Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-19 00:00:00

\~ \~ \~ \~В січні 2019 року позивач звернувся до суду із позовною заявою про визнання недійсним трудового договору укладеного між [PERSON] і фізичною особою підприємцем [PERSON], та зареєстрованим 21 травня 2007 року Торецьким міським центром зайнятості за №249. \~ \~ \~ \~В обґрунтування вимог зазначив, що 23.10.2018 року він звернувся до Торецького міського центру занятості з питання взяття його на облік як безробітного. Листом від 02.11.2018 року за №01-15/09 Торецький МЦЗ повідомив, що не може взяти позивача на облік як безробітного з причин того, що за їхніми базами даних значиться зареєстрованим за №249 трудовий договір, укладений 21.05.2007 року між позивачем та фізичною особою-підприємцем [PERSON], при цьому він отримав копію трудового договору від 21.05.2007 року, в якому зазначено наступне: відповідач приймає його на роботу в якості водія вантажного автомобіля з 01.06.2007 року з оплатою праці в розмірі 1500 гривень щомісячно; строк дії договору - безстроковий; час виконання робіт - ненормований; цим же договором відповідач зобов'язалася забезпечити безпечні і нешкідливі умови праці для виконання прийнятих позивачем, як працівником, зобов'язань, обладнати робоче місце відповідно до вимог нормативних актів про охорону праці, надавати необхідний інвентар, робочий одяг; з виплаченої заробітної плати відповідач зобов'язалася сплачувати у визначеному законодавством розмірі і порядку прибутковий податок з громадян та страхові внески у зв'язку із загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням працівників. У трудовому договорі містяться підписи сторін, у тому числі належний позивачу підпис в графі «працівник», справжність якого ним не оспорюється, та міститься відмітка про реєстрацію цього договору 21.05.2007 року за №249 в Дзержинському (на теперішній час - Торецькому) МЦЗ. Разом з тим, зазначений трудовий договір позивач оспорює з наступних підстав. У травні 2007 року з ним зв'язалася відповідач, та запропонувала позивачу договірні відносини взаємодії, а саме: відповідач буде замовляти у позивача перевезення вантажу за разову плату при кожному виконаному замовленні, а він, у свою чергу, на власному вантажному автомобілі буде особисто здійснювати його перевезення по визначеному відповідачем маршруту. На пропозицію відповідача він погодився, оскільки хотів у такий спосіб підзаробити грошових коштів. Виконавши у зазначений спосіб одне замовлення відповідача по перевезенню вантажу позивач повідомив їй, що під час перевезення його зупиняли працівники державної автомобільної інспекції, які вимагали надати їм документи на підтвердження законності перевезення вантажу. Оскільки таких документів при собі позивач не мав, то у нього виникли труднощі в своєчасній та належній доставці вантажу згідно замовлення відповідача. За таких обставин відповідач запропонувала укласти між ними договір, запевнивши, що він стосується безпосередньо перевезення вантажу позивачем, та що у нього не будуть виникати жодні труднощі під час його перевезення. Позивач погодився на пропозицію відповідача, як наслідок, 21 травня 2007 року він підписав запропонований та підготовлений відповідачем оспорюваний договір. Зауважує, що при підписанні оспорюваного договору він був повністю впевнений, що договір стосується замовлень на перевезення вантажу, де відповідач - це замовник, а він - виконавець робіт. Як до підписання, так і на момент підписання оспорюваного договору між ним та відповідачем не було домовленостей про трудовий характер їх правовідносин з усіма притаманними їм ознаками. Тобто, укладений між ними 21.05.2007 року оспорюваний трудовий договір не мав жодних правових наслідків для кожного з них з точки зору трудових правовідносин. В червні 2007 року позивач відмовився виконувати подальші замовлення відповідача по перевезенню вантажу, оскільки вона заборгувала йому сплату за попередньо виконані замовлення. Після цього їх взаємовідносини з відповідачем припинилися та з цього часу позивач більше ніколи не бачив відповідача. Той факт, що замість підписання договору на перевезення вантажу, позивач фактично підписав з відповідачем трудовий договір, йому стало відомо лише після звернення у 2018 році до Торецького МЦЗ з питання постановления його на облік, як безробітного. До цього часу йому жодним чином не було відомо про укладання з відповідачем саме трудового договору, який для себе він сприймав як цивільно-правовий договір на виконання разових замовлень з перевезення вантажу. На сьогоднішній день позивач не може розірвати оспорюваний трудовий договір у позасудовому порядку, оскільки для цього сторонам по справі одночасно звернутися до Торецького МЦЗ. Однак, позивачу невідоме фактичне місцезнаходження відповідача, яка залишається зареєстрованою в [INFO], але фактично не мешкає в цьому місті. Враховуючи зазначені обставини позивач вимушений звернутися до суду із цією позовною заявою. Звернення до суду у даному випадку є виключною формою захисту моїх прав. \~ \~ \~ \~У судове засідання позивач та його представник не зявились, представник позивача надав до суду заяву з проханням справу слухати без їх участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Відповідач у судове засідання не зявилась причин неявки суду не повідомила, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, заяви про розгляд справи за її відсутністю суду не надала. \~ \~ \~ \~Представник третьої особи в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи, за їх відсутності, просив ухвалити рішення на розсуд суду. Приймаючи до уваги, що сторона позивача не заперечує проти заочного вирішення справи, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи відповідно до положень ст. ст. 280-283 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє доведення у судовому засіданні, у звязку з чим позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Відповідно до ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ст.\~627\~ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у ч. 1\~ст. 628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638\~ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як вбачається з матеріалів справи між сторонами по справі було укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою від 21.05.2007 року та був зареєстрованим 21 травня 2007 року Торецьким міським центром зайнятості за №249 (а.с.9). У вказаному трудовому договорі від 21.05.2007 року зазначено наступне: відповідач приймає позивача на роботу в якості водія вантажного автомобіля з 01.06.2007 року з оплатою праці в розмірі 1500 гривень щомісячно; строк дії договору - безстроковий; час виконання робіт - ненормований; цим же договором відповідач зобов'язалася забезпечити безпечні і нешкідливі умови праці для виконання прийнятих позивачем, як працівником, зобов'язань, обладнати робоче місце відповідно до вимог нормативних актів про охорону праці, надавати необхідний інвентар, робочий одяг; з виплаченої заробітної плати відповідач зобов'язалася сплачувати у визначеному законодавством розмірі і порядку прибутковий податок з громадян та страхові внески у зв'язку із загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням працівників. У трудовому договорі містяться підписи сторін, у тому числі належний позивачу підпис в графі «працівник», справжність якого ним не оспорюється. Основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати не якусь індивідуально- визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності роботодавця. Після закінчення виконання визначеного завдання, трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Підрядник, який працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик. Оплата праці за виконану роботу у трудових відносинах має систематичний характер, як це передбачено трудовим договором, а не повинна мати разовий характер, що характерно для цивільно-правих відносин. Як зазначає позивач відповідач надавала йому конкретні замовлення, які він виконував, при цьому виконував на власному транспортному засобі в узгоджений між нами день та час, із визначенням разової оплати, яку він повинен був отримати за виконану роботу. Ніяким робочим місцем відповідач позивача не наділяла; з внутрішнім трудовим розпорядком не знайомила; не вимагала дотримання якогось конкретного робочого графіку; накази про прийняття на роботу, видачу заробітної плати, преміювання, відпустки, не видавала; запис в трудову книжку про працевлаштування позивача не робила; заробітну плату не платила; обов'язкові податки із заробітної плати та соціальні внески за позивача не платила. Факт того, що відповідач не сплачувала за позивача за весь період дії оспорюваного трудового договору податки із заробітної плати та соціальні внески підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу [PERSON] виданими Торецьким обєднаним управління Пенсійного фонду України Донецької області, а також відомостями з державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків №30728 від 06.11.2018р. виданими Головним управлінням Державної фіскальної служби у Донецькій області (а.с.11-12). Відповідно до положень\~ст. 204 ЦК України\~правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Згідно положень\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою\~статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України\~встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме зміст правочину не може суперечити\~ЦК України\~та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину. Позивач, звертаючись з вимогою про визнання недійсним договору, посилається на положення ст.ст.\~203,\~229\~ ЦК України\~, мотивуючи тим, що при укладенні трудового договору він був повністю впевнений, що договір стосується замовлень на перевезення вантажу, де відповідач - це замовник, а він - виконавець робіт. Як до підписання, так і на момент підписання оспорюваного договору між ним та відповідачем не було домовленостей про трудовий характер їх правовідносин з усіма притаманними їм ознаками. Тому зазначений трудовий договір укладався позивачем під впливом помилки так як він вважав, що укладає з відповідачем цивільно-правовий договір, згідно якого він зобов'язався виконувати замовлення відповідача по перевезенню вантажу на власному транспортному засобі, а за кожне виконане замовлення вона буде сплачувати йому обумовлену між ними суму грошових коштів. Згідно\~ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка, щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як роз'яснено у п.19\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», відповідно до\~статей 229 - 233 ЦК України\~правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Згідно з ч. 1\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України\~встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.\~\~ Згідно\~статті 216 ЦК України\~недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно із ч.1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд приходить до висновку, що сукупність наданих позивачем доказів дозволяють зробити висновок про те, що оспорюваний трудовий договір укладався позивачем під впливом помилки так як він вважав, що укладає з відповідачем цивільно-правовий договір. Виходячи з наведеного суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] є доведеними та підлягають задоволенню. Позивач не ставить питання про стягнення з відповідача судового збору, сплаченого при зверненні до суду, тому суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved