Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-18 00:00:00

В січні 2014 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частку будівельних матеріалів, використаних при будівництві житлового будинку, посилаючись на те, що в період шлюбу з відповідачем ними спільно було придбано житловий будинок по вул. Базарна, № 33 в с. Берестя Новоселицького району. В 2004 році вони звалили старий будинок та на його місці самовільно, за спільні сімейні кошти побудували новий житловий будинок літера «Є». В 2012 році вона дізналася про те, що рішенням Новоселицького районного суду від 04 січня 2010 року їх шлюб розірваний. Оскільки, відповідач в добровільному порядку відмовляється розділити спільну сумісну власність, просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку будівельних матеріалів, використаних при будівництві вказаного житлового будинку вартістю 109825 гривень 22 копійки та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору в сумі 1098 гривень 30 копійок, вартості проведеної судово-будівельної експертизи в сумі 3085 гривень та витрат на правову допомогу в сумі 1500 гривень. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги. Відповідач позов не визнав та пояснив суду, що дійсно під час шлюбу з позивачкою в 2004 році вони самовільно почали будівництво житлового будинку літера «Є» по вул. Базарна, № 33 в с. Берестя Новоселицького району, у зв’язку із чим, позивачка набула право власності на 1/2 частку будівельних матеріалів, використаних при будівництві даного житлового будинку, за виключенням матеріалів використаних при проведенні стяжки підлоги на 2-му поверсі будинку, електропроводки, водопровідних труб, труб для отеплювання і водовідведення та гіпсокартонних плит, оскільки вказані будівельні матеріали були придбані ним за особисті кошти після розірвання шлюбу. Разом з тим, шлюб між ними розірваний 04 січня 2010 року, у зв’язку із чим просив відмовити в задоволенні позову за пропуском позивачкою строку позовної давності. Свідок [PERSON] показав суду, що є батьком позивачки [PERSON], яка спільно з її колишнім чоловіком [PERSON] під час їх шлюбу придбали домоволодіння по вул. Базарна, № 33 в с. Берестя Новоселицького району. В 2004 році вони звалили старий будинок в якому, вони проживали та на його місці самовільно почали будівництво нового житлового будинку літера «Є». На той час робочі, яких він наймав виконали всі будівельні роботи, за виключенням проведення стяжки підлоги на 2-му поверсі будинку, електропроводки, водопровідних труб, труб для отеплювання і водовідведення та гіпсокартонних плит, оскільки вказані матеріали були придбані відповідачем та будівельні роботи були виконані останнім після розірвання шлюбу з позивачкою. Свідок [PERSON] показав суду, що в 2004 році працював водієм. Будучи в дружніх стосунках з [PERSON], останній найняв його для перевезення блоків з с. Магала в с. Берестя Новоселицького району, для будівлі житлового будинку його доньки, яка перебувала на той час в шлюбі. Свідки [PERSON] та [PERSON] показали суду, що вони в 2004 році працювали різноробочими на будівництві житлового будинку, який знаходився по вул. Базарна, № 33 в с. Берестя Новоселицького району. Для роботи на вказаному будівництві їх найняв [PERSON], він же й оплачував виконані ними роботи. На вказаному будівництві вони виконали всі будівельні роботи, крім проведення стяжки підлоги на 2-му поверсі будинку, електропроводки, водопровідних труб, труб для отеплювання і водовідведення та гіпсокартонних плит. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов’язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ч.1 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Об’єктом власності особи може бути зокрема житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 368 ч. 3 ЦК України та ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя. Названі норми матеріального права підтверджують існування факту спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України та ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з’ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім’я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно положень ч. 3 ст. 331 ЦК України, до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 24 січня 1998 року по 04 січня 2010 року. За період шлюбу, розпочинаючи з 2004 року, ними самовільно за спільні кошти було побудовано житловий будинок літера «Є» по вул. Базарна, № 33 в с. Берестя Новоселицького району, за виключенням проведення стяжки підлоги на 2-му поверсі будинку, електропроводки, водопровідних труб, труб для отеплювання і водовідведення та гіпсокартонних плит, оскільки вказані матеріали були придбані відповідачем та будівельні роботи були проведенні ним після розірвання шлюбу з позивачкою. З довідки Берестянської сільської ради Новоселицького району № 525 від 23 серпня 2013 року вбачається, що за вказаним господарством рахується земельна ділянка 0,50 га, з яких 0,25 га надано під будівництво та обслуговування житлового будинку. З копії погосподарської книги Берестянської сільської ради Новоселицького району вбачається, що станом на 2004 рік у вказаному господарстві були зареєстровані [PERSON], [PERSON] та їх донька [PERSON]. З висновку судової будівельно-технічної експертизи № 793 від 21 жовтня 2014 року вбачається, що відсоток готовності житлового будинку літера «Є», який розташований по вул. Базарна, № 33 в с. Берестя Новоселицького району становить – 86%. Вартість будівельних матеріалів, виробів та конструкцій використаних під час будівництва спірного будинку за виключенням матеріалів використаних при проведенні стяжки підлоги на 2-му поверсі будинку, електропроводки, водопровідних труб та труб для отеплення і водовідведення та гіпсокартонних плит, станом на 21 жовтня 2014 року становить 219650 гривень 44 копійки, вартість 1/2 частки вищевказаних матеріалів складає – 109825 гривень 22 копійки. Враховуючи, що сторони не набули право власності на новозбудований житловий будинок, оскільки вказаний будинок був побудований ними самочинно, будівництво не завершено та будинок не зданий в експлуатацію, право власності на дане нерухоме майно не було зареєстровано, то право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі його будівництва (частина третя статті 331 ЦК України). Приймаючи до уваги, що сторонами матеріали та обладнання для будівництва житлового будинку літера «Є» по вул. Базарна, № 33 в с. Берестя Новоселицького району, окрім матеріалів використаних при проведенні стяжки підлоги на 2-му поверсі будинку, електропроводки, водопровідних труб та труб для отеплювання і водовідведення та гіпсокартонних плит, були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів, то кожен з них має право на 1/2 частку будівельних матеріалів використаних при будівництві вказаного будинку. Зважаючи на те, що відповідач на визнає право власності позивачки на її частку будівельних матеріалів, використаних при будівництві житлового будинку та відмовляється від добровільного розподілу спільної сумісної власності, суд оцінюючи у сукупності дослідженні докази, вважає позовні вимоги обґрунтованими, у зв’язку із чим позов підлягає задоволенню. У задоволенні клопотання відповідача про відмову в позові за пропуском строку позовної давності, суд вважає, що слід відмовити виходячи з наступного. За змістом вищевказаних норм законодавства право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не можу бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зі змісту ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до роз’яснень, викладених у п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред’явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорююється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб’єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Стаття 392 ЦК України не регулює правовідносини щодо самочинно збудованого нерухомого майна. Оскільки позови про визнання права власності, що пред’явлені на підставі статті 392 ЦК України, пов’язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюється правила про позовну давність. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року передбачено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Матеріалами справи встановлено, що відповідач не визнає право власності позивачки на 1/2 частку будівельних матеріалів придбаних ними на спільні сімейні кошти та використаних при будівництві житлового будинку літера «Є», посилаючись на пропуск останньої строку позовної давності. Приймаючи до уваги, що позивачкою позов пред’явлений до суду у зв’язку із невизнанням її права відповідачем та вказані правовідносини пов’язані з невизначеністю відносин права власності позивачки щодо свого майна, то на даний позов не поширюється правила про позовну давність. Крім цього, з рішення Новоселицького районного суду від 04 січня 2010 року та матеріалів цивільної справи за позовом відповідача до позивачки про розірвання шлюбу вбачається, що розгляд вказаної справи був проведений у заочному порядку без участі позивачки та судові повістки на її адресу про виклик до суду отримував сам же відповідач. Позивачці ж про наявність вказаного судового рішення стало відомо в 2012 році, що підтверджується наявною відміткою в її паспорті про припинення шлюбу, актовий запис № 07 від 14 лютого 2012 року. Тому, суд вважає, що саме з цього часу позивачка довідалася або могла довідатися про порушення свого справа щодо відмови відповідача визнати її право власності на будівельні матеріали. За вказаних обставин посилання відповідача про відмову у позові та застосування судом строку позовної давності є безпідставним. Виходячи з змісту ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до положень ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов’язаних з розглядом справи, до яких належать витрати на правову допомоги та витрати, пов’язані з проведенням судових експертиз. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки, понесені останньою судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1098 гривень 30 копійок та витрати пов’язані з проведенням судово-будівельної експертизи в сумі 3085 гривень. Крім цього, із урахуванням положень ст. 84 ЦПК України та часу участі представника позивачки у судових засіданнях по даній справі, який складає 3 години 20 хвилин, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки витрати на правову допомогу у вигляді оплати послуг представника – адвоката в сумі 1500 гривень, розмір яких не перевищує граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, передбачений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». На підставі ст.ст. 41, 64 Конституції України, ст.ст. 257, 261, 319, 321, 328, 331, 368, 372, 391, 392 ЦК України, ст.ст. 60, 70 СК України, ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», суд

Outcome: approved