Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-18 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про зміну розміру аліментів та визначення місця проживання дитини. Позов мотивований тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці по справі № 2-6445/05 розірвано шлюб між позивачем та відповідачем. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON], яка на теперішній час проживає із позивачем і перебуває на повному його утриманні. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.02.2014 року [PERSON] надано дозвіл на виїзд за кордон на постійне місце проживання та дозволено [PERSON] виготовлення проїзних документів для виїзду за кордон малолітньої [PERSON] без згоди батька. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 14.04.2014 року по справі № 127/594/14-ц апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.02.2014 скасовано і у позові відмовлено повністю. З 23.06.2014 року малолітня [PERSON] проживає разом із позивачем. [PERSON] повністю займається вихованням, навчанням та утриманням доньки, піклується про її стан здоровя та нормальний розвиток, має постійне місце роботи та стабільні доходи. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.09.2014 року припинено стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] Стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] в сумі 800, 00 гривень. У звязку із збільшенням вартості продуктів харчування та комунальних послуг позивач бажає збільшення розміру аліментів. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про збільшення розміру аліментів, які стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітньої [PERSON], [INFO], з 800, 00 гривень на 1 200, 00 гривень, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття та визначення місця проживання малолітньої [PERSON], [INFO], з батьком [PERSON] за адресою: м. Вінниця, вул. Конева, буд. 6. Ухвалою суду від 31.12.2014 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору було залучено Службу у справах дітей Вінницької міської ради. До початку розгляду справи по суті відповідач подала зустрічний позов до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, який ухвалою суду від 30.07.2015 року залишено без розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві. Представник відповідача щодо задоволення позову заперечував. Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради заперечувала щодо задоволення позову, підтримала висновок органу опіки та піклування ВМР від 25.05.2015 року та при вирішенні справи просила суд врахувати думку дитини. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії 1-АМ № 007526, виданого відділом РАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області 24.07.2005 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано 24.07.2005 року, актовий запис № 1450. (а.с. 155) Згідно свідоцтва про народження серії І-АМ № 024413, виданого 25.01.2006 року відділом РАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, батьками [PERSON], [INFO], записані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7) Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 23.11.2005 року, яке набрало законної сили 05.12.2005 року, у цивільній справі № 2-6445/05 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-АМ № 007527, виданого 06.12.2005 року, відділом РАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області 06.12.2005 року зроблено відповідний актовий запис № 1519про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON]. (а.с. 6) Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.09.2014 року, яке набрало законної сили 07.10.2014 року, припинено стягнення аліментів згідно рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 03.07.2006 року у цивільній справі № 2-2961/06 з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON], [INFO], у розмірі ? частки усіх видів заробітку [PERSON], щомісячно, до повноліття дитини, але не менше 30% прожиткового мінімуму дитини даного віку, з дня набрання судовим рішенням законної сили. Стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дочки - [PERSON], [INFO], в розмірі 800, 00 гривень щомісячно, з дня набрання судовим рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Рішення набрало законної сили 07.10.2014 року. За даним судовим рішенням 30.10.2014 року видано виконавчий лист і відкрито виконавче провадження. (а.с. 17-18, 160) Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального становища або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батька і (або) у твердій грошовій сумі. Обґрунтовуючи позов в частині позовних вимог про збільшення розміру аліментів, позивач зазначив, що підставою для зміни розміру аліментів, які стягуються з відповідача на утримання доньки, є зміна вартості продуктів, комунальних послуг та зростання потреб дитини. Також, в судовому засіданні позивач та його представник зазначив про необхідність збільшення розміру аліментів через необхідність витрат, повязаних із розвитком дитини. Однак, судом не встановлено наявність чітко визначених ч. 1 ст. 192 СК України обставин необхідних для зміни розміру аліментів. Так, судом не встановлено з часу визначення судом розміру аліментів, необхідних для утримання доньки сторін по справі, зміну матеріального становища одержувача аліментів. Позивач працює інженером на ПАТ «Укртелеком», має постійний стабільний заробіток. В той же час встановлено, що відповідач на разі проживає в Австралії, тимчасово не працює, навчається. Сімейний стан позивача не змінився він не одружений, інших осіб на його утримання не має. Натомість, змінився сімейний стан відповідача 10.12.2013 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] Щодо погіршення чи поліпшення стану здоровя одержувача аліментів суду доказів не надано. Судом також прийнято до уваги те, що стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно зі становищем одержувача аліментів. Таким чином, суд дійшов до переконання, що вимога про збільшення розміру аліментів не підлягає задоволенню, в звязку із необґрунтованістю та недоведеністю. Належних та допустимих доказів наявності обставин, визначених ч. 1 ст. 192 СК України,суду не надано. Суд вважає, що розмір аліментів визначений за рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.09.2014року, є достатнім для утримання дитини, адже утримання дитини у відповідності до ст. 180 СК України є рівною мірою обовязком як матері, так і батька. Згідно\~ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Встановлений рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.09.2014року розмір аліментів на утримання дитини, є гарантією прав дитини, встановлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини. Проживання одного з батьків окремо від дитини не повинно впливати на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Суд звертає увагу, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, на що, в тому числі, необхідні й фінансові витрати. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, відповідно до ч. 1\~ст. 155 СК України. Тому, суд прийшов до висновку, враховуючи положення ч. 1 ст. 192 СК України, що підстави для зміни розміру аліментів відсутні. Окрім того, посилання позивача на те, що він несе додаткові витрати у звязку з зайнятістю дитини в гуртках, розглядаються судом як додаткові витрати на дитину, що викликані особливими обставинами, зокрема, розвитком здібностей дитини. В той же час, належних та допустимих доказів наявності таких витрат суду позивачем не надано. Суд звертає увагу, що згідно ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимог про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Отже, додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. В судовому засіданні встановлено, що з кінця червня 2014 року неповнолітня [PERSON] проживає із батьком [PERSON] Даний факт було визнано й сторонами по справі. Судом встановлено, що матір дитини, хоча і перебуває за кордоном, в звязку з укладенням шлюбу із громадянином [PERSON], однак цікавиться життям дитини, окрім щомісячної сплати аліментів через довірену особу, періодично висилає посилки з одягом, книжками, солодощами, наборами для творчості тощо, що підтверджується матеріалами справи. (а.с. 113-118, 130-139) Окрім того, [PERSON] систематично телефонує класному керівнику дитини, цікавиться здоровям, успіхами та поведінкою доньки. (а.с. 108) Також, судом встановлено, що [PERSON] телефонує особисто дочці [PERSON] та спілкується із нею через мережу Internet, використовуючи Skype. З пояснень сторін, наданих в судовому засіданні, вбачається, що батько не бажає щоб дитина виїхала за кордон до матері. Тому, суд прийшов до висновку, що між сторонами наразі фактично виник спір не щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON]С, а щодо можливого виїзду останньої за кордон до місця проживання її матері [PERSON] Відповідно до ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 6 - ч. 9 ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах,\~шлюбі\~та\~сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України,\~ Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини,\~непрацездатних\~членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Згідно ч. 1 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед\~іншими особами\~на особисте виховання дитини. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою. Згідно ч. 1, ч. 2 та ч. 4 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.\~Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.\~Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи є житло, в якому фізична особа проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 та ч. 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно до ст. 157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний приймати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Крім того, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, спілкування з дитиною та приймати участь у її вихованні. Відповідно до ст.ст. 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї разом з батьком або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитини, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, яка знайшла своє відображення і в Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ) дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Враховуючи міжнародні та національні правові норми, якими визначено, що до прав дитини належить, зокрема, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя, зокрема, відповідно до положень ст. 12 ч. I Конвенції ООН від 20 листопада 1989 р. «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р.), держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Враховуючи вище зазначене, а також те, що дитина у віці дев'яти років може висловити свою думку та сформулювати погляди згідно свого віку, судом було прийнято рішення про необхідність вислухати думку дитини. В судовому засіданні малолітня [PERSON] зазначила, що проживає разом з батьком в [ADDRESS]. Батько водить її до школи, допомагає з уроками, однак, з папою їй не зовсім добре, він її ображає. [PERSON] відомо, що мама в Австралії «задля кращого для них життя». [PERSON] вказала, що спілкувалась з мамою по Scype, однак тато забрав планшет (планшет купила мама). [PERSON] повідомила, що сумує за мамою і хоче жити з нею, адже до цього вісім років жила тільки з мамою. Також, [PERSON] зазначила, що постійно спілкується із мамою по телефону. Мама присилає листи і посилки з речами одяг для школи, речі. Судом прийнято до уваги, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та зясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. На що також звернув увагу Верховний Суд України в п. 18 Постанови Пленуму від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Відповідно до положень ст. 19 СК України органом опіки та піклування подано до суду письмовий висновок щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно висновку виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25.05.2015 року орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає недоцільним визначити місце проживання малолітньої [PERSON] [INFO] з батьком [PERSON]. (а.с. 87-89) Судом прийнято до уваги, що висновок органу опіки і піклування має рекомендаційний характер для суду і не є обовязковим. Також, судом під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини прийнято до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 7 СК України суд при розгляді таких справ, повинен максимально можливо враховувати інтереси дитини. Також, відповідно до положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разійого порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторінта інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Згідно ч. 1 ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Отже, обєктом захисту є порушене право чи інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного захисту. Однак, судом не встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача, не встановлено невизнаних чи оспорюваних його прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що дитина проживає з батьком, відповідач не чинить перешкод щодо проживання доньки із позивачем. Позивач в судовому засіданні повідомив суду, що спору щодо проживання із ним дитини у нього із відповідачем не має. Сторони по справі визнали дані обставини. Отже, спору щодо проживання дитини із позивачем, що є наразі предметом спору, не має. Натомість, судом встановлено, що між сторонами має місце конфлікт щодо можливості виїзду дитини за кордон до матері та проживання разом із нею, який посилений неприязним ставленням один до одного позивача та відповідача. Враховуючи вищевикладене суд прийшов до висновку, що підстави для звернення до суду із позовом в частині позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини - у відповідача відсутні. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню, оскільки є необгрунтованим. Отже, враховуючи вище викладене суд пришов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо зміни розміру аліментів та визначення місця проживання дитини. Суд вважає за необхідне звернути увагу сторін по справі на те, що обоє батьків зобовязані приймати участь в утриманні і вихованні дитини і не поглиблювати конфліктну ситуацію, захищаючи свої власні інтереси, а намагатись проявляти справжню турботу, реалізовувати свої права шляхом домовленості і забезпечити належні умови для розвитку своєї доньки. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою. Враховуючи положення ст. 88 ЦПК України судовий збір слід залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed