Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

В січні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі: ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк») звернулось до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначило, що 29 червня 2010 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Донконтракт» (далі: ТОВ «Донконтракт») було укладено кредитний договір № 3/2/10, згідно якого підприємство отримало кредит шляхом відкриття невідновлюваної кредитної лінії у сумі, як а не може перевищувати 2 900 000,00 грн. з остаточною датою повернення 31 грудня 2011 року. До цього договору в подальшому вносились зміни шляхом укладення та підписання сторонами договорів про внесення змін та доповнень, а саме: 10 липня 2010 року, 22 листопада 2010 року, 01 червня 2011 року, 12 серпня 2011 року, 06 березня 2013 року. Ліміт кредиту, відповідно до договору про внесення змін № 5-3/2/10 від 06 березня 2013 року остаточно встановлено на рівні 2 540 000,00 грн., який знижується відповідно до графіку (п.2.1. Кредитного договору). Датою остаточного повернення кредитних коштів, відповідно до п. 2.2. договору про внесення змін № 5-3/2/10 від 06 березня 2013 року, встановлено 31 грудня 2014 року, або не пізніше 10 днів з моменту отримання відповідачем письмової вимоги банку. В забезпечення виконання зобовязань за даним кредитним договором, а також усіх додаткових угод та окремих договорів про внесення змін та доповнень до нього, 29 червня 2010 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір іпотеки № 3/2/10-3, предметом якого є нежитлова будівля - основна будівля («А-2»), яка розташована за адресою: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Гавань Шмідта, буд. 6, вартість якої за згодою сторін складає 889 317,27 грн. Крім того, з метою визначення початкової ціни предмету іпотеки, субєктом оціночної діяльності ТОВ «Сінекс» здійснено оцінку предмета іпотеки, яка склала 845 542 гривень без ПДВ. У звязку з невиконанням ТОВ «Донконтракт» умов вказаного кредитного договору, рішенням Господарського суду Донецької області від 02 квітня 2014 року з нього на користь банку було стягнуто заборгованість за цим кредитним договором в загальному розмірі 2 383903,37 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 358 504,17 грн., заборгованості по сплаті відсотків у сумі 37786,94 грн., пені за несвоєчасну сплату кредиту в сумі 12 233,94 грн., пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом в сумі 8 674,61 грн., трьох відсотків річних за кредитом в сумі 2 818,27 грн., трьох відсотків річних за відсотками в сумі 5 726,99 грн. індексу інфляції за кредитом в сумі 2 293,39 грн., індексу інфляції за відсотками в сумі 56 238,83 грн. та судового збору. Дане судове рішення набрало законної сили 18 квітня 2014 року і на його виконання видано відповідний наказ. Постановою Господарського суду Донецької області від 29 травня 2014 року ТОВ «Донконтракт» визнано банкрутом і ухвалою Господарського суду Запорізької області від 19 грудня 2014 року заява ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання його кредитором задоволена в повному обсязі, визнані вимоги банку до ТОВ «Донконтракт» за кредитним договором № 3/2/10 від 29 червня 2010 року в сумі 3206 050,44 грн. На підставі викладеного, позивач просив, в рахунок погашення заборгованості ТОВ «Донконтракт» за кредитним договором № 3/2/10 від 29 червня 2010 року у розмірі 3206050,44 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, переданий в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором на підставі договору іпотеки № 3/2/10-3 від 29 червня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за № 2542, а саме нежитлову будівлю - Основна будівля («А-2»), яка розташована за адресою: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Гавань Шмідта, буд. 6, реєстраційний номер обєкту 27122457, що є власністю [PERSON], шляхом продажу майна на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за початковою вартістю 845 542,00 гривень без ПДВ. Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 лютого 2016 року позовні вимоги ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. В рахунок погашення заборгованості ТОВ «Донконтракт» за кредитним договором № 3/2/10 від 29 червня 2010 року у розмірі 3 206 050,44 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки, переданий в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором на підставі договору іпотеки № 3/2/10-3 від 29 червня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за № 2542, а саме нежитлову будівлю - Основна будівля («А-2»), яка розташована за адресою: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Гавань Шмідта, буд. 6, реєстраційний номер обєкту 27122457, що є власністю [PERSON], шляхом продажу майна на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за початковою вартістю 845542,00 грн. без ПДВ. Розподілено судові витрати, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» судовий збір в розмірі 12683,13 грн. Відповідач не погодилась з цим судовим рішенням та подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила оскаржене судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги [PERSON] зазначила, що місцевий суд необґрунтовано визначив початкову вартість предмету іпотеки, суттєво її знизивши, виходячи зі звіту субєкту оціночної діяльності ТОВ «Сінекс». Вважає, що цей звіт не є повним, обґрунтованим та обєктивним, а тому по справі, з метою оцінки початкової вартості предмету іпотеки, необхідно було провести експертизу. В результаті, суд першої інстанції не дав оцінки співмірності суми заборгованості за кредитним договором та вартості цього іпотечного майна. Крім того послалась на те, що місцевий суд не врахував, що їй не була надіслана вимога від іпотекодержателя, що передбачена ст. 35 Закону України «Про іпотеку», а тому банк не мав підстав звертатись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Також, в порушення норм процесуального права, вона не була повідомлена про час та місце розгляду справи належним чином, чим не було забезпечено їй можливість щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. Представник відповідача [PERSON]С, діючий за довіреністю, в судовому засіданні апеляційного суду скаргу підтримав, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення. Представники позивача [PERSON]І та [PERSON] в судовому засіданні апеляційної інстанції просили скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Представник третьої особи до суду не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заслухавши суддю доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.п.3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що 29 червня 2010 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Донконтракт» було укладено кредитний договір № 3/2/10, ліміт якого відповідно до договору про внесення в нього змін від 06 березня 2013 року складає 2 540 000,00 грн. з остаточною датою повернення 31 грудня 2014 року, або не пізніше 10 днів з моменту отримання письмової вимоги банку. (т. 1 а.с.15-28) Крім того, в той же день, в забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором, а також усіх додаткових угод та окремих договорів про внесення змін та доповнень до нього, між позивачем та [PERSON] було укладено договір іпотеки № 3/2/10-3, предметом якого є належна їй на праві власності нежитлова будівля - Основна будівля («А-2»), яка розташована за адресою: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Гавань Шмідта, буд. 6, реєстраційний номер обєкту 27122457 (т. 1 а.с.29-33) Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із їх доведеності та обґрунтованості у зв'язку з невиконанням позичальником належним чином взятих за кредитним договором зобов'язань, які забезпечено іпотекою за відповідним договором. При цьому місцевий суд дійшов висновку, що іпотечне майно має бути продано за початковою вартістю на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Даний висновок суду в повній мірі не відповідає обставинам справи та вимогам закону. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Статтею 10 ЦПК України установлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Зокрема, згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Стаття 41 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Так само ч. 7 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» установлює, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». Таким чином, Закон України «Про іпотеку» визначає спеціальний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі деякі специфічні правила для здійснення реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Так, згідно з ч. 1 ст. 38 Закону «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Частиною 5 вищеназваної статті установлено, що дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Водночас у ч. 6 ст. 38 Закону «Про іпотеку» закріплено, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 27 травня 2015 року у справі № 6-61цс15, від 08 червня 2016 року у справі № 6-1239цс16, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку», у розумінні норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону. У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2839цс16, закріплено, що нормою ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачений перелік компонентів, які є обов'язковими для вказівки судом у рішенні про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його реалізації, в тому числі й реалізації на прилюдних торгах. При цьому, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, в розумінні норми статті 39 ЗаконуУкраїни «Про іпотеку» суд повинен установити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на прилюдних торгах, тобто чітко визначити ціну предмета в грошовому вираженні, зазначивши її в рішенні. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2654цс16, згідно з положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» в разі звернення стягнення на предмет іпотеки початкова ціна іпотечного майна, з якої починаються торги, встановлюється рішенням суду. Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то, викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обов'язково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку». Однак суд першої інстанції на порушення вимог ч. 4 ст. 10, ч. 1 ст. 31, ч. 1 ст. 137 ЦПК України, не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, чим порушив норми процесуального та матеріального права, зокрема, не встановив усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме неправильно визначив початкову ціну продажу предмета іпотеки. Зокрема, місцевий суд не перевірив умов укладеного між сторонами у справі договору іпотеки, не з'ясував, чи містять вони положення щодо ціни предмета іпотеки та чи погоджуються сторони з такою оцінкою станом на час розгляду справи в суді. Якщо з цього питання виник спір, то залежно від того, яка сторона оспорює оцінку, вона зобов'язана довести інший розмір, зокрема заявити клопотання про призначення та проведення відповідної судової експертизи, а суд, відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, повинен сприяти в цьому та роз'яснити сторонам їхні права. При цьому, ухвалюючи судове рішення 26 лютого 2016 року, суд першої інстанції не дотримався вимог щодо належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, чим порушив ст. ст. 74?76 ЦПК України та вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя та позбавив [PERSON] надати заперечення на позов та докази, що їх обґрунтовують. В ході розгляду справи апеляційним судом, за клопотанням відповідача, яка не погоджувалась з оцінкою предмета іпотеки, визначеною сторонами в договорі іпотеки, була проведена судова будівельно-технічна експертиза, за висновком якої ринкова вартість предмету іпотеки, а саме нежитлової будівлі, яка розташована за адресою: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Гавань Шмідта, буд. 6, реєстраційний номер обєкту 27122457, що є власністю [PERSON] становить 887 965 грн. (т. 2 а.с. 167-177, висновок № 1212 від 28 серпня 2017 року). Отже, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що початкова ціна предмету іпотеки підлягає встановленню за результатами призначеної та проведеної апеляційним судом експертизи. Крім того, ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України, не з'ясував дійсного обсягу відповідальності відповідача, не перевірив розміру заборгованості та усіх складових цієї заборгованості, яка забезпечена іпотекою, хоча з системного аналізу положень ч. 1 ст. 33, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» можна дійти висновку, що лише правильно визначивши розмір кредитної заборгованості, можна ухвалювати рішення про звернення стягнення цієї суми на предмет іпотеки. Так, суд першої інстанції в загальну суму заборгованості за кредитним договором, необґрунтовано включив стягнуту з боржника на користь позикодавця, за рішенням Господарського суду Донецької області від 02 квітня 2014 року, суму судових витрат в розмірі 56 238,83 грн., яка не забезпечена іпотекою. Таким чином рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення суми заборгованості за кредитним договором та початкової ціни предмету іпотеки. Крім того, відповідно до ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі фізичним особам - підприємцям) або юридичним особам та перебуває в іпотеці, зупиняється, у тому числі дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки) Закону України «Про іпотеку». Отже, установивши сукупність обставин, які є підставою для задоволення вимог кредитора саме шляхом звернення стягнення на іпотечне або заставлене майно, суд, першої інстанції ухвалюючи відповідне судове рішення, згідно статті 217 ЦПК України зупиняє стягнення на час дії відповідного закону. Аналогічне розяснення викладено у постановах Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року по справі №6-82цс16 та від 06 липня 2016 року по справі №6-969цс16, які згідно ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. З огляду на те, що предмет іпотеки, який належить відповідачу, розташований на території проведення антитерористичної операції (п. 20 Переліку населених пунктів , на території яких здійснювалась антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України №1275-р від 02 грудня 2015 року), суд першої інстанції безпідставно не визначив порядок виконання ухваленого рішення на підставі вимог Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». За таких обставин, питання про зупинення судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає вирішенню апеляційним судом. Посилання апеляційної скарги [PERSON] на те, що банк не направив їй, як іпотекодавцю вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором, що є підставою для відмови в позові відхиляються колегією суддів, з огляду на те, що невиконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (ч. 3 ст. 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням ст. 124 Конституції України (п. 37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Outcome: partial