Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-25 00:00:00

В травні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача [PERSON] коштів за договорами позики у загальному розмірі 326000 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач зазначив, що 19.10.2009 року за договором позики, укладеним з відповідачем у письмовій формі, він передав останньому 45000 грн., зі строком повернення до 19.06.2010 року. Крім цього, за договором позики, укладеним між сторонами 01.02.2010 року, він передав відповідачу 16000 грн., зі строком повернення до 01.07.2010 року. Крім цього, за договором позики, укладеним між сторонами 19.10.2010 року, він передав відповідачу 96000 грн., зі строком повернення до 19.04.2011 року. Крім цього, за договором позики, укладеним між сторонами 24.01.2012 року, він передав відповідачу 230000 грн., зі строком повернення до 19.03.2012 року. Зазначені договори вони укладали без визначення відсотків, факт одержання суми позики за кожним з зазначених договорів підтверджувався розписками, власноруч написаними [PERSON] в момент отримання грошей. Зазначив, що на виконання своїх обовязків за договорами позики від 19.10.2009 року та від 01.02.2010 року відповідач повернув йому кошти, однак посилаючись на те, що за рештою договорів позики на загальну суму 326000 грн., укладених між ними 19.10.2010 року 24.01.2012 року, яку відповідач остаточно обіцяв повернути до 01.01.2015 року, останній навіть до цього часу йому не повернув, тому просив суд стягнути з [PERSON] на свою користь суму боргу, що залишилася, у розмірі 326000 грн. та понесені ним судові витрати у справі. Позивач [PERSON] у судовому засіданні, посилаючись на обставини викладені ним у позовній заяві, заявлені ним вимоги підтримав і просив їх задовольнити у повному обсязі. Додатково пояснив, що це реальні суми грошових коштів, які відповідач у нього позичав для купівлі комбайну, ведення підприємницької діяльності з вирощування птиці ( курей), та з метою купівлі грузового автомобіля. Відповідач [PERSON] при судовому розгляді справи позов не визнав, зазначив, що всі кошти, які він реально брав в борг у позивача, за розписками від 19.10.2009 року та від 01.02.2010 року він останньому в березні та травні 2013 року повернув. Однак із-за того, що ці кошти за вказаними розписками він своєчасно не віддав, були і складені наступні розписки 19.10.2010 року на суму 96000 грн., що включала суму основного боргу та відсотки за попередніми розписками, а пізніше, 24.01.2012 року, складено остаточну розписку з врахуванням всього основного боргу та нових відсотків на суму 230000 грн. Наголосив, що гроші на суму 96000 грн. та 230000 грн. за останніми двома розписками він не отримував, ці розписки складалися та підписувалися дійсно ним особисто, але за відсутності вільного волевиявлення під примусом позивача, до того ж без свідків. За такого просив у задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] відмовити. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить наступного висновку. В силу ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно до вимог ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Матеріали справи вказують на те, що згідно договору позики, укладеного 19.10.2009 року між позикодавцем [PERSON] та позичальником [PERSON] у письмовій формі, позикодавець передав позичальнику 45000 грн., зі строком повернення до 19.06.2010 року. Факт одержання суми позики підтверджувався розпискою, власноруч написаною позичальником в момент отримання грошей 19.10.2009 року. Крім цього, за договором позики, укладеного між вказаними сторонами 01.02.2010 року, [PERSON] передав [PERSON] 16000 грн., які останні зобовязався повернути до 01.07.2010 року. Факт одержання цієї суми позики підтверджувався власноруч написаною [PERSON] розпискою, в момент отримання ним грошей 01.02.2010 року. Крім цього, за договором позики, укладеного між ними 19.10.2010 року, [PERSON] позичив у [PERSON] ще 96000 грн., зі строком повернення до 19.04.2011 року. Одержання суми позики підтверджувався розпискою від 19.10.2010 року, яку власноручно написав відповідач в момент отримання грошей. Крім цього, за договором позики, укладеного між ними 24.01.2012 року, позивач передав відповідачу востаннє 230000 грн., які останній зобовязався повернути до 19.03.2012 року. Одержання цієї суми позики також підтверджувався власноруч написаною позичальником розпискою від 24.10.2010 року, в момент отримання грошей. Зазначені договори сторони укладали без визначення відсотків. Як встановлено при судовому розгляді справи, що також не заперечувалося сторонами, борг за розписками від 19.10.2009 року на суму 45000 грн. та 01.02.2010 року на суму 16000 грн. відповідач позивачу повернув. Цей факт суд визнає безспірним, при цьому жодних вимог з приводу невиконання чи неналежного виконання позичальником умов вказаних договорів позики, позивач суду не заявляв. При вирішенні питання про стягнення боргу за розписками від 19.10.2010 року та 24.01.2012 року судом встановлено наступне. При судовому розгляді справи відповідач [PERSON] не заперечував, що власноручно підписував вищезазначені розписки. Доводи відповідача з приводу того, що вказані розписки були ним написані проти його справжньої волі внаслідок застосування відносно нього фізичного чи психічного тиску з боку позивача, підтвердження у судовому засіданні не знайшли. Так, як вбачається з показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], позивач погрожував фізичною розправою родині відповідача, між ними були сварки на підвищених тонах, однак, причина конфлікту між сторонами по справі, цим свідкам відома не була, сварки вони чули на відстані, а тому подробиці їм не відомі. При складанні розписок від 19.10.2010 року та 24.01.2012 року, вони присутні не були і будь-яких пояснень з приводу отримання відповідачем у позивача коштів у борг вони пояснити не змогли. Посилання відповідача на відсутність свідків передачі йому грошової суми за договором позики не мають правового значення, оскільки вимоги до форми договору позики ( статті 1047 ЦК) такої умови не передбачають. При цьому, як зясовано при судовому розгляді справи, відповідач не звертався до правоохоронних органів з приводу отриманих, як він вважає, погроз від позивача. Водночас, свідок [PERSON], повідомив суду, що був присутній 11.03.2013 року на подвірї відповідача при передачі останньому позивачем письмової претензії (листа-попередження) про повернення грошей, і жодних непорозумінь щодо суми боргу між сторонами не було, при цьому тиск у будь-якій формі на відповідача не застосовувався. Як вбачається з висновків постанови Верховного Суду України від 18.09.2013 року у цивільній справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Позикодавець має право вимоги до позичальника на повернення йому суми боргу за розпискою за наявності у нього оригіналу розписки підписаної позичальником. При цьому, як видно з п. 5 договору позики від 19.10.2010 року, у разі, коли позичальник не поверне позичені гроші у встановлений строк, позикодавець вправі стягнути заборгованість у безспірному порядку. Документом, що підтверджує безспірність заборгованості позичальника та встановлює прострочення виконання зобовязання, буде вважатися розписка позичальника, котра знаходиться у позикодавця. Однак, позивач [PERSON] оригінал розписки від 19.10.2010 року про передачу відповідачу [PERSON] грошей у розмірі 96000 грн. за договором позики від 19.10.2010 року суду не надав, пояснивши, що всі можливі розписки, які він має, ним вже передано суду, інших не має а тому суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача на користь відповідача боргу у вказаному розмірі. В той же час, позичальник свої зобов'язання за договором позики від 24.01.2012 року не виконав, борг у розмірі 230000 в обумовлений строк не повернув, про що свідчить наявний у позивача оригінал розписки про отримання позичальником [PERSON] коштів. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики у розмірі знайшли своє підтвердження при судовому розгляді справи лише на суму 230000 грн., а тому тільки в цій частині вони підлягають задоволенню. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню також судовий збір, пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено, зокрема у розмірі 2300 грн., а також судовий збір у розмірі 121,80 грн. за подання заяви про забезпечення позову, який задоволено за ухвалою суду від 15.05.2015 року.

Outcome: partial