Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

В червні 2015 року [PERSON] звернувся з позовом, в якому просив стягнути з КП «Виробниче управління комунального господарства» компенсацію за затримку розрахунку у розмірі його середнього заробітку по день фактичного розрахунку в сумі 28903,50 грн, суму індексу інфляції з належної йому при звільненні оплати додаткової відпустки в сумі 420,21 грн та судові витрати. В подальшому позивач неодноразово уточнював свої вимоги. В останній заяві від 21.07.2016 просив стягнути суму середнього заробітку 8118,77 грн з врахуванням вже сплачених йому сум в розмірі 12829,21 грн. Справа судами розглядалася неодноразово. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.06.2016 скасовані рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 205 листопада 2015 та ухвала Апеляційного суду Чернігівської області від 15.01.2016, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21 липня 2016 року позов задоволено в повному обсязі. Стягнуто з КП «Виробниче управління комунального господарства» на користь [PERSON] 8118 гривень 77 копійок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 червня 2014 року по 18 березня 2015 року та 3000 гривень понесених витрат за надання правової допомоги, а всього стягнути 11118 гривень 77 копійок. В апеляційній скарзі КП «Виробниче управління комунального господарства» просить скасувати рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21 липня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду постановлене з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Так, судом не взято до уваги рішення Ніжинського міськрайонного суду від 05.06.2014 та рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 28.07.2014 та встановлені ним обставини справи. Не взято до уваги правові позиці, викладені в Постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 у справі № 6-113цв16 та розяснення, викладені в п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Також, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, зробив безпідставні висновки про те, що спору між сторонами з приводу розміру належних до виплати сум при звільненні, строку виплати вказаних сум та прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог не було. Таким чином, на думку апелянта, судом незаконно притягнуто повторно відповідача до відповідальності, визначеної ст.117 КЗпП України. Не вказано судом і про вирахування з присудженої суми податків та обовязкових платежів. Крім того, апелянт не погоджується з рішенням суду і в частині стягнення витрат на правову допомогу, посилаючись на те, що в матеріалах справи відсутній розрахунок за надані послуги, фінансові документи на підтвердження сплати цих послуг. В судове засідання сторони не зявилися. Про час розгляду справи були повідомлені належним чином про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень 06.09.2016. Позивач, надавши письмові заперечення на апеляційну скаргу, просив розглядати справи без його участі. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. По справі встановлено, що 12.02.2014 [PERSON] прийнятий на роботу на посаду заступника начальника до КП «Виробниче управління комунального господарства», а 13.03.2014 наказом № 26-К його було звільнено з роботи на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Відповідно до положень п.22 ст.20, п.1 ст.21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», 25.02.2014 [PERSON] як постраждалому внаслідок Чорнобильської віднесеному до 2 категорії було надано додаткову оплачувану відпустку строком на 16 календарних днів. Заборгованість по заробітній платі (відпускних) КП «Виробниче управління комунального господарства» перед [PERSON] складала 1684,16 гривень. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05.06.2014 з КП «Виробниче управління комунального господарства» на користь [PERSON] стягнуто 1684,16 гривень оплати додаткової відпустки, 6423 гривень середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 13.03.2014 по 29.05.2014, 500 гривень моральної шкоди, а всього 8607 гривень 16 копійок. Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 28.07.2014 рішення Ніжинського міськрайонного суду від 05.06.2014 було змінене шляхом зменшення стягнутої судом суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з 6423 гривні до 1684 гривні. Постановою державного виконавця ВДВС Ніжинського МРУЮ від 18.08.2014 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2/740/583/14 про стягнення з КП «ВУКГ» на користь [PERSON] 8607,16 гривень. Згідно з платіжними дорученнями № 2215 від 18.03.2015 та № 2486 від 01.04.2015 КП «Виробниче управління комунального господарства» було перераховано ВДВС Ніжинського МРУЮ 5898,23 гривень та 2708,93 гривень в рахунок погашення боргу по виконавчому листу. З постанови про закінчення виконавчого провадження від 21.04.2015 за виконавчим листом № 2/740/583/14 вбачається, що виконавче провадження закінчене в звязку з повним виконанням рішення суду. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15.07.2015 визнано виконавчий лист Ніжинського міськрайонного суду про стягнення з КП «Виробниче управління комунального господарства» на користь [PERSON] 8607,16 гривень таким, що не підлягає виконанню частково на суму 4739 грн. З постанов державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 22.02.2016 вбачається, що на виконання рішення суду від 05 листопада 2015 року (яке було ухвалене у даній справі, залишено без змін ухвалою апеляційного суду від 15.01.2016, а в подальшому скасовано ухвалою ВССУ від 08.06.2016) було стягнуто з відповідача на користь позивача 420 гривень 21 коп. індексації оплати додаткової відпустки, 12400 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 01 червня 2014 року по 18 березня 2015 року. Всього стягнуто 12820,21 гривень. Згідно з ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Стаття 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з ч.2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Суми виплат повязаних з індексацією заробітної плати працівників входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з п.п. 2.2.7 «Інструкції зі статистики заробітної плати» затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.20014 року № 5. Отже суми індексації заробітної плати та компенсація втрати частини доходів у звязку з порушенням строків виплати є складовими частинами заробітної плати (додатковою заробітною платою). Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальність. Розглядаючи дану справу, судом першої інстанції було враховано вищенаведені судові рішення, правові позиції Верховного Суду України, що викладені у постановах від 29.01.2014 (справа №6-144цс13) та від 27.04.2016 (справа №6-113цс16) норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, і з врахуванням зазначеного, правомірно стягнуто з відповідача на користь позивача 8118,77 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 червня 2014 року по 18 березня 2015 року, врахувавши, що частина коштів вже була відповідачем сплачена. Доводи апелянта щодо повторного притягнення його до відповідальності відповідно до ст. 117 КЗпП України спростовуються наявною правовою позицією Верховного Суду України від 29.01.2014, що викладена при розгляді справи №6-144цс13. Підстави для зменшення заявленої позивачем суми, на чому наполягає апелянт, також відсутні про що вказав в своїй ухвалі від 08.06.2016 ВССУ, пославшись на правову позицію Верховного Суду України від 27.04.2016, що викладена при розгляді справи №6-113цс16. Щодо відсутності в рішенні суду посилання на обовязковість відрахування з присудженої позивачу суми податків та інших обовязкових платежів, то дані посилання не впливають на законність рішення в цій частині, оскільки відрахування вказаних сум передбачено ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження». Проте, апеляційний суд не погоджується із висновком суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 3000 грн. В ухвалі ВССУ від 08.06.2016 (а.с.152), яка є обовязковою для суду першої та апеляційної інстанцій в силу ст.338 ч.4 ЦПК України, вказано нижчестоящому суду надати оцінку договору про надання правових послуг адвоката від 20.05.2015 (а.с.11) З матеріалів справи встановлено, що між [PERSON] та адвокатом [PERSON] укладено 20.05.2015 Договір про надання правових послуг адвоката (а.с.11). Оплата згідно з договором складає 3000 грн, яка сплачується клієнтом в момент підписання даного договору. Проте, в матеріалах справи відсутні ані квитанція на підтвердження оплати 3000 грн, ані акт виконаних робіт, ані розрахунок, що складається адвокатом . Як зазначено в п.48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 17.10.2014 №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», «підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». За наведених обставин рішення суду першої інстанції в зазначеній частині підлягає скасуванню з відмовою в задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу. Інші доводи апеляційної скарги обґрунтованості судових висновків не спростовують.

Outcome: partial