Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-01 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась [PERSON] з позовом до приватного підприємства «Консалтингова група «Альфа-Омега» про стягнення заборгованості нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та моральної шкоди. Позов мотивований тим, що 04.06.2013 року [PERSON] було прийнято на постійну роботу на посаду головного бухгалтера в ПП «Консалтиногова група «Альфа-Омега». З роботи позивач була звільнена 30.12.2013 року за угодою сторін. На день звільнення позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна платня в розмірі 12 008, 31 гривень. Враховуючи те, з що [PERSON] не було проведено розрахунок в день її звільнення, вона звернулась до Територіальної державної інспекції з питань праці у Вінницькій області, якою в свою чергу було встановлено порушення відповідачем її права на заробітну плату, щодо виплати належної їй суми в розмірі 12 008, 31 гривень та складенням на останнього протоколу про адміністративне правопорушення, що підтверджується листом № 02-К60/61 від 07.02.2014 року. Станом на 08.10.2014 року відповідачем не було виплачено позивачу належної їй заробітної платні. Частиною 1 статті 117 КЗпПУ визначено обов'язок роботодавця виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені. Те, що відповідач до теперішнього часу не провів повний із позивачем розрахунок, заподіяло їй моральні страждання. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про стягнення з ПП «Консалтиногова група «Альфа-Омега» на користь [PERSON] 12 008, 31 гривень - нарахованої, але не виплаченої заробітної плати; 33 091, 24 гривень - середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, 5 000, 00 гривень - моральної шкоди. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, аргументуючи їх мотивами, викладеним в позовній заяві, та просила задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Суд, враховуючи думку позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до трудової книжки [PERSON], 04.06.2013 року згідно наказу № К-03 вона була прийнята на постійну роботу на посаду головного бухгалтера в ПП «Консалтингова група «Альфа-Омега». Згідно наказу № 04 від 30.12.2013 року [PERSON] була звільнена з роботи за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України. (а.с. 8) Згідно ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку та провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього закону. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Ухвала суду від 13.11.2014 року про витребування доказів по справі залишена відповідачем без виконання. Судом встановлено, що згідно наказу № 04 від 30.12.2013 року останнім робочим днем [PERSON] на підприємстві є дата видачі наказу - 30.12.2013 року. Отже, виплата належних [PERSON] сум при звільнені мала бути здійснена 30.12.2013 року. В січні місяці 2014 року позивач звернулась до Територіальної державної інспекції з питань праці у Вінницькій області, якою в свою чергу було встановлено порушення відповідачем законодавства про працю, невиплату належної [PERSON] суми в розмірі 12 008, 31 гривень та складенням відносно відповідача протоколу про адміністративне правопорушення, що підтверджується листом № 02-К60/01-36 від 07.02.2014 року та актом перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування № 02-01-36/120 від 07.02.2014 року. (а.с. 9, 47-52) Отже, судом встановлено, що відповідач не провів ні в день звільнення позивача, ні досі, виплату всіх сум, що належать позивачу від підприємства. Сума заборгованості перед [PERSON] становить 12 008, 31 гривень. Згідно ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 24 Закону України «Про оплату праці» своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством, відповідно до ст. 25 Закону України «Про оплату праці». Крім того, Конституцією України, кожному громадянинові гарантується право на одержання винагороди за працю. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Окрім того суд звертає увагу на те, що згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у ч. 1 ст. 94 КЗпП України та ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов'язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов'язків. Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до ч. 3 ст. 94 КЗпП України питання державного та договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом та іншими нормативно-правовими актами. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов'язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов'язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов'язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров'я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов'язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим ст. 12 Закону України «Про оплату праці», зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника. Зазначене дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у ст. 94 КЗпП України і ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону. Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч. 2 ст. 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року. Враховуючи вище зазначене суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача нарахованої, але невиплаченої заробітної плати за період з 01.10.2013 року по 30.12.2013 року (включно) в сумі 12 008, 31 гривень (до виплати), оскільки такі вимоги є обґрунтованими та доведеними належними доказами. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно штатного розпису ПП «Консалтингова група «Альфа-Омега» оклад головного бухгалтера становить 4 885, 00 гривень на місяць. (а.с. 52) З розрахункової відомості вбачається, що заробітна плата позивача (до виплати) становить 4 002, 77 гривень на місяць. (а.с. 51) Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, в даному випадку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які повинні оплачуватися за середньою заробітною платою. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Отже, як встановлено судом, виплата належних [PERSON] сум при звільненні мала бути проведена 30.12.2013 року. При розрахунку судом взято до уваги розрахункову відомість, видану ПП «Консалтингова група «Альфа-Омега». Термін розрахунку - останні два повних робочих місяці, тобто листопад - грудень 2013 року. Середньоденна заробітна плата складає: 4 002, 77 грн. (листопад 2013 року ) + 4 002, 77 грн. (грудень 2013 року) : 42 робочі дні за два місяці (21 робочий день у листопаді 2013 року та 21 робочий день у грудні 2013 року) = 190, 61 гривень. Період невиплати належної заробітної плати з 31.12.2013 року по 17.09.2014 року (визначений позивачем в позовній заяві): грудень 2013 року - 1 робочий день, січень 2014 року - 21 робочий день, лютий 2014 року - 20 робочих днів, березень 2014 року - 20 робочих днів, квітень 2014 року - 21 робочий день, травень 2014 року - 19 робочих днів, червень 2014 року - 19 робочих днів, липень 2014 року - 23 робочих дні, серпень 2014 року - 20 робочих дні, вересень 2014 року - 13 робочих днів, разом: 177 робочих дні. Загальний розмір середнього заробітку за час затримки з 31.12.2013 року по 17.09.2014 року (включно) складає: 190, 61 грн. х 177 робочих дні = 33 737, 97 гривень. Однак, оскільки відповідачем так і не проведено із позивачем розрахунок до розгляду справи, враховуючи вину в цьому роботодавця, відповідно суд визначає розмір середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні на час ухвалення рішення, приймаючи до уваги при цьому п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» та правову позицію, викладену в Постанові Верховного Суду України № 6-60цс13 від 03.07.2013 року, яка є обов'язковою. Отже, за період з 18.09.2014 року по 02.12.2014 року (включно) середній заробіток складає: 190, 61 грн. х 54 робочих днів (вересень 2014 року - (+9 робочих днів), жовтень 2014 року - 23 робочих дні, листопад 2014 року - 20 робочих днів, грудень 2014 року - 2 робочих днів) = 10 292, 94 гривень. 33 737, 97 гривень + 10 292, 94 гривень = 44 030, 91 гривень - середнього заробітку за весь час затримки з 31.12.2013 року по 02.12.2014 року (включно). Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. При цьому, судом прийнята до уваги правова позиція, визначена Верховним Судом України у справі № 6-64цс13 від 03.07.2013 року, яка є обов'язковою у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України, оскільки рішення прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах. Враховуючи вище викладене суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період роботи з 31.12.2013 року по 02.12.2014 року (включно) в сумі 44 030, 91 гривень. Щодо позовної вимоги про відшкодування позивачу моральної шкоди в розмірі 5 000, 00 гривень, то така вимога підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що спричинення моральної шкоди сталося внаслідок протиправної триваючої бездіяльності відповідача, яка виразилась в не проведенні з нею розрахунку при звільненні, оскільки дані обставини заподіяли позивачу моральні страждання, і вона весь час переживала з приводу існування її сім'ї, внаслідок чого позивач та її сім'я були позбавлені нормального життєвого спілкування з оточуючими та близькими людьми. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, на що звернув увагу Верховний Суд України в п. 5 постанови Пленуму від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідальність за завдану моральну шкоду відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України відшкодовується особою, яка її завдала. Судом встановлено наявність спричинення відповідачем моральної шкоди позивачу, в тому числі наявний причинний зв'язок між шкодою і протиправним діянням заподіювача, позивачем зазначено в чому саме полягає ця шкода, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди, однак не зазначено якими доказами це підтверджується. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно, враховуючи вище викладене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення моральної шкоди, яка в свою чергу є обґрунтована. Зазначені вище обставини на переконання суду призвели до спричинення позивачу моральної шкоди, яка виразилася в душевних стражданнях, яких вона зазнала в зв'язку із заподіянням шкоди винними діями відповідача. Беручи до уваги ступінь вини відповідача, характер моральних страждань, які переніс позивач, враховуючи певні турботи позивача і її хвилювання, зокрема пов'язані із зверненням до суду щодо захисту своїх трудових прав, а також виходячи із принципів розумності та справедливості при даних обставинах, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди з відповідача на її користь підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 1 000, 00 гривень. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи вище викладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення з приватного підприємства «Консалтингова група «Альфа-Омега» на користь [PERSON] заборгованості по нарахованій, але невиплаченій заробітній платні за період з 01.10.2013 року по 30.12.2013 року в сумі 12 008, 31 гривень (до виплати); середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період роботи з 31.12.2013 року по 02.12.2014 року (включно) в сумі 44 030, 91 гривень; моральної шкоди в розмірі 1 000, 00 гривень. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 4 000, 00 гривень слід відмовити, враховуючи принципи розумності та справедливості і недоведеність та необґрунтованість вимог в цій частині. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, враховуючи положення ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 570, 39 гривень пропорційно до задоволеної частини вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial