Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

В травні 2017 року до суду надійшов зазначений позов. Позов обґрунтований тим, що [PERSON] та [PERSON] з 17.03.1984 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 13.04.2010 року було розірвано. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства за спільні кошти позивача та відповідача, в період з 1984-1986 роки побудовано житловий будинок, який розташований за адресою: вул. Фрунзе, буд. 56а, с. Матюші Білоцерківського району Київської області. Посилаючись на те, що названий будинок являється обєктом права спільної сумісної власності подружжя, позивач просила здійснити поділ спільного майна подружжя, виділити їй у власність 1/2 частину будинку по вул. Фрунзе, буд. 56а в с. Матюші Білоцерківського району Київської області вартістю 20 082 грн., виділити у власність [PERSON] 1/2 частину будинку по вул. Фрунзе, буд. 56а в с. Матюші Білоцерківського району Київської області вартістю 20 082 грн., а також судові витрати покласти на відповідача. 09.06.2017 року судом відкрите провадження по справі та призначено судовий розгляд. В судове засідання призначене на 17.07.2017 року сторони зявились, однак відповідач звернувся до суду із клопотанням про його відкладення в звязку з необхідністю звернення за правовою допомогою. Суд задовольнив зазначене клопотання та відклав судовий розгляд на іншу дату. 28.08.2017 року сторони в судове засідання не зявились вперше, тому суд відклав судовий розгляд на 31.10.2017 року. 31.10.2017 року в судове засідання зявились позивач, його представник [PERSON], та відповідач. Позивач позов підтримала та пояснила суду, що у 80-х та 90-х роках вона працювала дояркою, а відповідач трактористом-комбайнером в колгоспі села Матюші, з відповідачем вони проживали разом з 1983 року, а шлюб уклали в 1984 році. Спільний будинок вони побудували разом в період з 1983 по 1985 роки. Відповідач проти задоволення позову заперечував та пояснив суду, що позивач з березня 1985 року перебувала в декреті, при цьому підтвердив викладені нею обставини щодо їх місця роботи та спільного проживання. На даний час він проживає в будинку з новою дружиною, яка не зареєстрована в ньому. Заслухавши пояснення сторін, представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 17.03.1984 року сторони зареєстрували шлюб, про що видано свідоцтво про шлюб (повторно) від 24.08.2008 року. В судовому засіданні сторони визнали, що з 1983 року проживали разом, а спірний будинок побудований протягом 1983-1985 року. Також, судом встановлено, що згідно свідоцтва № 544 від 17.10.1996 року відповідач набув право власності на спірний будинок. 13.04.2010 року шлюб між сторонами розірваний, про що видано свідоцтво про розірвання шлюбу від цієї дати. За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (офіційне тлумачення частини першої статті 58 викладене в аб. 2 ч. 2 рішення Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09.02.99). Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин слід застосовувати редакцію Кодексу про шлюб і сімю України чинну на момент їх виникнення. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. При цьому до спільного майна подружжя не належить роздільне майно подружжя, перелік якого міститься в ст. 24 Кодексу про шлюб і сім'ю України. Зокрема, це майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу (ч. 1 ст. 29 Кодексу про шлюб та сімю України). В силу ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сімю України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити, оскільки Кодекс про шлюб та сімю України не відносив спірний будинок до роздільного майна подружжя, а право власності на нього набуте за час шлюбу. Посилання відповідача на те, що позивач перебувала в березні 1985 року у декретній відпустці, суд оцінює критично, оскільки згідно ч. 2 ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України, подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тобто з відповідача на користь позивача слід стягнути 640 гривень сплаченого судового збору.

Outcome: approved