Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-28 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулось сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Хлібороб» з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Позов мотивований тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.10.2013 року було ухвалено рішення в цивільній справі № 127/19579/13-ц, яким з [PERSON] стягнуто на користь сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Хлібороб» суму боргу за договором позики б/н від 17.06.2009 року з урахуванням встановленого індексу інфляції в розмірі 466 410, 01 гривень та судовий збір. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 09.12.2013 року зазначене рішення Вінницького міського суду Вінницької області в частині відмови в задоволенні вимоги про стягнення з [PERSON] на користь СТОВ «Хлібороб» трьох процентів річних від простроченої суми скасовано та стягнуто з [PERSON] на користь СТОВ «Хлібороб» три проценти річних від простроченої суми боргу по позиці в розмірі 54 192, 98 гривень та 238, 46 гривень судового збору, а також 271, 00 гривень судового збору за подачу апеляційної скарги, а в решті рішення суду залишено без змін. Незважаючи на вимоги закону відповідач в добровільному порядку рішення судів не виконав. Лише з 03.02.2014 року відповідачем розпочато погашення заборгованості. Позивач вважає як спосіб захисту майнового права та інтересу внаслідок прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримані компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, нарахування інфляційних та трьох процентів річних. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про стягнення з відповідача на користь позивача 69 320, 30 гривень, в тому числі суму компенсації з урахуванням інфляції за весь час прострочення у розмірі 52 928, 40 гривень, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 16 391, 90 гривень. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити, аргументуючи його мотивами викладеними в позовній заяві. Представник відповідача позов не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. По справі встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.10.2013 року було ухвалено рішення в цивільній справі № 127/19579/13-ц, яким позов сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Хлібороб» до [PERSON] про стягнення боргу задоволено частково: з [PERSON] стягнуто на користь сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Хлібороб» суму боргу за договором позики б/н від 17.06.2009 року з урахуванням встановленого індексу інфляції в розмірі 466 410, 01 гривень; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто з [PERSON] на користь сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Хлібороб» судовий збір в сумі 2 474, 77 гривень, решту судового збору залишено за СТОВ «Хлібороб», в стягненні з [PERSON] на користь СТОВ «Хлібороб» витрат на правову допомогу в розмірі 916, 00 гривень відмовлено. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 09.12.2013 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30.10.2013 року в частині відмови в задоволенні вимоги про стягнення з [PERSON] на користь СТОВ «Хлібороб» трьох процентів річних від простроченої суми скасовано та стягнуто з [PERSON] на користь СТОВ «Хлібороб» три проценти річних від простроченої суми боргу по позиці в розмірі 54 192, 98 гривень та 238, 46 гривень судового збору, а також 271, 00 гривень судового збору за подачу апеляційної скарги, а в решті рішення суду залишено без змін. Так, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.10.2013 року було встановлено, що 17.06.2009 року між СТОВ «Хлібороб» та [PERSON] виникли правовідносини у зв'язку з укладенням договору позики б/н, згідно якого позивач зобов'язався надати відповідачу безпроцентну позику в сумі 1 800 000, 00 гривень у безготівковому порядку платіжним дорученням шляхом переказу необхідних коштів на рахунок позичальника, а в свою чергу відповідач зобов'язався повертати позику відповідно до графіку повернення (додаток № 1 до договору). Судом було встановлено, що позивачем передано в позику, а відповідачем отримано кошти в сумі 1 800 000, 00 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 367 від 17.06.2009 року. Вище зазначені обставини встановлені рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.10.2013 року та рішенням апеляційного суду Вінницької області від 09.12.2013 року не потребують доказування у відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Судом встановлено, що вище вказане судове рішення було виконано боржником в повному обсязі лише в вересні місяці 2014 року, що підтверджується матеріалами даної цивільної справи та було визнано сторонами по справі в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 604 - 609 ЦК, відповідно до яких зобов'язання припиняється: 1) виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК). Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання; 2) за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами (ст. 600 ЦК); 3) зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги (ст. 601 ЦК); 4) за домовленістю сторін (ст. 604 ЦК); 5) внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора (ст. 605 ЦК); 6) поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст. 606 ЦК); 7) неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає (ст. 607 ЦК); 8) смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою (ч. 1 ст. 608 ЦК); 9) смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов'язаним з особою кредитора (ч. 2 ст. 608 ЦК); 10) ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов'язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов'язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю (ст. 609 ЦК). Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов'язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК. Ця правова позиція підтверджена і судовою практикою Верховного Суду України (постанови Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі N 3-57гс10, від 4 липня 2011 р. у справі N 3-65гс11, від 12 вересня 2011 р. у справі N 3-73гс11, від 24 жовтня 2011 р. у справі N 3-89гс11, від 14 листопада 2011 р. у справі N 3-116гс11, від 23 січня 2012 р. у справі N 3-142гс11). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30.10.2013 року вбачається стягнення з відповідача на користь позивача, зокрема, боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за період по 01.08.2013 року. Судом перевірено розрахунок нарахування на суму боргу встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, здійснений позивачем за період з 01.09.2013 року по 01.09.2014 року, і встановлено його невідповідність вимогам чинного законодавства України в частині нарахування на суму боргу встановленого індексу інфляції. Дана невідповідність полягає у тому, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця. Як вбачається з розрахунку і проведених відповідачем оплат, вище вказані обставини позивачем враховані при розрахунку заборгованості не були. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30.10.2013 року встановлено, що після звернення до суду позивача із позовом відповідачем було сплачено по спірному договору 30 000, 00 гривень в рахунок погашення заборгованості, що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 03.09.2013 року. Таким чином, сума основного боргу за договором позики б/н від 17.06.2009 року станом на час ухвалення вище вказаного судового рішення ставила 425 000, 00 гривень. Тому, суд здійснивши перерахунок встановив: враховуючи здійснення відповідачем погашення боргу: 03.09.2013 р. - 30 000, 00 грн., тобто до 15 числа цього місяця, то інфляційні втрати за вересень 2013 року становлять: 425 000, 00 гривень - 30 000, 00 гривень = 395 000, 00 гривень х 100, 0 % = 395 000, 00 гривень - 395 000, 00 гривень = 0 гривень. інфляційні втрати за період з 01.10.2013 року по 01.02.2014 року становлять: 395 000, 00 гривень х 101, 30 % (сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу) = 400 135, 00 гривень - 395 000, 00 гривень = 5 135, 00 гривень; враховуючи здійснення відповідачем погашення боргу: 03.02.2014 р. - 11 000, 00 грн., 13.02.2014 р. - 20 000, 00 грн., 25.02.2014 р. - 16 000, 00 грн., розрахунок починається з наступного місяця, тобто з березня 2014 року: 395 000, 00 гривень - 47 000, 00 гривень = 348 000, 00 гривень х 102, 2 % = 355 656, 00 гривень - 348 000, 00 гривень = 7 656, 00 гривень; враховуючи здійснення відповідачем погашення боргу: 13.03.2014 р. - 20 000, 00 грн., 31.03.2014 р. - 20 000, 00 грн., розрахунок починається з наступного місяця, тобто з квітня місяця 2014 року: 348 000, 00 - 40 000, 00 гривень = 308 000, 00 гривень х 107, 22 % (з 01.04.2014 року по 01.06.2014 року) = 330 237, 60 гривень - 308 000, 00 гривень = 22 237, 60 гривень; враховуючи здійснення відповідачем погашення боргу: 05.06.2014 р. - 30 000, 00 грн., 12.06.2014 р. - 13 000, 00 грн., тобто до 15 числа цього місяця, то інфляційні втрати за червень місяць 2014 року становлять: 308 000, 00 гривень - (30 000, 00 гривень + 13 000, 00 гривень) = 265 000, 00 гривень х 101, 0 % = 267 650, 00 гривень - 265 000, 00 гривень = 2 650, 00 гривень; враховуючи здійснення відповідачем погашення боргу 16.07.2014 р. в сумі 40 000, 00 грн., тобто після 15 числа цього місяця, відповідно розрахунок починається з наступного місяця, тобто з серпня місяця 2014 року, враховуючи здійснення відповідачем погашення боргу 13.08.2014 р. в сумі 60 000, 00 грн., тобто до 15 числа цього місяця, таким чином інфляційні в серпні місяці становлять: 265 000, 00 гривень - (40 000, 00 гривень + 60 000, 00 гривень) = 165 000, 00 гривень х 100, 8 % = 166 320, 00 гривень - 165 000, 00 гривень = 1 320, 00 гривень; В вересні 2014 року відповідачем було повністю погашено заборгованість: 18.09.2014 р. в сумі 60 000, 00 грн., 25.09.2014 року в сумі 90 000, 00 гривень та 26.09.2014 року в сумі 40 000, 00 гривень, тобто після 15 числа цього місяця. Таким чином, інфляційні втрати за період з 01.09.2013 року по 01.09.2014 року становлять 38 998, 60 гривень. На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення. Судом встановлено, що розрахунок 3 % річних від простроченої суми, проведено позивачем вірно. У відповідності до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України розмір трьох процентів річних від простроченої суми за період з 28.03.2013 року по 26.09.2014 року становить 16 391, 90 гривень. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобов'язання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов'язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав) не звільняє його від відповідальності. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Заслухавши пояснення представників позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Суд вважає, що позивачем правомірно застосовано положення ч. 2 ст. 625 ЦК України до правовідносин, які виникли між ним та відповідачем. Враховуючи вище викладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 55 390 гривень (п'ятдесят п'ять тисяч триста дев'яносто) гривень 50 копійок, з яких: інфляційні втрати в розмірі 38 998, 60 гривень та 3 % річних в сумі 16 391, 90 гривень. Враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 553, 90 гривень, а судовий збір в сумі 139, 31 гривень слід залишити за СТОВ «Хлібороб». На підставі вище викладеного,

Outcome: partial