Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації. Позов мотивований тим, що позивач є власником будинку [ADDRESS]. Відповідно до довідки про склад сім'ї № 136, виданої 25.02.2015 року КК мікрорайону «Соняшник», у будинку зареєстровано двоє осіб, а саме: позивач та відповідач. Однак, [PERSON] з дня реєстрації та по даний час в зазначеному будинку не проживав. Позивач вважає, що [PERSON], який не проживає за адресою: [ADDRESS], втратив право на користування будинком, внаслідок його відсутності без поважних причин понад один рік. Оскільки, за вищевказаною адресою відповідач не проживає, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за нього, чим об'єктивно порушуються права позивача. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] та примусове зняття його з реєстраційного обліку у вказаному будинку. В ході розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги і просив суд усунути перешкоди в користуванні його власністю шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] та примусове зняття його з реєстраційного обліку у вказаному будинку. Позовні вимоги позивач підтрима, аргументуючи їх мотивами, викладеними в позовній заяві, та просив задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином. Від відповідача не надійшло заяви про розгляд справи у його відсутність, не повідомлено причини неявки. Суд, враховуючи думку позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів цивільної справи вбачається, що [PERSON] на праві спільної часткової власності належить ? частка будинку [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 19.02.2015 року, посвідченими приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 33854873 та № 33854991 від 19.02.2015 року. (а.с. 3 - 6) З довідки № 136, виданої 25.02.2015 року Квартальним комітетом мікрорайону «Соняшник», вбачається, що за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] [PERSON] за вказаною адресою не проживає з 2012 року. (а.с. 11) Згідно отриманої судом довідки з адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України у Вінницькій області від 07.03.2015 року [PERSON], [INFO] зареєстрований в будинку за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 15) Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а у відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні, відповідно до ст. 321 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю ? це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла(в тому числі колишній) втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 3 СК України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Судом встановлено, що позивач і відповідач не пов'язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов'язків, не є членами однієї сім'ї, відповідач не проживає в спірному житловому будинку близько трьох років без поважних причин. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоч і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно ст. 391 ЦК України. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Позивачем суду надано письмові пояснення [PERSON] та [PERSON] по даній справі. (а.с. 7, 9) Однак, дані письмові пояснення не можуть бути використані судом як показання свідків. Також, вони не можуть бути прийняті судом як письмові докази, в розумінні ст. 64 ЦПК України, оскільки вони не є належними та допустимими доказами по справі, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Суд прийшов до висновку, що відповідач створює перешкоди позивачу в користуванні, володінні та розпорядженні його майном на власний розсуд, тобто повно і незаперечно здійснювати свої права користування і розпорядження майном, що є неприпустимим, згідно чинного законодавства України. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом усунення [PERSON] перешкод в користуванні його власністю - будинком [ADDRESS], шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням. В задоволенні позовних вимог в частині зняття з місця реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS], слід відмовити, оскільки вимоги в цій частині є необґрунтованими і передчасними. Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла. Відповідно до ст. 7 вище зазначеного Закону, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили. Таким чином, наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, що набрало законної сили, є підставою для його виконання шляхом зняття з реєстрації особи та не потребує додаткового судового врегулювання. Крім того, відповідно до Конституції України та ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відмова в знятті з реєстраційного обліку осіб, які визнані за рішенням суду такими, що втратили право на користування житловим приміщенням може бути оскаржена до суду відповідно до чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено. Враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в сумі 121, 80 гривень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір в сумі 121, 80 гривень слід залишити за [PERSON] На підставі наведеного та

Outcome: partial