебуває в шлюбі з [PERSON] (а. с. 27, 28) Актом обстеження матеріально побутових умов сім`ї встановлено, що [PERSON] та [PERSON] створено належні умови для проживання, розвитку та відпочинку дитини, [PERSON] (а. с. 38) [PERSON] матеріально утримує дитину, яке він несе в повному обсязі (а. с. 47 85) [PERSON] не надано доказів цільового використання аліментів, отриманих від [PERSON] для утримання [PERSON] . При ухваленні рішення суд керувався наступними правовими нормами: Ч. 1 ст. 4 ЦК України встановлено принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За положенням п. 1\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною 1\~ст. 150 СК України\~визначені головні напрями виховного процесу, який мав би зосереджуватися на основних суспільних цінностях повазі до інших людей, любові до членів своєї сім`ї, родини. Брак любові у дитячі роки це духовний дисбаланс на усе життя. Згідно зі\~ст.\~151\~СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Права батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Однак, суд зазначає, що Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України.\~ Тому, суд не може керуватись її положенням, оскільки вона не є частиною національного законодавства України. Статтею 141 СК України\~визначено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини Статтею 151 СК України\~передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Тобто, право батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. У відповідності до\~ст. 153 Сімейного Кодексу України\~мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою незалежно від проживання або перебування кожного із них. Частиною 2\~ст. 157 СК України\~законодавець додатково підкреслює обов`язок того з батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь у її вихованні, хоча збереження у нього цього обов`язку прямо випливає зі\~ст.141 СК України. Праву на спілкування з дитиною та участі у її вихованні того з батьків, хто проживає окремо від дитини, кореспондує обов`язок того, з ким проживає дитина, не чинити перешкод у здійсненні свого права. У частині першій статті 3 Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами\~Конституції України\~та законів України, тому суд повинен використовувати положення вказаної Конвенції як частину національного законодавства при ухваленні рішень в справах даної категорії. Відповідно до змісту ч. 1\~ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. За частинами першою, другою\~статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. З даної норми виходить, що орган опіки або суд не можуть передати дитину на виховання та визначити її місце мешкання з тим з батьків, хто не має постійного доходу, байдуже відноситься до дитини або зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини У судовому засіданні не доведено жодних обставин, які б свідчили про те, що спілкування позивача з дитиною буде перешкоджати його нормальному розвитку. Суд переконаний, що між тим з батьків, хто проживає окремо, і дітьми повинен існувати постійний, систематичний контакт. Таке спілкування буде сприяти повноцінному вихованню дитини, його розвитку, оскільки спілкування дітей з батьками, а батьків - з своїми дітьми - служить задоволенню життєво важливих потреб дитини. Крім того, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю обох батьків, що забезпечить її виховання в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. В судовому засіданні встановлено, що відповідачка на протязі життя дитини виявляє байдужість, не зацікавлена в створенні для дитини гідних умов для проживання, зросту та відпочинку. \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] довів суду, що визначення місця мешкання з ним, батьком дитини, буде відповідати насамперед інтересам дитини, оскільки ним створені всі необхідні умови для утримання, розвитку, зростання та відпочинку [PERSON] , яка виховується батьком в дружній родині, яка опікується інтересами дитини. \~ \~ \~ \~Задоволення позовних вимог є, на думку суду, єдиним способом захисту інтересів дитини. \~ \~ \~ \~Вказана позиція суду узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові № 402/428/16-ц від 17.10.2018 року. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 2ст. 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Відповідно до положень ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. \~ \~ \~ \~Законодавець не обмежує суд при прийнятті рішення про звільнення від сплати аліментів тільки вказаними двома підставами та наголошує, що при наявності інших обставин, що мають істотне значення, компетентні органи можуть прийняти таке рішення. В сімейному законодавстві не надається хоча б приблизного переліку таких обставин, отже, суд при розгляді кожної справи має самостійно вирішувати це питання з огляду на подані пояснення, докази та інтереси сторін. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. \~ \~ \~ \~Судом встановлено та не заперечується сторонами, що [PERSON] з червня 2018 року мешкає разом з батьком, [PERSON] та знаходиться на його утриманні. \~ \~ \~ \~Тому суд вбачає наявність законних підстав для звільнення [PERSON] від сплати аліментів на користь [PERSON] , стягнутих рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 14.08.2015 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved