Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-19 00:00:00

Головне управління юстиції України в Волинській області звернулося в суд в інтересах громадянина Португальської Республіки [PERSON] до [PERSON] про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до Португальської Республіки. Позов мотивує тим, що [INFO] в м. Фаро у позивача та відповідача народилась дочка [PERSON]. Батьки дитини в шлюбі не перебували. Неповнолітня дитина разом з батьками проживала у Португальській Республіці за адресою: [ADDRESS]. Рішенням суду з сімейних справ та справ неповнолітніх міста Фаро від 07.06.2011 року було визначено обов'язки батьків щодо дитини та встановлено її місце проживання з матір'ю за адресою: [ADDRESS]. У вересні 2012 року зі згоди позивача, відповідач разом з неповнолітньою дочкою виїхали до України та мала повернутись в Португалію до 07 листопада 2012 року. Однак, [PERSON] не має наміру повертатись в до Португалії, проживає в Україні в [INFO] і сама фактично самостійно змінила місце проживання їх малолітньої дитини, визначивши її місце проживання в Україні без згоди його, як батька. Вважає, що відповідач незаконно утримує їх неповнолітню дитину [PERSON] на території України, чим порушує права дитини та права батька дитини на піклування про свою дитину та спілкування з нею. Просить суд визнати незаконним утримання відповідачем неповнолітньої [PERSON] на території України та повернути її до Португальської Республіки за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у заяві та просила задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, просили в задоволенні позову відмовити. Суду пояснили, що відповідач не перебуває і не перебувала у шлюбі з батьком дитини, а тому має право вирішувати долю дитини одноосібно. Представник Служби в справах дітей Луцької міської ради в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що для малолітньої [PERSON] в Україні створені належні умови для життя, виховання і розвитку. Мати належним чином піклується про збереження здоров'я дитини, її фізичний, духовний і моральний розвиток, дитина відвідує дитячий садочок . Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] в м. Фаро, Португальська Республіка, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 9-10) та батьками дитини є [PERSON], громадянин Португальської Республіки і [PERSON], громадянка України. Батьки дитини не перебували і не перебувають в зареєстрованому шлюбі. Рішенням суду з сімейних справ та справ неповнолітніх міста Фаро від 07.06.2011 року було визначено обов'язки батьків щодо дитини та встановлено її місце проживання з матір'ю за адресою: [ADDRESS] (а.с. 44-50). 24.09.2012 року [PERSON] надав дозвіл для поїздки дитини в Україну та повернення до Португалії згодом. При цьому, даний дозвіл був дійсний до 07.11.2012 року (а.с. 54-55). Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] разом з неповнолітньою [PERSON] проживають за адресою: [INFO], що підтверджується довідкою № 20 від 15.10.2012 року, виданою ТзОВ «М.Ж.К.» (а.с. ). Згідно ст.141 СК України , мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст.13 п. б Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей - судовий або адміністративний орган не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо буде доведено, що існує серйозний ризик того ,що повернення дитини поставить дитину під загрозу заподіяння їй психічної шкоди. При цьому, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитину, подану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини. Згідно довідки посольства України у Португалії №61211/19-500-881 від 03.03.2011 року, 07.05.2009 року була проведена реєстрація набуття громадянства за народженням [PERSON], [INFO] та видана довідка про реєстрацію особи громадянином України (а.с. ). Стаття 51 Конституції України передбачає рівність прав і обов'язків подружжя у шлюбі та сім'ї та однакову охорону державою як материнства, так і батьківства в цілях забезпечення охорони сім'ї та дитинства. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком є забезпечення інтересів своєї дитини. Як слідує з ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Викладене в повній мірі узгоджується з вимогами ст. ст. 5,18 Конвенції ООН про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, в яких передбачено права та обов'язки батьків відповідати за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити виконання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. У поданій позовній заяві управління юстиції України в Волинській області зазначає, що переміщення дитини є незаконним згідно ст. ст. 3,5 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, оскільки порушено право позивача, як батька дитини, піклуватися про дитину. Проте, на думку суду, не можна погодитись з вказаним висновком, оскільки відповідно до ст. 3 Конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо : - при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання, та - у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися б, якби не переміщення або утримання. Тобто, для визнання переміщення дитини незаконним необхідна наявність одночасно двох обставин : порушення прав на піклування та ефективність здійснення такого піклування тим чиї права порушені, на момент переміщення або утримання. Згідно ст. 5 для цілей цієї Конвенції «права піклування» включають права, пов'язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини. Права піклування можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акту або в силу рішення судового або адміністративного органу, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Водночас, Конвенція містить вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що: 1) заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування; 2) заявник дав згоду на переміщення або утримування, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримування;3) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку; 4) дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку; 5) повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод; або 6) з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі. Частина вказаних норм імплементована в ст.162 Сімейного кодексу України, а саме: «дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я». З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] проживає в Україні в [ADDRESS] разом з матір'ю. Їй створені всі належні умови для проживання та дитячого розвитку. Відвідує дитячі заклади для розвитку дитини, спілкується з однолітками. Є здоровою та життєрадісною дитиною, забезпечена всім необхідним, як в матеріальному та моральному плані (а.с. ). Отже, суд вважає, що дитина прижилась з матір'ю і тісно пов'язана з Україною, оскільки тут також проживають родичі матері, які також безпосередньо піклуються про дитину. Про адаптування дитини в Україні свідчать також психолого-педагогічна характеристика Волинського обласного еколого-натуралістичного центру, довідка дошкільного навчального закладу №20 від 26.09.2014 року (а.с. ). Зі змісту принципу № 6 Декларації прав дитини від 20.11.1956 року, слідує, що дитина може бути розлучена з матір'ю лише у виключних випадках. Крім того, статтею 12 Конвенції передбачено, що якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено ст. 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, Відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Судом встановлено, що мати дитини не має наміру повертатися до Республіки Португалії і створила в Україні належні умови для проживання, виховання, духовного та фізичного розвитку дитини, оскільки за кордоном позбавлена такої можливості через відсутність місця постійного проживання, так як адреса визначена у рішенні суду Португальської Республіки було житло, яке вона винаймала. При цьому, суду не представлено доказів зазначення позивачем у дозволі на виїзд дитини за кордон терміну, протягом якого вона повинна повернутись. Так, згідно з актом обстеження житлово-побутових умов проживання [PERSON], проведеним службою у справах дітей Луцької міської ради, матір'ю створено належні умови для проживання дитини, сім'я проживає в двохкімнатній квартирі з усіма зручностями за адресою: [ADDRESS] (а.с. ). З довідки дошкільного закладу №20 вбачається, що [PERSON] відвідує вказаний дитячий заклад, вільно володіє українською мовою, має багатий словниковий запас, граматично правильно будує речення, бере активну участь в іграх дітей, інтелектуальний розвиток відповідає віку, комунікабельна, прагне до спілкування, вільно контактує з однолітками та дорослими, активна, доброзичлива, наполеглива в навчанні, вміє керувати своєю поведінкою та почуттями, легко переключається з одного виду діяльності на інший (а.с. ). Вирішуючи питання про повернення дитини, згідно ст.8,9,20 Конвенції про права дитини суд приділяє першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. А тому, суд приходить до висновку, що дитина [PERSON] забезпечена в повній мірі всім необхідним та проживає з матір'ю в Україні на законних підставах. Повністю адаптувалася за місцем свого проживання. Доказів незаконного утримання матір'ю дитини в Україні судом не здобуто. Безперечно правові і моральні засади суспільного порядку не можуть між собою конфліктувати , через що відповідно до ч. 4 ст. 13 ЦК України при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Тому природнім для держави Україна є дотримання виголошених 20.11.1959 р. у Декларації прав дитини загальнолюдських міжнародно-правових принципів 6 і 8 , за яким дитина , за всяких обставин, має бути серед тих хто першим отримують допомогу і захист, і малолітня дитина не може розлучатися з матір'ю, за винятком лише тих обставин, коли наявні виключні обставини. Значимість дотримання цих принципів як звичаєвих норм міжнародного права підтвердила у преамбулі Конвенція ООН про права дитини, через що потреби захисту материнства у цій справі судом визнаються істотними. За таких обставин, дослідивши та оцінивши в сукупності представлені докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed