Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

В січні 2014 р. позивачка [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення на її користь з відповідача аліментів на утримання їх сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 1032 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з відповідачем вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 серпня 2011 р. по 17 жовтня 2013 р., до реєстрації шлюбу в них народився син [PERSON]. З моменту розірвання шлюбу дитина проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні. Оскільки відповідач самоусунувся від виховання дитини, добровільно не надає матеріальну допомогу на утримання дитини, яку остання потребує, позивачка вимушена була звернутися до суду з позовом про примусове стягнення з відповідача аліментів на утримання їх малолітнього сина. Позивачка про час і місце судового розгляду оповіщалась у встановленому законом порядку, у судове засідання не з'явилась, при цьому її явка у судове засідання була визнана судом обов'язковою, про поважність причин неявки суд не повідомила та не просила розглядати справу у її відсутність, направила для участі у розгляді справи свого представника, який підтримав позов в повному обсязі та з підстав зазначених в ньому просив його задовольнити. Відповідач, проти задоволення позову заперечував, зазначаючи, що позивачка сама відмовляється від отримання аліментів на утримання їх сина, більш того, місцезнаходження позивачки та дитини відповідачу невідоме, при цьому, існує спір між сторонами про визначення місця проживання дитини, а також наголошував, що внаслідок дій позивачки він позбавлений можливості виконувати свої батьківські обов'язки. Суд, заслухавши пояснення представника позивачки та відповідача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 серпня 2011 р. по 17 жовтня 2013 р., який було розірвано за рішенням суду. До реєстрації шлюбу, а саме [INFO] р., у сторін народився син - [PERSON]. Звертаючись до суду з вказаним позовом про стягнення аліментів, позивачка зазначала, що спільна дитина сторін перебуває виключно на її утриманні, а відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання сина, при цьому на вимогу суду надати відомості про всі види заробітку/доходу за рік, який передував зверненню з позовом до суду, позивачка відмовилась, а її представник повідомив, що позивачка немає заробітку/доходу, оскільки, як фізична особа-підприємець, не здійснює підприємницьку діяльність. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 4 цієї статті передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 р. за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом. Згідно ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст.183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі ( ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Однак, протягом всього часу розгляду справи в суді в порушення вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України стороною позивача не було надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що спільна дитина сторін перебуває на утриманні позивачки. Доводи, наведені у позовній заяві, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки місце проживання позивачки та дитини невідоме, про що зазначив відповідач та не заперечував представник позивачки. Більш того, існує спір між сторонами про визначення місця проживання дитини. Крім того, не знайшло свого підтвердження і твердження позивачки, що саме вона утримує дитину. При цьому судом встановлено, що відповідач не самоусувався від виховання та утримання дитини, більш того бажає приймати учать у вихованні дитини та добровільно сплачувати аліменти, однак позивачка на це не погодилась у зв'язку із наявністю спору між сторонами про визначення місця проживання дитини та перешкоджає відповідачу бачитись з дитиною. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, судом не встановлено факту ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання та утримання спільної дитини сторін, а тому суд не знаходить правових підстав для задоволення позову

Outcome: dismissed