Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

В січні 2018 року позивач звернулась до суду з позовом до ПАТ «КБ «Приватбанк» про визнання припиненим зобов`язання з 23.12.2015 року за кредитним договором №K3T0GK15005365, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , визнання припиненим договору іпотеки квартири від 10.01.2007 року, реєстровий номер №127, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , зняття заборони, реєстровий номер №128, накладеної на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно договору іпотеки від 10.01.2007 року, що укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] безпідставно отриманих банком коштів в розмірі 27 300,23 дол. США. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] заявлені вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що 10.01.2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №K3T0GK15005365, зі строком дії до 10.01.2027 року, за умовами якого позивач отримала кредит в розмірі 94 500 дол. США. з метою забезпечення виконання зобов`язань по вказаному договору, між позивачем та відповідчем було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира за адресою: [ADDRESS] . 25.11.2011 року. Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було винесено рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором №K3T0GK15005365 від 10.01.2007 року, яа станом на 10.06.2009 року складала 729 516,25 грн., що еквівалентно 95 862,84 дол. США. Таким чином, реалізувавши своє право на звернення до суду з позовною заявою про дострокове стягнення заборгованості ПАТ КБ «Приватбанк», у відповідності до умов договору, в односторонньому порядку змінило строк викнання основного зобов`язання. Як вбачається з виписки по рахунку позивача, у період з 14.12.2011 та по 31.08.2017 року, позивачем на рахунок банку було внесено 123 163,07 дол. США, що на 27 300,23 дол. США більше, ніж визначена судом заборгованість. Таким чином, позивач вважає, що кредитні правовідносини, які виникли на підставі описаного кредитного договору, мають бути визнані припиненими у зв`язку із їхналежним виконанням [PERSON] , а відтак необхідно визнати припиненим і договір іпотеки, при цьому знявши з неї заборону за реєстраціним номером №128. Крім того, сума 27 300,23 дол. США сплачена на рахунок банку за відсутності договірного характеру правовідносин, а тому є надлишковою та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Представник відповідача Хитрова Л.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні, вказавши, що сплата [PERSON] 123 163,07 дол. США відбувалась не на виконання рішення Жовтневого суду від25.11.2011 року, а на підставі додаткових угод №1, №2, якими внесено зміни до кредитного договору №K3T0GK15005365 від 10.01.2007 року в частині розміру щомісячних платежів та реструктуризації заборгованості шляхом її зменшення. Таким чином, кредитні зобов`язання не можна визнати припиненими, оскільки вони не виконані в повній мірі позивачем. Решта вимог позивача, також не підлягає задоволенню, оскільки вони є похідними. Заслухавши сторони по справі, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку про відмову у її задоволенні з наступних підстав. 10.01.2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №K3T0GK15005365, зі строком дії до 10.01.2027 року, за умовами якого позивач отримала кредит в розмірі 94 500 дол. США (а.с.6-8). З метою забезпечення виконання зобов`язань по вказаному договору, між позивачем та відповідчем було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира за адресою: [ADDRESS] . 25.11.2011 року (а.с.9-11) та накладено заборону на відчуження вказаного нерухомого майна (а.с.12). Банк свої збов`язання за вказанрим кредитним договором виконав, надавши кридитні кошти [PERSON] , що не оспорюється сторонами по справі, проте [PERSON] взяті на себе зобов`язання не виконувала належним чином, в результаті чого утворилась заборгованість. 25.11.2011 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська ухвалено рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено частково, стягнуто заборгованість у розмірі 729 516,25 грн. (а.с.55). 15.11.2011 року між сторонами по справі укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №K3T0GK15005365 від 10.01.2007 року, якою було внесено зміни до договору в частині розміру щомісячних платежів до 1409,21 дол. США та реструктуризації заборгованості шляхом її зменшення (а.с.56), тому, як вбачається з додатку 1 до додаткової угоди №1 та розрахунку заборгованості, саме за цією додатковою угодою №1 позивачем вносились щомісячні платежі з метою погашення за кредитним договором, а не в силу рішення суду, на яке посилається позивач. 02.04.2015 року між сторонами укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору №K3T0GK15005365 від 10.0.12007 року, якою внесли зміни до договору в частині розміру щомісячних платежів до 1 378,97 дол. США та реструктуризації заборгованості шляхом її зменшення на 9 355,38 дол. США (а.с.62). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України). за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ПК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України). Будь-які рішення суду чи домовленості сторін про припинення зобов`язання виконанням договору, проведеним належним чином відсутні. Рішення суду про часткове задоволення позову банку стягнення заборгованості не є рішенням про припинення будь-яких зобов`язань за кредитним договором та договором іпотеки. Більш того, дане рішення не виконувалось позивачем. Тому, навіть за наявності рішення суду зобов`язання не припиняється, оскільки сторони в двосторонньому порядку погодили зміни до кредитного договору вже після ухваленого рішення та виконували зазначені додаткові угоди. Таким чином, за наявності неповного виконання позивачем своїх зобов`язань за договором, станом на 02.08.2017 року заборгованість становить 101 259,83 дол. США. що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.65-74). Тому, до даних правовідносин не може бути застосована норма ст. 599 ЦК України, оскільки виконання договору на момент розгляду справи у суді не проведено належним чином. Суд критично ставиться до доводів позивача щодо закінчення строку кредитного договору у зв`язку із зверненням ПАТ КБ «Приватбанк» з позовом до суду про дострокове стягнення заборгованості, а відтак між сторонами існували лише невиконані зобов`язальні правовідносини до 23.12.2015 року, тому додаткові угоди до кредитного договору від 15.11.2011 року та від 02.04.2015 року є нікчемними, так як вони укладені після закінчення строку кредитного договору, оскільки Верховним Судом у постанові від 05.03.2019 року у справі №5017/1987/2012 визначено на підставі правових позицій, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9518/12 і від 23.05.2018 року у справі №910/1238/17, що юридичний факт пред`явлення банком до позичальника вимоги про дострокове погашення кредиту не припиняєна майбутнє всі без винятку зобов`язальні правовідносини сторін за кредитним договором; банк не позбавляється права на отримання процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою на підставі кредитноо договору у зв`язку із простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, нарахування яких охоплюється диспозицією норми ч. 2 ст. 625 ЦК України. Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року по справі №444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що припис абз.2 ч.1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України, так як в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тобто пред`явлення вимоги банком до позичальника є зміною строку виконання зобов`язання, а не припиненням зобов`язання, та стосується строків нарахування процентів. Разом з тим, у постанові від 23.05.2018 року по справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що положеннями ч.1 ст. 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, тоді як ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлено наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Таким чином, у справі № 910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття «проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами» та «проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами», причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України. Отже, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавпем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. Позивач стверджує, що нею було виконано рішення суду про дострокове стягнення заборгованості 23.12.2015 року, фактично починаючи з 25.11.2011 року з моменту ухвалення судового рішення, при цьому без відкриття виконавчого провадження. Тобто позивач наполягає, що вона виконувала рішення суду протягом чотирьох років. Виходячи із таких міркувань позивача, банк не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою на підставі пунктів 7.4 кредитного договору №K3T0GK15005365 від 10.01.2007 року у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання (невиконання рішення суду), оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини 2 статті 625 ЦК України, а тому, позовні вимоги про припинення зобов`язання є передчасними та не можуть бути задоволені. Враховуючи те, що відсутні підстави вважати припиненими зобов`язання за кредитним договором, тому не можуть бути задоволені і похідні вимоги позивача щодо припинення договору іпотеки та зняття заборони на відчуження предмету іпотеки, а також не можуть бути задоволені і вимоги щодо стягнення безпідставно отриманих коштів в розмірі 27 300,23 дол. США в порядку ст. 1212 ЦК України, оскільки станом на 23.12.2015 року між сторонами вже було укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed