Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

В червні 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Свої вимоги мотивувала тим, що шлюбні відносини із відповідачем припиненні, спільне господарство не ведеться, відновлення подружніх відносин, збереження сім`ї неможливо у зв`язку із різними поглядами на життя, різними характерами та інтересами. Від шлюбу сторони мають дитину: сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, 23 червня 2015 року. Позивач зазначає, що утримання спільної дитини сторін проводиться за рахунок її коштів. На даний момент позивач знаходиться у відпустці по догляду за дитиною інвалідом. У зв`язку з хворобою сина [PERSON] , він потребує постійного лікування та підтримуючої терапії. Витрати на таке лікування складає орієнтовно 6700,00 грн на місяць. Зважаючи на те, що позивач не має наразі реальної можливості матеріально забезпечити дитину в повній мірі, тому змушена звернутись до суду. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25 червня 2018, відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. Позивач подала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач подав до суду заяву, в якій зазначив, що просить провести розгляд справи за його відсутності, підтримує та не заперечує щодо задоволення вимог позивача про розірвання шлюбу. Також зазначив, що позовні вимоги щодо стягнення аліментів просить задовольнити частково у розмірі 1000,00 грн в твердій грошовій сумі. Також відповідач скористався своїм процесуальним правом та подав відзив до суду, в якому зазначив, що позов в частині стягнення аліментів є необґрунтованим, так як цифри, які подані позивачем на лікування дитини, нічим не підтверджуються, що стосується вартості послуг на лікування та плата лікарям. Зауважив, що на даний час ніде не працює, постійного доходу не має, перебивається тимчасовими заробітками, проживає з батьками пенсіонерами, та вказана сума аліментів є для нього непід`ємним тягарем. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 23 липня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] , було зареєстровано шлюб, про що було складено відповідний актовий запис № 56, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деражнянського районного управління юстиції у Хмельницькій області 23 липня 2011 року. Крім того, судом встановлено, що у сторін є дитина: син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві 23 червня 2015 року. Під час розгляду справи судом встановлено, що шлюбні відносини між позивачем та відповідачем по справі припинені, спільне господарство не ведеться, відновлення подружніх відносин, збереження сім`ї неможливо. Згідно роз`яснень, викладених у пп. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Враховуючи те, що розлад в сім`ї викликаний серйозними причинами і носить стійкий характер, який виключає відновлення колишніх сімейних відносин, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, у зв`язку із цим приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині. Згідно заяви [PERSON] від 17.01.2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Деражнянського районного нотаріального округу Хмельницької області, зареєстровано в реєстрі за № 19, відповідач надав згоду на зміну прізвища дитини сторін з « [PERSON] » на « [PERSON] ». На підставі вищезазначеного, повторно видано свідоцтво про народження дитини - [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві 09 лютого 2019 року. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] має хронічне захворювання, що підтверджується висновком № 470 від 10.03.2015 року, диспансерним оглядом від 18.04.2018 року, витягом з історії хвороби від 31.01.2017 року. Окрім того було направлено на проведення операції 02.07.2018 року для видалення пахової кили, що підтверджується направленням на госпіталізацію № 206. В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства», передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя та праці. Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові Цивільного касаційного суду Верховного Суду від 04.07.2018 р. по справі № 490/4522/16-ц. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. [PERSON] посилається на те, що на утримання дитини необхідно аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 5000,00 грн, щомісячно, починаючи з дати подання позовної заяви до досягнення дитиною повноліття, оскільки позивач на даний момент знаходиться у відпустці по догляду за дитиною інвалідом, що підтверджується довідкою № 107 про потребу дитини (дитини інваліда) у домашньому догляді. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до частин 3, 4 п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 % заробітної плати цієї особи. Позивачем надано докази наявності у неповнолітнього [PERSON] , [INFO] особливостей розвитку, хронічних захворювань, що впливає на обчислення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Окрім того позивачем неодноразово надано в якості доказів квитанції та чеки щодо витрат на лікування дитини. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідач зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття, створювати необхідні умови для її розвитку та життя нарівні з позивачем, тобто витрати на утримання дітей мають нести спільно обоє батьків. При визначенні розміру аліментів на утримання дітей слід враховувати, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси всіх осіб та має брати до уваги інтереси не тільки позивача, але й відповідача. Прожитковий мінімум для дитини відповідного віку встановлюється Законом України про держаний бюджет на відповідний рік. Так, ст. 7 Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік», встановлено прожитковий мінімум для дітей віком дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст.79 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Відповідач зазначив, що не має тимчасового заробітку, так як ніде не працює на даний час, проживає з батьками пенсіонерами проте жодних відповідних доказів не надав. Також відповідач позовні вимоги в частині аліментів визнав частково, просить задовольнити стягнення з нього аліментів у розмірі 1000,00 грн в твердій грошовій сумі. Відповідно до п. 13 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 146 від 26.02.1993, утримання аліментів провадиться з суми заробітку (доходу), що належить особі, яка сплачує аліменти, після утримання з цього заробітку (доходу) податків. Судом не встановлено наявності у відповідача витрат, що перевищують його заробіток (дохід). Враховуючи матеріальний стан відповідача, з урахуванням обставин справи, суд вважає за можливе стягнути аліменти з відповідача в розмірі 3000,00 грн на утримання неповнолітньої дитини. Такий розмір аліментів відповідає вимогам розумності та є співмірний витратам, які мають нести батьки на утримання дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки під час розгляду справи відповідач визнав позов частково і таке визнання позову не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial