Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

В січні 2016 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати відповідачів: [PERSON], [PERSON], а також її неповнолітню дочку [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування будинком № 56, розташованого по вул. Миру в с. Котляреве Жовтневого району Миколаївської області. В обґрунтування своєї вимоги вказував наступне. Йому належить зазначений будинок на праві приватної власності, який він набув відповідно до договору дарування від 30 вересня 2003 року. В той же час в будинку зареєстровані, але не проживають відповідачі та неповнолітня дочка відповідачки [PERSON]. Вони не проживають в будинку з літа 2010 року, оскільки добровільно виїхала з нього, але наявність такої реєстрації позбавляє його належним чином володіти та користуватися будинком. Посилаючись на те, що відповідачі та неповнолітня дочка відповідачки добровільно не проживають в будинку більше року, тому виходячи з положень ст.ст. 71, 72 ЖК України просив позбавити їх права користування житловим будинком. В судове засідання позивач не з'явився, про його час та місце був повідомлений належним чином, направив на розгляд справи свого представника, який позов підтримав та просив задовольнити, вказавши також, що виходячи з положень ст. 405 ЦК України та ст. 156 ЖК України [PERSON], як власник будинку, має право на захист свого права, в тому числі і шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування його будинком. Відповідачі в судовому засіданні позов не визнали і заперечували проти його задоволення, вказавши, що в теперішній час проживають в орендованій квартирі, а реєстрація в будинку позивача їм необхідна, оскільки в іншому місці вони зареєструватися не мають можливості. Також відповідачка [PERSON] зазначила, що будинок фактично був куплений під час їх шлюбу, проте, щоб оформлення коштувало менше, був складений договір дарування, тому вважала його спільним майном. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, пояснення відповідачів, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Будинок № 56 по вул. Миру в с. Котляреве Жовтневого району Миколаївської області належить позивачу на праві приватної власності. У власність він його отримав відповідно до договору дарування від 30 вересня 2003 року. В той же час в будинку, окрім нього, також зареєстровані його колишня дружина [PERSON] та її син від першого шлюбу [PERSON], а також її дочка [PERSON], [INFO]. Наявність такої реєстрації позбавляє позивача як власника будинку належним чином ним володіти та розпоряджатися, в тому числі і можливість оформити субсидію по сплаті комунальних платежів. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Також, згідно з вимогами ст. ст. 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На час виникнення спірних правовідносин діяли норми Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільного кодексу України 2003 року, Житлового кодексу України. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Окрім цього, відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Проте відповідачі та неповнолітня дочка відповідачки, не мають права власності на будинок або на його частку, в ньому добровільно не мешкають, і не є членами сімї власника, тому його позовні вимоги законні та обґрунтовані і підлягають задоволенню. Суд не приймає заперечення відповідачки про те, що будинок був куплений під час їх з позивачем шлюбу, оскільки на підтвердження цьому нею не було надано належних та допустимих доказів. Суд також не приймає заперечення відповідачів про відсутність можливості зареєструватися за іншою адресою, оскільки це не може слугувати підставою для порушення права власності позивача. Посилання в позові на положення ст. 71 ЖК України суд вважає помилковим, оскільки вони регулюють втрату користування житлом наймача та членів його сім'ї, проте згідно з вимогами, виписаними в позові, та поясненнями представника позивача, наданими ним в судовому засіданні, позивач звернувся до суду з позовом про захист свого права власності, що регулюється виписаними вище нормами закону. Судові витрати у виді судового збору в сумі 487 грн. 20 коп. підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача в рівних частка. Враховуючи викладене,

Outcome: approved