Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

В червні 2018р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2, 3) до відповідачки [PERSON], в якому просив суд: стягнути з відповідачки на свою користь суму заборгованості за договором позики від 31 травня 2018р. (далі по тексту - договір позики) в розмірі 185000,0 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 31 травня 2018р. між сторонами було укладено договір позики, за яким позивачем було надано відповідачці позику в розмірі 185000,0 грн., яку остання зобов'язувалася повернути в строк до 06 червня 2018р., зі сплатою відсотків у розмірі 1,0 % річних. Однак, отримані грошові кошти відповідачка по теперішній час в добровільному порядку не повернула. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 липня 2018р. у справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін. До судового засідання представник позивача подав на адресу суду клопотання, в якому просив суд проводити розгляд справи за відсутності сторони позивача, заявлені позовні вимоги сторона підтримує в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка, про час і місце судового розгляду оповіщалася у встановленому законом порядку, за місцем своєї реєстрації, у судове засідання не з'явилася, про поважність причин неявки суду не повідомила та не просила розглядати справу у її відсутність, свого представника до суду не направила, у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження строк, відповідачка відзив на позов не подавала. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ч. 1 ст. 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 31 травня 2018р. між сторонами було укладено договір позики, відповідно до п. 1 якого позивач передав відповідачці, а остання отримала від нього грошові кошти в сумі 185000,0 грн., та зобов'язувалась повернути позику у вищезазначеній сумі позивачу, в строк та на умовах, передбачених цим договором. Позичальник зобов'язується повернути отриману ним суму позики, зазначену в п. 1 цього договору, в повному обсязі в строк до 06 червня 2018р. включно, в порядку та на умовах передбачених даним договором. За згодою сторін цей термін може бути продовжено, про що сторони укладають і посвідчують нотаріально додатковий договір до цього договору (п. 2 договору позики). Згідно п. 3 договору позики, сторони підтверджують, що до підписання цього договору позикодавець передав, а позичальник отримав від позикодавця всю суму коштів, зазначену в п. 1 цього договору, що є підтвердженням повного виконання позикодавцем належним чином зобов'язань щодо передачі суми грошей за цим договором. За змістом п. 4, 5 договору позики, за домовленістю сторін позика є процентною та становить 1% річних. Початок терміну нарахування відсотків починається з дати видачі коштів і закінчуються датою повернення коштів в погашення позики. Відсотки нараховуються і сплачуються позикодавцю по закінченню терміну позики. Сторони свідчать, що одержання позики не пов'язано зі здійсненням підприємницької діяльності будь - якої зі сторін. Договір відповідає дійсним намірам сторін, укладений при ясній пам'яті, внаслідок добровільного волевиявлення сторін. Судом встановлено, що факт передання позивачем відповідачці грошових коштів у сумі 185000,0 грн. підтверджується п. 3 укладеного між сторонами договору позики. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно положень ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідачка свої зобов'язання за договором позики не виконала, сума позики залишається неповернутою, а тому оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 185000,0 грн. - сума позики. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню, судовий збір у розмірі 1850,0 грн.

Outcome: approved