Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-08 00:00:00

В травні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, в якому зазначила, що з 25.01.1997 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу вони мають двох дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Шлюбні відносини сторони по справі не підтримують, оскільки мають різні погляди на життя при вирішенні соціально-побутових питань, що унеможливлює подальше перебування у шлюбі. Спільного господарства не ведуть, спору про розподіл майна не виникає. Подальше збереження шлюбу та примирення неможливі та суперечать інтересам позивача, тому у судовому порядку шлюб просить розірвати. Також просить після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». Судовий збір покласти на відповідача. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, наполягає на розірванні шлюбу. Відповідач надав суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, не заперечує проти розірвання шлюбу, однак заперечував проти стягнення з нього судового збору та щодо залишення позивачу шлюбного прізвища « [PERSON] ». У відповідності до ч.3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 25.01.1997 року, сторони по справі зареєстрували шлюб 25.01.1997 року в виконкомі Артемівської міської ради м.Дзержинська Донецької області, актовий запис № 4 (а.с.5). Після реєстрації шлюбу позивач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 14.10.2003 року (а.с.8) та [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 30.07.2013 року (а.с.7). Згідно зі ст.24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути поданим одним з подружжя. Згідно із ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Встановивши, що між сторонами втрачено взаєморозуміння та почуття любові, примирення подружжя є неможливим, подальше спільне життя та збереження шлюбу між ними неможливо і не відповідає інтересам подружжя, суд дійшов висновку про те, що збереження сім`ї є неможливим, шлюб між сторонами існує формально і тому може бути розірваним. Статтею 113 СК України\~передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Як встановлено судом, позивач після розірвання шлюбу має бажання залишити собі шлюбне прізвище « [PERSON] ». Таким чином, суд, оцінивши докази в їх сукупності, вважає за необхідне задовольнити позов, розірвавши шлюб між сторонами по справі. Відповідач в своїй заяві заперечував, щодо задоволення вимог позивача в частині стягнення з нього судового збору, однак свої заперечення нічим не обґрунтував, а також не надав жодних доказів своєї несплатоспроможності. При вирішенні питання про стягнення витрат по сплаті судового збору суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Згідно ухвали суду, позивачу сплату судового збору було відстрочено. У відповідності до ч. 2\~ст. 136 ЦПК України, якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення. Оскільки позивачем при зверненні до суду з позовною заявою судовий збір не сплачувався, згідно ухвали суду сплату судового збору було відстрочено, суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь держави суми судового збору в розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved