Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

В січні 2014р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ТОВ «Хенкель Україна», третя особа: ГО «Захист прав споживачів, що введені в оману», в якому просив суд: визнати, що своїми діями з реалізації товару із зазначенням слів - «Збирай валізу, отримуй подарунки», після закінчення терміну проведення акції відповідач ввів в оману та порушив права позивача, як споживача. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 01 липня 2013р. заради участі в акції він придбав акційний шампунь «Shauma», об'ємом 380 мл., вироблений відповідачем, однак вже вдома після ознайомлення із правилами акції виявив, що акція закінчилася напередодні. На думку позивача, внаслідок порушення відповідачем вимог ч. 1 ст. 151 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» шляхом поширення неточних відомостей та замовчування окремих фактів щодо строку проведення акції, позивач був введений в оману відповідачем, у зв'язку з чим він вимушений був звернутись до суду за захистом свого порушеного права. В судове засідання 17 лютого 2014р. позивач не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Представники відповідача просили розглянути справу за відсутності позивача. В судове засідання 11 березня 2014р. сторони не з'явилися, про час та місце розгляду справи оповіщалися в установленому законом порядку. Сторонами було подано заяви про розгляд справи у їх відсутність, при цьому відповідачем були надані письмові заперечення на позов, у яких відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову. Третя особа, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, свого представника до суд не направила, заперечення на позов не подавалися. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просив суд визнати, що своїми діями з реалізації товару із зазначенням слів - «Збирай валізу, отримуй подарунки», після закінчення терміну проведення акції відповідач ввів в оману та порушив права позивача, як споживача. Разом з тим, позивач не довів придбання товару заради участі в акції, неможливості отримати необхідні відомості про умови проведення акції з інформаційних матеріалів у магазині та від продавців магазину, а також не довів факт придбання 01 липня 2013р. акційного товару - шампуню «Shauma». Доданий позивачем до позовної заяви фіскальний чек не може вважатися належним доказом цих обставин, оскільки містить лише найменування товару «Shauma», але в ньому відсутня вказівка на придбання саме акційного товару з акційним стікером. Позивач також не навів переконливих доказів подання відповідачем інформації у нечіткий, незрозумілий чи двозначний спосіб. Доводи позивача про неможливість відкриття акційного стікеру без пошкодження спростовуються фотографіями відкритого стікеру, доданими до позовної заяви. Таким чином, позовні вимоги у даній справі не доведено. Звертаючись до суду із позовом, позивач обґрунтував свої вимоги положеннями ч. 1 ст. 151 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», згідно якої поширенням інформації, що вводить в оману, є повідомлення суб'єктом господарювання, безпосередньо або через іншу особу, одній, кільком особам або невизначеному колу осіб, у тому числі в рекламі, неповних, неточних, неправдивих відомостей, зокрема внаслідок обраного способу їх викладення, замовчування окремих фактів чи нечіткості формулювань, що вплинули або можуть вплинути на наміри цих осіб щодо придбання (замовлення) чи реалізації (продажу, поставки, виконання, надання) товарів, робіт, послуг цього суб'єкта господарювання. Вказана норма міститься у Главі 3 Закону «Створення перешкод суб'єктам господарювання у процесі конкуренції та досягнення неправомірних переваг у конкуренції». При цьому, згідно ч. 3 ст. 1 Закону терміни, які вживаються для цілей цього Закону, визначені Законом України «Про захист економічної конкуренції». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист економічної конкуренції» економічна конкуренція (конкуренція) - це змагання між суб'єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб'єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб'єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб'єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку. Позивач не є суб'єктом господарювання, тому він не може бути суб'єктом конкуренції. Отже, положення ч. 1 ст. 151 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» не можуть регулювати спірні правовідносини. Звертаючись із позовом у даній справі, позивач просив суд визнати, що своїми діями відповідач ввів його в оману та порушив його права. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. У ст. 1 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed