Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-28 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про зміну способу та розміру стягнення аліментів на утримання дитини. Позов мотивований тим, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.03.2013 по справі № 232/5219/12 вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 500, 00 гривень, щомісяця, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Аліменти в сумі 500, 00 гривень є недостатньою сумою для утримання доньки. Дитина потребує постійно нормального харчування, одягу. Наразі, позивач самостійно купує продукти харчування дитині, одяг, засоби гігієни. Відповідач добровільно додаткової допомоги на утримання дитини не надає, участі у додаткових витратах не приймає, належним вихованням дитини не займається та не цікавиться, достатніх коштів на всебічний розвиток дитини також надавати не бажає. Відповідач працевлаштований та може платити аліменти, інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків, повнолітніх дочки, сина не має. Вищевикладене й стало підставою для звернення позивача до суду із вимогами про зміну способу та розміру аліментів на утримання дитини, що стягуються з відповідача на користь позивача за рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.03.2013, з твердої грошової суми в розмірі 500, 00 гривень на ? частину від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 30.10.2018 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. У строк визначений судом ухвалою від 30.10.2018 відповідачем відзив не надано. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від учасників справи до суду не надходили. Враховуючи вищенаведене та положення ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області 17.03.2010, актовий запис № 321. (а.с. 10) Згідно із свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області 13.12.2006, батьками [PERSON], [INFO], записані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 22) Вінницьким міським судом Вінницької області від 06.03.2013 ухвалено рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 500, 00 гривень щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення донькою повноліття, починаючи стягнення з дня подачі позовної заяви до суду, тобто з 17.12.2012. Рішення набрало законної сили 19.03.2013. (а.с. 27-28) За вищевказаним судовим рішенням 22.05.2015 Вінницьким міським судом Вінницької області [PERSON] видано виконавчий лист. (а.с. 29) Згідно з довідкою від 20.09.2018 № 1610, виданою Асоціацією органів самоорганізації населення м. Вінниці - квартальним комітетом «Малі Хутори-Центр» [PERSON], яка проживає [ADDRESS], до складу її сім'ї входить донька - [PERSON], [INFO] (а.с. 5) Згідно із довідкою Департаменту адміністративних послуг ВМР, [PERSON], [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 25) Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв'язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі суду від 30.10.2018 було роз'яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов'язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються письмові пояснення, викладені позивачем в позовній заяві, і докази, надані разом із нею. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі від якого мають спільну доньку - [PERSON], [INFO], яка проживає разом із матір'ю - позивачем по справі. На підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.03.2013 з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 500, 00 гривень щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення донькою повноліття, починаючи з 17.12.2012. Згідно з ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Таким чином, обрання способу стягнення аліментів у частці від доходу чи у твердій грошовій сумі здійснюється саме за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Судом встановлено, що дитина проживає разом із матір'ю - позивачем по справі, якою обрано спосіб стягнення аліментів з батька дитини саме в частці від доходу батька дитини. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Вищевикладене узгоджується із правовою позицією висловленою Верховним Судом 03.09.2018 у справі № 134/192/17. При визначені наявності підстав для збільшення розміру аліментів, визначених рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.03.2013, судом враховано, що матеріальне становище платника аліментів з часу видачі судом цього судового рішення не покращилося. Належних і допустимих доказів, які б підтверджували покращення матеріального становища відповідача, позивачем не надано. Також, суду не надано й доказів погіршення матеріального становища позивача, її стану здоров'я. Разом з тим, на час ухвалення судового рішення суду не повідомлено ні позивачем, ні відповідачем відомостей щодо: наявності/відсутності рухомого та/або нерухомого майна; грошових коштів, а також інші обставини, що мають істотне значення. Тобто, належних та допустимих доказів наявності обставин, визначених ст. 192 СК України, необхідних для зміни розміру аліментів, вже визначених рішенням суду, не надано. Законом «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 №037-VIII ч. 2 ст. 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Отже, вказаним законом збільшено мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів. Визначаючи розмір аліментів на дитину (дітей), суд не може визначити їх розмір на одну дитину менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (до внесення змін у ст. 182 СК України, яким визначався розмір - 30%). Таким чином, зміна закону, яким установлюється мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до ст. 192 СК України. Суд не визначає мінімального розміру аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів суд ураховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема ч. 2 ст. 182 СК України. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 17 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 за № 3 зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку. Разом з тим збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для ухвалення нового рішення про збільшення розміру аліментів. Вищевикладене узгоджується із правовою позицією висловленою Верховним Судом 12.09.2018 у справі № 459/2181/17. Суд звертає увагу позивача на те, що відповідно до ч. 2 ст. 184 СК України, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягав і підлягає індексації відповідно до закону. Крім того, наразі, за заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Вирішуючи питання про збільшення розміру аліментів суд виходить з того, що стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно зі становищем одержувача аліментів. Судом, також, прийнято до уваги, що обов'язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття покладено на обох батьків. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем в позовній заяві, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене та положення, зокрема, ч. 1 ст. 192 СК України, суд дійшов до переконання у відсутності достатніх підстав для зміни розміру аліментів, визначеного рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.03.2013, шляхом збільшення їх розміру та способу стягнення. Щодо додаткових витрат позивача на дитину, то суд вважає за необхідне роз'яснити, що згідно ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Отже, додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. В разі спору щодо участі у додаткових витратах, такі витрати визначаються за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Суд звертає увагу сторін по справі, що ухвалення даного судового рішення не позбавляє платника або одержувача аліментів права звернутися до суду в разі зміни згодом матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених Сімейним кодексом України, на підставі ч. 1 ст. 192 СК України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач на момент звернення до суду була звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат, суду не надано. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed