Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

До Ананьївського районного суду Одеської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Згідно позовної заяви 11 вересня 2019 року між позивачкою та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів на суму 97932,76 грн. Як зазначено в позовній заяві, на підтвердження зазначеного [PERSON] надав письмову розписку позивачці про те, що взяв у борг 97932,76 грн., які зобов`язується повернути до 16 вересня 2019 року. Саме на цих умовах домовились позивачка з відповідачем. Проте, позивачка зазначає, що у вказаний термін свої зобовязання, вказані у розписці строки не виконав, хоча вона неодноразово зверталася до нього з вимогою повернути гроші, однак відповідач гроші не повертає. Враховуючи викладене позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою та просила стягнути з відповідача 97932,76 грн. Ухвалою від 17 грудня 2019 року у справі відкрито провадження, прийнято рішення про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, роз`яснено відповідачу його право подати до суду відзив на позовну заяву або зустрічну позовну заяву, порядок та строки реалізації зазначених прав, наслідки неподання відзиву на позовну заяву. Копію ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви з додатками направлено відповідачу рекомендованим листом з супровідним листом від 17 грудня 2019 року за вихідним №491/1051/19/10610/2019 (а.с.34) та було отримано відповідачем 28 грудня 2019 року, що підтверджується розпискою в «Рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення…» (а.с.35). Проте, в установлений в ухвалі п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали та загалом станом на 3 червня 2021 року відповідачем до суду не подано відзив на позовну заяву, або зустрічну позовну заяву. Ухвалою суду від 18 лютого 2020 року, після виконання завдань підготовчого провадження, передбачених статтею 189 ЦПК України, у справі було закрито підготовче провадження та призначено її до розгляду по суті. Копію ухвали про призначення справи до розгляду по суті було направлено відповідачу рекомендованим листом з супровідним листом від 19 лютого 2020 року за вихідним №491/1051/19/1436/2020 (а.с.45). 3 червня 201 року позивачка у судове засідання не з`явилася, проте надала на адресу суду письмове клопотання (а.с.128), в якому зазначила, що просить справу розглядати без її участі, на позовних вимогах наполягає та просить їх задовольнити, не заперечує проти ухвалення у справі заочного рішення. Відповідач 3 червня 2021 року у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, будь-яких заяв або клопотань щодо судового засідання, призначеного на 3 червня 2021 року від нього на адресу суду не надходило. При цьому, про те, що розгляд справи буде здійснюватися 3 червня 2021 року відповідача було повідомлено належним чином, що підтверджується розпискою у «Рекомендованому поштовому повідомленні про вручення поштового відправлення…» (а.с.127) про отримання відповідачем 8 травня 2021 року рекомендованого листа суду за вихідним №491/1051/19/2762/2021, яким на його адресу направлялася судова повістка (а.с.125). Враховуючи викладене, положення ч.3 ст.223 ЦПК України, наявність відомостей про належне повідомлення позивача та відповідача про дату, час та місце слухання справи, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності сторін у справі. При цьому, ч.4 ст.223 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У відповідності до положень ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. При цьому, з наведених вище обставин вбачається, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, при цьому у судове засідання не з`явився без повідомлення причин неявки, що відповідає передумовам заочного розгляду справи, передбаченим пунктами 1 та 2 частини 1 статті 280 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що відповідач відзив на позовну заяву не подав, що відповідає умові визначеній п.3 ч.1 ст.280 ЦПК України. Як зазначалося вище, позивачко подано до суду заяву (а.с.128), в якій вона повідомила, що не заперечує проти ухвалення у справі заочного рішення. Враховуючи викладене, суд вважає що існують визначені ч.4 ст.223, ч.1 ст.280 ЦПК України підстави та умови для здійснення заочного розгляду справи, про що у відповідності до положень ч.1 ст.281 ЦПК України без виходу до нарадчої кімнати постановлено відповідну ухвалу. Суд дослідивши матеріали справи, з урахуванням заяви позивачки, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Позивачкою є [PERSON] , [INFO] , уродженка міста Світловодськ Кіровоградської області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями: паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого Світловодським МРВ УМВС України в Кіровоградській області 9 березня 2000 року (а.с.4) та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, виданої 26 лютого 2000 рокуДПА по м.Світловодсбку (а.с.5). Відповідачем є [PERSON] , [INFO] , уродженець с.Гандрабури Ананьївського району Одеської області, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , паспорт громадянина України у формі ID-картки № [NUMBER] , виданий 10 квітня 2017 року органом №5123, реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] , що підтверджується довідкою Гандрабурівської сільської ради Ананьївського району Одеської області від 13 грудня 2019 року №447 (а.с.31), а також відомостями по справі №491/16/21, що містяться в Комп`ютерній програмі «Д-3», якою забезпечено функціонування автоматизованої системи документообігу суду в Ананьївському районному суді Одеської області. Позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою та просила стягнути з відповідача 97932,76 грн. В обґрунтування позовної вимоги позивачка зазначила, що 11 вересня 2019 року між нею та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів на суму 97932,76 грн. Як зазначено в позовній заяві, на підтвердження зазначеного [PERSON] надав письмову розписку позивачці про те, що взяв у борг 97932,76 грн., які зобов`язується повернути до 16 вересня 2019 року. Саме на цих умовах домовились позивачка з відповідачем. Проте, позивачка зазначає, що у вказаний термін свої зобовязання, вказані у розписці строки не виконав, хоча вона неодноразово зверталася до нього з вимогою повернути гроші, однак відповідач гроші не повертає. На підтвердження зазначених фактів до позовної заяви позивачкою додано копію (а.с.6), а в подальшому оригінал розписки (а.с.59) датованої 11 вересня 2019 року, в якій міститься наступний текст «Я, [PERSON] , паспорт нового зразка ID картка № [NUMBER] виданий 5123 отримав у борг суму 97932,76 грн (дев`яносто сім тисяч дев`ятсот тридцять дві гривні 76 коп), від [PERSON] , паспорт № [NUMBER] від 09.03.2000 Світловодським МРВ УМВС України у Кіровоградській обл. Яку зобов`язуюсь повернути до 16.09.19, у разі несвоєчасного повернення боргу за кожен день прострочення зобов`язуюсь платити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ». Розписка містить прізвище та ініціали « [PERSON] » та підпис. При цьому, суд зазначає наступне. Питання надання коштів у позику врегульовано, § 1. «Позика» Глави 71 Цивільного кодексу України. Так, частиною 1 статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Зі змісту наведеної норми вбачається, що позика містить два послідовних елементи: 1) отримання позичальником від позикодавця у власність певних грошових коштів або інших речей, визначених родовими ознаками; 2) повернення позичальником такої ж суми грошових коштів (суми позики) або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості. При цьому, абзацом 2 частини 1 статті 1046 ЦК України визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається з позовної заяви, позивач посилається на те, що ним було виконано перший елемент позики, а саме передано відповідачу грошові кошти в сумі дев`яносто сім тисяч дев`ятсот тридцять дві гривні 76 коп., а відповідач, в свою чергу взяв на себе зобовязання виконати другий елемент позики. Як вбачається зі змісту наданої позивачем розписки (а.с.59) вказані факти цілком підтверджуються. Відповідно до частини 1 статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно пункту 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року. Сума договору, на який посилається позивач більш ніж у 10 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, а саме складає дев`яносто сім тисяч дев`ятсот тридцять дві гривні 76 коп., а отже договір мав бути укладений у письмовій формі. Згідно положень частин 1 та 2 статті 207 ЦК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов`язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін. Згідно частини 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Зі змісту наведеної норми вбачається, що розписка має підтверджувати факт укладення договору позики, зокрема виконання його першої складової, тобто отримання позичальником від позикодавця у власність певних грошових коштів або інших речей, визначених родовими ознаками. Верховний Суд у постанові від 12 листопада 2020 року у справі № 154/3443/18 вказав, що розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. При цьому, частини 2 статті 12 ЦПК України, якою дано визначення принципу змагальності цивільного судочинства, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Визначення принципу диспозитивності цивільного процесу наведене у статті 13 ЦПК України. Так, частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 2 статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Зазначене відповідає положенням частини 1 статті 81 ЦПК України, якою визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За наведених обставин розписка є належним та допустимим доказом, який підтверджує факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 97932,76 грн., які зобов`язався повернути у строк до 16 вересня 2019 року. Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 3 статті 1049 ЦК України визначено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. При цьому, як зазначає позивачка свої зобовязання за договором позики відповідач не виконав та грошові кошти їй не повернув. Верховний Суд у постанові від 12 листопада 2020 року у справі № 154/3443/18 зазначив, що статтею 545 ЦКУ визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Згідно статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною 1 статті 1052 ЦК України визначено, що у разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором. Слід звернути увагу на те, що позивач не просить стягнути з відповідача проценти за користування позикою, а також будь-який вид неустойки. За наведених обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню та з відповідача має бути стягнуто на користь позивача 97932,76 грн. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позовної заяви згідно квитанції №N1CM55262M від 25 жовтня 2019 року позивачкою було сплачено судовий збір у розмірі 979 гривень 32 копійки, який має бути стягнутий з відповідача на її користь. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: approved