Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-19 00:00:00

\~ \~ \~ \~ В січні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про вселення, усунення перешкод користування квартирою, встановлення порядку користування квартирою, в якому просила вселити її, [PERSON] разом з неповнолітньою дитиною [PERSON], [INFO], в квартиру [ADDRESS] (колишня вулиця Чапаєва) с. Партизанське Дніпровський район Дніпропетровська область; зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні нею, [PERSON] квартирою №9 в будинку №3 по вул. Центральній (колишня вулиця Чапаєва) с. Партизанське Дніпровський район Дніпропетровська область, шляхом передачі їй комплекту ключів від вказаної квартири; зобов'язати [PERSON] не перешкоджати їй, [PERSON] у користуванні квартирою; встановити наступний порядок користування квартирою: виділивши їй, [PERSON] у користування житлову кімнату площею 15,8 кв.м. та кладову площею 0,8 кв.м. (приміщення №3 згідно з планом квартири, що міститься в Технічного паспорту на квартиру), виділити [PERSON] у користування житлову кімнату площею 12,4 кв.м., інші приміщення - кухню, коридор, вбиральню, ванну кімнату, комору (приміщення №4 згідно з планом квартири, що міститься в Технічному паспорті на квартиру), а також балкон (терасу) та лоджію залишити у спільному користуванні співвласників; стягнути з [PERSON] на її, [PERSON] користь суму сплаченого судового збору в розмірі 704,80 грн. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Відповідач [PERSON] та його адвокат за договором про надання правової допомоги [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Вислухавши сторони, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, ознайомившись з відзивом на позов, відповіддю на відзив, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що з 15 серпня 1998 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2015 року було розірвано (а.с.13). Під час сімейно-шлюбних відносин у подружжя народився син [PERSON], [INFO]. Під час шлюбу, за спільні кошти подружжям була придбана квартира [ADDRESS] загальною площею 52,5 кв.м., житловою площею 28,2 кв.м. Договір купівлі-продажу квартири від 15 квітня 2014 року був оформлений на імя [PERSON]. Оскільки угоди про добровільний поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя не було досягнуто, [PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ майна. Так, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2016 року між подружжям [PERSON] та [PERSON] було розділено спільне сумісне майно, набуте під час їх шлюбу, а саме: квартиру [ADDRESS], житловою площею 28,2 кв.м., загальною площею 52,5 кв.м., визнавши за [PERSON], [INFO], паспорт серії АК №345327 виданий Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 10 листопада 1998 року, ідентифікаційний номер [NUMBER] та [PERSON], [INFO], паспорт серії АЕ №256793 виданий 19 квітня 1996 року Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, ідентифікаційний номер [NUMBER], право власності за кожним на 1/2 частину вищезазначеного майна (а.с.10-12). В спірній квартирі проживає відповідач [PERSON], позивачка разом з сином проживає в орендованому житлі, оскільки відповідач постійно створює перешкоди у користуванні квартирою, відібрав ключі. Позивачка та її неповнолітній син позбавлені можливості користуватися житлом, що належить [PERSON] на праві спільної часткової власності та змушені проживати на квартирах, додатково сплачуючи за житло, що в свою чергу призводить до матеріальних збитків. Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу Української PCP, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як роз'яснено в п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Згідно Технічного паспорту на квартиру виготовленого станом на 18 квітня 2017 року, спірна квартира складається з наступних приміщень: 1-а кімната площею 15,8 кв.м., 2-а кімната площею 12,4 кв.м., кухня площею 7,8 кв.м., санвузл площею 1,4 кв.м., ванна кімната площею 2,3 кв.м., коридор площею 8,0 кв.м, комора площею 0,8 кв.м., комора 0,8 кв.м., а також квартира обладнана терасою площею 0,5 кв.м. та лоджією площею 2,7 кв.м., загальною площею 52,5 кв.м., житловою площею 28,2 кв.м. (а.с.15-18). Відповідно до ст. 364 ЦК України, кожен співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду від 25 грудня 1995 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998) № 15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною часткою власності, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 03.04.2013 року № 6-12цс13, виходячи з аналізу зазначеної правової норми (ст. 358 ЦУ України) слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи з його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них. Статтею 155 ЖК України\~закріплені гарантії прав громадян, які мають у власності жилий будинок, квартиру, згідно яких жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою). За твердженням позивачки відповідач не визнає її право власності в спірній квартирі та створює перешкоди у користуванні, які вона просить усунути в судовому порядку шляхом її вселення разом з дитиною. Статтею 41 Конституції України\~та ст.1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з п. 1\~ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованою\~Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 27 Конвенції «Про права дитини», дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У судовому\~засіданні встановлено,\~що домовленість\~між сторонами\~з приводу\~порядку володіння\~та користування\~спірною квартирою\~відсутня,\~також не\~заперечувався самим\~відповідачем факт\~позбавлення позивачки,\~разом з дитиною, можливості проживання у спірній квартирі та не бажання їх помешкання у спірній квартирі, тому суд вважає за необхідне усунути перешкоди позивачці та неповнолітній дитині у користуванні спірною квартирою шляхом зобов'язання відповідача передати позивачці ключі від вхідних дверей квартири та її вселення разом з дитиною. Окрім цього, враховуючи розмір часток у спільній частковій власності колишнього подружжя, наявність неповнолітньої дитини, яка повинна проживати разом із матірю, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивачки щодо запропонованого нею порядку користування спірною квартирою, виділивши позивачі в користування житлову кімнату площею 15,8 кв.м. та кладову площею 0,8 кв.м. (приміщення №3), відповідачу - житлову кімнату площею 12,4 кв.м., інші приміщення залишити у спільному користуванні співвласників. Статтею 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи той факт, що конфліктні ситуації між сторонами виникали як до розірвання шлюбу, так і після, сторони не можуть вирішити мирним шляхом питання вселення до квартири позивачки з дитиною, та визначення порядку користування жилими кімнатами у квартирі, приймаючи до уваги, що спірна квартира розподілена між співвласниками в рівних частинах, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та надавши їм правову оцінку, суд приходить до остаточного висновку про обґрунтованість і доведеність позовних вимог та необхідності задоволення їх в повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 704,80 грн. сплаченого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved