Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

Департамент економіки та комунального майна Харківської міської ради звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , третя особа - Харківська міська рада, в якому просив визнати укладеним між ним та відповідачем договір про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Харкова в редакції, що міститься в позовній заяві. Позовна заява мотивована тим, що відповідно до Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованого Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області від 11 лютого 2020 року № ХК 141200422072 [PERSON] є замовником закінченого будівництвом об`єкта реконструкції квартири [ADDRESS] є такими будівельними роботами, за якими існує обов`язок з укладення відповідного договору. З урахуванням наведених положень Закону № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності», відповідач є замовником реконструкції об`єкта будівництва, а отже, на [PERSON] , як на замовника поширюється дія Закону № 3038-VI. Проведені відповідачем роботи з реконструкції квартири [ADDRESS] є такими будівельними роботами, за якими не існує обов`язок з укладення відповідного договору. На дату прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом зазначеного об`єкта [PERSON] не виконав покладеного на неї Законом № 3038-VI обов`язку, щодо укладення договору про пайову участь і не звернулася до Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради із заявою з приводу укладення такого договору. Листом управління соціально-економічного розвитку, планування та обліку Департаменту економіки та комунального майна від 23 вересня 2020 року №-273/0/114-20 направлено до відповідача для розгляду та підписання два оригінали договору про пайової участі у розвитку інфраструктури м. Харкова. Відповіді на зазначені листи, підписаного договору або протоколу розбіжностей до нього від [PERSON] , а ні до Департаменту економіки та комунального майна, а ні до Харківської міської ради не надходило. Ухилення відповідача від укладення договору про пайову участь є порушенням зобов`язання, прямо передбаченого чинним законодавством. Невиконання такого зобов`язання не звільняє відповідача від обов`язку укласти договір про пайову участь, у тому числі при проведені реконструкції нерухомого майна. Такою відмовою відповідач порушує права та інтереси територіальної громади міста Харкова на отримання коштів пайової участі на розвиток створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Харкова. У зв`язку з викладеним, Департамент економіки та комунального майна Харківської міської ради, просив визнати укладеним між ним та [PERSON] договір про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Харкова в редакції, що міститься в позовній заяві. Ухвалою від 27 січня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради до [PERSON] , третя особа - Харківська міська рада, про визнання укладеним договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Харкова за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 26 квітня 2021 року закрито підготовче провадження у справі цивільній справі за позовом Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради до [PERSON] , третя особа - Харківська міська рада, про визнання укладеним договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Харкова. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні представник позивача Грічаніченко В.О. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання з`явилась, проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила в задоволенні позову відмовити повністю. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання був повідомлена належним чином. Подала до суду відзив, якому просила в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Відзив мотивовано тим, що, у відповідача відсутній обов`язок приймати участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури і укладати договір про пайову участь. Питання пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту до регулювалися статтею 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», згідно з якою замовник, що мав намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний був взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту шляхом перерахування коштів до укладеного ним із відповідним органом місцевого самоврядування. Водночас, з 01 січня 2020 року набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (далі - Закон № 132-ІХ), якими скасовано статтю 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності». При цьому, згідно з Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-ІХ: договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання; протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у розмірі та порядку, встановленому частиною другою Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-ІХ. Отже, дійсними та продовжують свою дію до моменту їх виконання є лише договори про пайову участь, укладені до 01 січня 2020 року, а з 01 січня 2020 року у замовників взагалі відсутній обов`язок перерахувати до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, як і відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Відтак обов' язковість якого для відповідача законом не передбачена. Зазначене відповідає статті 19 Конституції України, згідно з якою правовий порядок в Україні грунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Правовий висновок з подібних правовідносин викладено у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2020 у справі № 904/4442/19 та від 30 липня 2020 у справі № 909/1143/19. Відповідно до пункту 1.3. Порядку пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Харкова, затвердженого рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 24 грудня 2019 року № 989 (далі - Порядок № 989) замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки в місті Харкові, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, крім випадків, передбачених чинним законодавством України та зазначеним Порядком. Пунктом 1.7. Порядку № 989 передбачено перелік підстав, за наявності яких пайова участь не сплачується. Однією з таких підстав є реконструкції квартир у багатоквартирних чи одноквартирних індивідуальних (садибних) житлових будинках (прибудова, надбудова, об`єднання тощо), нежитлових приміщень під житлові квартири, якщо після проведення будівельних робіт загальна площа об`єкта, який приймається в експлуатацію єдиним дозвільним документом, не перевищує 300 квадратних метрів, у разі якщо замовником є фізична особа. Згідно з декларацією про готовність до експлуатації об`єкта від 11 лютого 2020 року № ХК 141200422072, відповідач є замовником закінченого будівництвом об`єкта «Реконструкція квартири [ADDRESS] » із загальною площею об`єкта 76,0 кв. м. Таким чином, вважає, що на підставі пункту 1.7. Порядку № 989 не має обов`язку укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Харкова та сплати коштів за пайову участь. Так, у постанові від 29 жовтня 2019 у справі № 922/3628/18 Верховний Суд вказав на те, що згідно з положеннями статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва, тобто певних будівель, споруд або комплексів споруд. Відповідно забудова земельної ділянки полягає у створенні на земельній ділянці об`єктів будівництва, тобто розташування на певній території, яка відноситься до відання органу місцевого самоврядування, будівель чи споруд. Здійснення ж капітального ремонту чи реконструкції об`єкту будівництва, що не пов`язано зі зміною площі чи конфігурації об`єкту по відношенню до земельної ділянки, не свідчить про забудову земельної ділянки, оскільки об`єкт будівництва вже створений. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2019 року залишено без змін судові рішення у справі № 911/594/18, згідно з якими за відсутності встановленого факту здійснення особою забудови земельної ділянки в розумінні законодавства, яке регулює визначення та справляння пайової участі, норми ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» щодо обов`язку взяти пайову участь шляхом сплати коштів пайової участі та укладення відповідного договору до вказаної особи забудовника не підлягають застосуванню. Відповідну правову позицію, викладену в останній постанові Великої Палати Верховного Суду № 755/10947/17 (провадження №14-435цс18) від 30 січня 2019 року має бути враховано при вирішенні спору судами Враховуючи те, що відповідно до декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 11 лютого 2020 року № ХК 141200422072 об`єкт реконструкції «Реконструкція квартири [ADDRESS] » розташований у багатоповерховому будинку, забудови земельної ділянки в розумінні законодавства, яке регулює визначення та справляння пайової участі не відбувалася, а відповідач не є його забудовником. Крім того, враховуючи вартість будівельних робіт, зазначеної відповідачем в декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 11 лютого 2020 року № ХК 141200422072 (112,820 тис. грн, відповідач вважає вищезазначений розрахунок, величини пайової участі, доданого до Договору, доданий до позовної заяви необгрунтованим. Представник третьої особи Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, представника відповідача, суд доходить такого висновку. Судом встановлено, що відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованого Департаментом ДАБІ у Харківській області від 11 лютого 2020 року № ХК 141200422072 [PERSON] є замовником реконструкції квартири [ADDRESS] . Листом управління соціально-економічного розвитку, планування та обліку Департаменту економіки та комунального майна від 23 вересня 2020 року № 273/0/114-20 направлено до відповідача для розгляду та підписання два оригінали договору про пайової участі у розвитку інфраструктури м. Харкова. Відповіді на зазначені листи, підписаного договору або протоколу розбіжностей до нього від [PERSON] , а ні до Департаменту економіки та комунального майна, а ні до Харківської міської ради не надходило. Належних доказів того, що [PERSON] отримано зазначений лист та/або надано будь-яку відповідь на лист Департаменту економіки та комунального майна ХМР матеріали справи не містять. Статтею 638 ЦК України визначено загальний порядок укладання договорів, який передбачає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно зі статтею 648 ЦК України зміст договору, укладеного на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, обов`язкового для сторін (сторони) договору, має відповідати цьому акту. Особливості укладення договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування встановлюються актами цивільного законодавства. Розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом (стаття 649 ЦК України) Як встановлено судом, відповідачка не погодилась із пропозицією позивача (офертою) укласти договір про пайову участь, передбаченого згаданим Порядком пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Харкова, внаслідок чого між сторонами виник переддоговірний спір щодо спонукання до укладання такого договору. Таким чином, необхідною умовою для укладення договору за рішенням суду є наявність відповідної вказівки закону на обов`язковість укладення певного договору, а застосуванню до таких спорів підлягає законодавство, яке є чинним на момент виникнення переддоговірного спору та його вирішення в судовому порядку. Відповідно до частини частини другої статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на момент прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва) замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури (частина третя статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Істотними умовами договору є: 1) розмір пайової участі; 2) строк (графік) сплати пайової участі; 3) відповідальність сторін (ч. 9 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Водночас з 01 січня 2020 року набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», якими скасовано статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Згідно з пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» № 132-IX від 20 вересня 2019 року договори про сплату пайової участі, укладені до 01 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання. Тобто, з 01 січня 2020 року у замовників відсутній обов`язок перераховувати до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, як і відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та продовжують свою дію до моменту їх виконання є лише договори про пайову участь, укладені до 01 січня 2020 року. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частина третя статті 5 Цивільного кодексу України). Отже, станом на момент розгляду цієї справи судом, відсутнє положення закону, яке б встановлеювало обов`язок відповідача укласти з позивачем відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Харкова. Відтак суд не наділений повноваженнями визнати укладеним договір, обов`язковість якого для відповідача законом не передбачена. Зазначене відповідає статті 19 Конституції України, згідно з якою правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Аналогічного правового висновку щодо застосування вказаним норм матеріального права, зокрема статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» при вирішення спору про укладення договору про пайову участь дійшов Верховний Суд у складі КГС у постанові від 13 січня 2021 року, справа № 922/267/20, а також у постановах Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 909/1143/19, від 30 вересня 2020 у справі № 904/4442/19. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Крім того, суд зауважує, що пунктом 1.7. Порядку № 989 передбачено перелік підстав, за наявності яких пайова участь не сплачується. Однією з таких підстав є реконструкції квартир у багатоквартирних чи одноквартирних індивідуальних (садибних) житлових будинках (прибудова, надбудова, об`єднання тощо), нежитлових приміщень під житлові квартири, якщо після проведення будівельних робіт загальна площа об`єкта, який приймається в експлуатацію єдиним дозвільним документом, не перевищує 300 кв. м., у разі якщо замовником є фізична особа. Згідно з декларацією про готовність до експлуатації об`єкта від 11 лютого 2020 року № ХК 141200422072, відповідач є замовником закінченого будівництвом об`єкта «Реконструкція квартири [ADDRESS] » із загальною площею об`єкта 76,0 кв. м. За таких обставин на [PERSON] не покладено обов`язку укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Харкова та сплати коштів за пайову участь. Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 8 1 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04). На підставі викладеного суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed