Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-23 00:00:00

В червні 2017 року позивачка [PERSON] звернулася до Роздільнянського районного суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення його батьківських прав відносно їх сумісної дитини сина [PERSON], [INFO], оскільки він, як батько ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню сина. Ні словесно, ні письмово не спілкується з хлопчиком, не цікавиться його життям, не проявляє ніякого батьківського піклування, та не надає будь-якої матеріальної допомоги, має заборгованість по сплаті аліментів, більш того на її вимогу про його позбавлення батьківських прав відповідач надав згоду, завірену у нотаріуса заяву. З урахуванням викладеного, позивачка вважає, що відповідача необхідно позбавити батьківських прав. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про день та час слухання справи була сповіщена належним чином, суду надала заяву, якою підтримавши позовні вимоги, просила суд розглянути справу за її відсутністю, задовольнивши позов в повному обсязі. (а.с.5). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи був сповіщений належним чином, причину своєї неявки суду не повідомив. Позовні вимоги [PERSON] визнав у повному обсязі, що підтверджено його нотаріально завіреною заявою в матеріалах справи. (а.с.7). Третя особа Орган опіки та піклування Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином, надали суду заяву, в якій підтримали позовні вимоги позивача, та у разі згоди відповідача на його позбавлення прав відносно його сина, не заперечували проти задоволення позовних вимог та судове засідання провести за відсутністю їх представника.(а.с.38). Суд, враховуючи, що відповідно до ЦПК України розгляд справи проводився за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (ч. 2 ст. 197 ЦПК України). В порядку ст.224 ЦПК України, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, на підставі наявних у справі доказів та згоди представника позивача. Дослідивши представлені документи та матеріали, врахувавши заяви сторін по справі, нотаріально завірену згоду відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню за наступних підстав. В силу п. 2 ч.1 ст. 164 Сімейного Кодексу України, яка передбачає підстави позбавлення батьківських прав, зазначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у цивільному шлюбі з 18.02.2012року. Відповідно до актового запису №440 від 28 вересня 2012року, складеного Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби по Роздільнянському району Роздільнянського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, батьками [PERSON], [INFO] є відповідач - [PERSON] та позивачка [PERSON], на підставі якого видано свідоцтво про народження [NUMBER] 04.11.2013року шлюб між [PERSON] та [PERSON] припинено на підставі рішення Роздільнянського районного суду Одеської області.(а.6). Відповідно до листа Роздільнянського міжрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області за №14893 від 12.12.2016 року заборгованість відповідача по аліментам станом на листопад 2016 року складає 18405.65грн.(а.с.7-11). Відповідач [PERSON] проживає окремо, з сином не спілкується, матеріальної допомоги на його утримання не надає, не цікавиться його здоров'ям та життям, взагалі самоусунувся від виховання своєї дитини. Письмовими поясненнями свідків, які являються сусідами позивача [PERSON], [PERSON], підтверджено, що відповідач дійсно не цікавиться життям дитини, матеріально не забезпечує, не створює належних і необхідних умов для його проживання та виховання. В 2012 році після народження дитини, залишив дружину та пішов з сім'ї. З того часу відповідач будь - якої участі у вихованні сина [PERSON] не приймає, до сина не приїжджає, з дитиною не спілкується, розвитком та станом здоров'я дитини не цікавиться, будь - якої матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Вихованням дитини займається мати [PERSON].(а.с.12-13). Згідно з актом обстеження умов проживання від 21.02.2017 року, складеним начальником захисту дітей та профілактики правопорушень служби у справах дітей районної державної адміністрації, сім'я [PERSON] проживає в [ADDRESS]. До складу її сім'ї входять: син [PERSON], [INFO], батьки позивача [PERSON], 57р.н., [PERSON], 57р.н. Будинок складається з трьох кімнат. Умови для проживання дитини добрі та є всі необхідні речі для дитини. Зі слів бабусі та дідуся [PERSON], батько відсутній з 2012 року, до теперішнього часу с сином він не спілкувався.(а.с.26-28). Питання про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його сина [PERSON], було розглянуто на засіданні районної комісії з питань захисту прав дитини 22.02.2017 року. де було вирішено надати висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] Отже, враховуючи інтереси малолітнього [PERSON], [INFO], письмову згоду [PERSON], Роздільнянська районна державна адміністрації, як орган опіки та піклування, вважав доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] (а.с.19-20). Отже, своїми діями, відповідач свідомо порушує свої зобов'язання закріплені в статті 51 Конституції України від 28 червня 1996 року, а саме: Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Аналогічне твердження закріплене і в ст. 180 Сімейного Кодексу України. В принципі № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, записано: «Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення». В ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, що діє на Україні з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави-учасники зобов'язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов'язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402 зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 цього ж Закону вказано, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно статті 12 вищеназваного Закону вказано, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 15 цього ж Закону встановлено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею. Як зазначено в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року N 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» - ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. При розгляді даної цивільної справи достовірно було встановленою що [PERSON] свідомо не виконує своїх обов'язків по вихованню неповнолітньої дитини сина [PERSON], не спілкується з ним, хоча перешкод в спілкуванні йому з дитиною ніхто не чинив і не чинить. Статтею 164 Сімейного Кодексу України встановлено підстави позбавлення батьківських прав, а саме п.2 ч.1 - ухиляння від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Необхідно зазначити, що ухилення від виконання юридичного обов'язку - виконання батьківських обов'язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій, що в судовому засіданні було судом достовірно встановлено виходячи з поведінки відповідача, не дивлячись на те, що перешкод у спілкуванні з дитиною йому ніхто не чинив і не чинить. Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінює докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 212 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 1 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачкою відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв'язку у їх сукупності. Обставини справи свідчать про те, що відповідач, який є батьком дитини, фактично самоусунувся від належного утримання та виховання дитини і не бажає змінити своє ставлення до його виховання, відповідач не вжив жодних заходів стосовно можливості побачення з дитиною, що підтверджується матеріалами справи, в зв'язку з чим суд приходить до висновку про свідоме нехтування [PERSON] своїми батьківськими обов'язками та відповідно, про необхідність позбавлення відповідача батьківських прав у відношенні до його неповнолітньої дитини. Як вбачається з матеріалів цивільної справи відповідач [PERSON], позивачу, надав письмово нотаріально завірену заяву про згоду на позбавлення його батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON].(а.с.7). Відповідно до частин 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду… Якщо … визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Пленум Верховного Суду України в постанові № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Таким чином, суд приймає заяву відповідача [PERSON] про визнання позову, оскільки вона не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Статтею 168 СК України передбачено, що за рішенням суду особам, які позбавлені батьківських прав, може бути дозволено побачення з дитиною. Якщо поведінка такої особи щодо утримання та виховання своєї дитини зміниться, за правилами ст.169 СК України остання не позбавлена права звернутися до суду з позовом про поновлення у батьківських правах. Доказів на підтвердження того факту, що позивач не дозволяє відповідачу спілкуватися з дитиною, у відповідності до вимог ст.ст.11,60 ЦПК України у судовому засіданні відповідачем надано не було.

Outcome: approved