Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

В травні 2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] , у якій, позивач прохала суд визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , яка є спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , а також стягнути судові витрати по справі. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 28.09.1990 року між сторонами укладено шлюб та за час шлюбу сторонами за сумісні кошти було набуто спільне майно - вищевказана квартира. Рішенням суду 25.07.2019 року шлюб між сторонами розірвано. Оскільки квартира хоча і оформлена на відповідача, в дійсності належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності, позивач просить задовольнити позовні вимоги. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22.09.2020 року по справі відкрито спрощене провадження без повідомлення сторін. Відповідач надав суду відзив, у якому проти позову заперечував, прохав відмовити у його задоволенні, зазначав що позивачкою свідомо занижено вартість спірного майна, однак відповідач готовий компенсувати його вартість у грошовому еквіваленті, з метою збереження за собою квартири вцілому. Виклик сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, у порядку спрощеного провадження не здійснювався, справа розглядалася за наявними у справі матеріалами. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особі має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 28.09.1990 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 28.09.1990 року відділом ЗАГС Ленінської райради народних депутатів м.Дніпропетровська, актовий запис № 1395 (а.с.). [INFO] у подружжя [PERSON] та [PERSON] , народилася донька - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 19 травня 2011 Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 508. 12.11.2002 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] на ім`я відповідача [PERSON] . Отже спірне майно сторони набули у період шлюбу. Вказаний факт підтверджується витягом з реєстру нерухомого майна.? Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2019 року шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Згідно з ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За положенням ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Статтями 69-71 СК України визначено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання (п.23). Крім того, в п. 25 постанови роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. 4, 5 ст.71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення одного з подружжя до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно в їх спільній частковій власності. При цьому, суд виходить з того, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. Аналогічна правова позиція також висловлена у постановах в постановах Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі 6-843цс17 та Верховного Суду від 06.02.2018 року 61-2446св18, 07.02.2018 року у справі 61-524св18, 19.06.2019 року у справі 621/302/15-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17. Таким чином, суд вважає встановленим та доведеним, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки придбана ними в період шлюбу та за спільні кошти, незалежно від того, що оформлена та зареєстрована за відповідачем. Відповідач презумпцію спільності майна подружжя, що є його прямим обов`язком, належними та допустимими доказами не спростував. Обставин, які б свідчили про те, що спірна квартира є особистою власністю відповідача, судом не встановлено. Таким чином, спірна квартира належить сторонами в рівних частках. Підстав для відступлення від принципу рівності часток подружжя в спільному майні суд не встановив. Посилання відповідача на невідповідність наданої оцінки дійсній вартості квартири, судом відхиляються оскільки вказані обставинине входять до предмету доказування по справі. Також суд виходить з того, що спірна квартира є неподільною, позивач вимог про отримання грошової компенсації замість своєї частки на даний час не заявляє. А відтак, розглядаючи справу відповідно до ст. 13 ЦПК України в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про визнання за позивачем в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя права власності на 1/2 ідеальну частку спірної квартири. Враховуючи викладене, позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути в рахунок сплати судового збуру суму у розмірі 3 500 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved