Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивований тим, що позивачу належить на праві приватної власності будинок [ADDRESS], в якому він проживає. В зазначеному будинку зареєстрований відповідач, який з 2001 року в будинку не проживає, своїх речей в ньому не зберігає, участі в утриманні та оплаті комунальних платежів не приймає. Реєстрація місця проживання відповідача в належному позивачу будинку порушує його права як власника. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогами про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS]. Ухвалою суду від 01.10.2018 позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. У строк, визначений судом ухвалою суду від 01.10.2018 від відповідача відзив на позов не надійшов. Будь-які докази по справі чи клопотання від відповідача, також, на адресу суду не надійшли. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав і просив задовольнити, аргументуючи мотивами викладеними в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України, був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомлено. Таким чином,відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин. Позивач щодо заочного розгляду справи не заперечував. Враховуючи вищенаведене, думку позивача та положення ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання). При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27.12.2005, посвідченим державним нотаріусом Другої вінницької нотаріальної контори Сікорською Л.А., спадкоємцем майна [PERSON], який помер [INFO], є його син [PERSON], спадкове майно складається з цілого житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS]. (а.с. 4) Право власності на дане будинковолодіння зареєстровано за [PERSON] КП «ВООБТІ» 07.02.2006. (а.с. 4 зв.) Відповідно до довідки Квартального комітету «Набережний» від 13.09.2018 № 1738, виданої [PERSON], який проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS], в тому, що зі свідчень сусідів [PERSON], 1964 р.н., [PERSON], 1947 р.н., [PERSON], 1949 р.н., [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою, але не проживає. (а.с. 7). Відповідно до довідки про склад сім'ї від 18.06.2018 № 1241, виданої [PERSON], що зареєстрований за адресою: [ADDRESS], його сім'я складається з п'яти осіб: [PERSON] (власник/наймач), [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (син), [PERSON] (брат). (а.с. 8) Відповідно до наданих позивачем письмових пояснень [PERSON], [PERSON], [PERSON] від 12.09.2018, підписи яких засвідчено головою КК «Набережний» [PERSON]., [PERSON] не проживає за адресою [ADDRESS] з 2001 року. (а.с. 9) Суд оцінюючи зазначені вище письмові пояснення відхиляє їх у зв'язку з тим, що даний доказ не може вважатися допустимим. Так, відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. У п. 3 ч. 2 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами, серед іншого, є показання свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 213 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі. Статтею 90 ЦПК України визначено, що є показаннями свідка, ст. 91 ЦПК України передбачено порядок виклику свідка для дачі ним показань, ст. 230 ЦПК України визначено порядок допиту свідків під час судового засідання. Тобто, за загальним правилом показання свідка даються усно в судовому засіданні. Письмове опитування передбачене виключно ст. 93 ЦПК України і тільки для учасників справи як свідків. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не є учасниками справи. Враховуючи зазначене, допустимим доказом на підтвердження обставин, відомих свідкам особисто, є їх показання, надані безпосередньо суду під час судового засідання. Крім того, суд вважає неналежним посвідчення вищевказаних письмових пояснень головою КК «Набережний» [PERSON] Згідно з довідкою Управління ДМС у Вінницькій області від 21.09.2018 № 4/17204 [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] - з 19.10.1990. (а.с. 13) В судовому засіданні в якості свідків були допитані [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] повідомила суду, що є сусідкою позивача та останній раз бачила [PERSON] у 2001 році. [PERSON] знає давно, оскільки він навчався з її дочкою в одному класі. Також свідок зазначила, що позивач і відповідач є рідними братами. [PERSON] проживав разом з [PERSON] до 2001 року. Свідок [PERSON] повідомив суду, що є сусідом позивача та те, що [PERSON] виїхав з місця проживання позивача більше 10 років тому. Також зазначив, що речі [PERSON] в квартирі позивача відсутні. Свідок [PERSON] повідомила суду, що є сусідкою позивача та те, що [PERSON] з 2001 року не проживає разом з позивачем. Також зазначила, що речі [PERSON] в квартирі [PERSON] відсутні. Згідно з ч. 1 ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Тому при оцінці показань свідків, судом враховано спосіб формування, збереження та передачі відомостей свідком. Судом прийнято до уваги, що свідки надавали покази посилаючись на інформацію, якою володіють особисто, а не з чужих слів. Покази свідків узгоджуються з поясненнями позивача та не суперечать матеріалам справи. Тому судом прийнято до уваги покази свідків. Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а у відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні, відповідно до ст. 321 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю ? це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Згідно з ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно ст. 391 ЦК України. Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 3 СК України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Судом встановлено, що відповідач є братом позивача, який з 19.10.1990 зареєстрований у будинку [ADDRESS] за згодою [PERSON], який на той час був власником будинку. З 2001 року відповідач у будинку не проживає. Судом не встановлено наявність будь-яких домовленостей між позивачем та відповідачем щодо збереження за ним права користування будинком позивача у разі його відсутності. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв'язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі суду від 01.10.2018 було роз'яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов'язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті, в даному випадку - пояснення, викладені в позовній заяві, докази, надані разом із позовом та показання свідків. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, заслухавши пояснення, надані позивачем в судовому засіданні, показання свідків та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Суд прийшов до висновку, що відповідач створює перешкоди позивачу в користуванні, володінні та розпорядженні його майном на власний розсуд, тобто повно і незаперечно здійснювати свої права користування і розпорядження майном, що є неприпустимим, згідно з чинним законодавством України. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS]. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» дане судове рішення після набрання ним законної сили є підставою для зняття відповідача з реєстрації його місця проживання. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач на момент звернення до суду був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки є інвалідом ІІ групи, що підтверджується наданою позивачем копією пенсійного посвідчення № [NUMBER]. (а.с.3) Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 704, 80 гривень. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано. Враховуючи наведене,

Outcome: approved