Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-03 00:00:00

В червні 2014р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ТОВ «Кредо-Центр», в якому просив суд: визнати недійсним договір укладений між ним та відповідачем 24 січня 2014р.; стягнути з відповідача на свою користь 8500,0 грн. - грошові кошти, які були сплачені на виконання договору від 24 січня 2014р. та 15045,0 грн. - суму пені. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 24 січня 2014р. він уклав з відповідачем договір про надання послуг (далі по тексту - договір), відповідно до якого відповідач взяв на себе зобов'язання надати йому систему послуг, спрямованих на придбання автомобіля вартістю 170000,0 грн. Відповідно до умов договору позивач сплатив реєстраційний платіж в розмірі 5% від суми кредиту - 8500,0 грн. Відповідач же своїх зобов'язань за договором не виконав, кошти позивачу надано не було, автомобіль у власність не передано. При цьому, в квітні позивач дізнався про те, що договір припинено у зв'язку із невиконанням останнім умов договору. Оскільки позивач за умовами договору повинен сплачувати кошти не за сам товар, а за можливість одержання права на купівлю товару, а відповідач без залучення власних коштів формує об'єднання клієнтів, за рахунок коштів яких здійснюється передача права на купівлю товару одному із учасників цього об'єднання, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов діяльності програми «Кредо-Центр», а тому на думку позивача дана діяльність є такою, що вводить в оману позивача та підпадає під ознаки нечесної підприємницької практики. Враховуючи зазначене, позивач на підставі ч. 1, п. 7) ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», просить суд визнати договір недійсним та стягнути з відповідача на свою користь суму сплаченого реєстраційного платежу за договором та пеню за прострочення виконання зобов'язань по поверненню суми сплаченого реєстраційного збору. До судового засідання позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Відповідач, в судове засідання свого представника не направив, хоча про час та місце розгляду справи сторона відповідача була оповіщена належним чином, при цьому, до судового засідання стороною відповідача було подано заперечення проти позову, в яких відповідач зазначив, що договір між сторонами було припинено з підстав невиконання позивачем вимог договору щодо сплати щомісячних обов'язкових платежів та адміністративних витрат; повернення сплаченого реєстраційного платежу не передбачено умовами договору; при цьому, твердження позивача щодо нечесної підприємницької практики, на думку відповідача, спрямоване на приховання факту неналежного виконання умов договору саме стороною позивача, а діяльність відповідача є легітимною підприємницькою діяльністю, зокрема, фінансовою послугою з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 24 січня 2014р. між сторонами було укладено договір, предметом якого було надання відповідачем, який діє від свого імені і за рахунок клієнта, фінансової послуги з адміністрування фінансових активів, тобто - системи послуг, спрямованих на придбання клієнтом (позивачем) товару, зазначеного в додатку №1 до цього договору, на умовах (додаток №2 до договору) (п. 1 ст. 1 договору). Згідно додатку №1 до договору «Анкета клієнта ТОВ «Кредо-Центр», товаром є транспортний засіб вартістю 170000,0 грн. Згідно п. 1 ст. 3 договору позивач зобов'язувався сплатити одноразово реєстраційний платіж відповідно до визначеного відсотку, зазначеного в додатку №1 до договору, в якості сплати компанії (відповідачу) винагороди та, на оформлення всіх необхідних документів за проведення заходів, пов'язаних з виконанням умов договору, проведенням виплати коштів на придбання товару клієнтом та оформлення відповідної документації. Відповідно до п. 2 ст. 3 договору та п. 1 ст. 3 додатку №2 до договору «Загальні умови програми «Кредо-Центр» позивач зобов'язувався сплачувати щомісячно обов'язковий платіж та адміністративні витрати. В додатку №1 до договору визначено розміри: реєстраційного платежу - 8500,0 грн.; адміністративних витрат - 340,0 грн.; обов'язкового платежу - 2833,33 грн.; загального платежу - 3173,33 грн.; комісійного платежу - 8500,0 грн. Судом встановлено, що позивачем було сплачено реєстраційний платіж у розмірі 8500,0 грн., що підтверджується квитанцією №ПН18530 від 24 січня 2014р. (а.с.3). Водночас, в матеріалах справи відсутні докази щодо сплати будь-яких інших платежів за договором, при цьому, сторонами не заперечується факт сплати позивачем лише суми реєстраційного платежу. Згідно листа відповідача від 31 березня 2014р. за вих. №03/150, у зв'язку із невиконанням позивачем договірних зобов'язань договір було припинено (а.с.13). Позивач, вважає, що він умови договору виконав, так як вважав, що даний договір є за своєю суттю кредитним договором, а не наданням можливості одержання права на купівлю товару, без залучення власних коштів відповідача, а за рахунок формування об'єднання клієнтів та за рахунок коштів яких здійснюється передача права на купівлю товару одному з учасників цього об'єднання, що на думку позивача, є нечесною підприємницькою практикою. Відповідно до положень ч. 1, п. 7) ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, згідно з п. 7) ч. 3 ст. 19 зазначеного Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Аналіз п. 7) ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» у розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення оплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару. Таким чином, для кваліфікації «пірамідальної схеми» необхідна наявність усіх зазначених ознак у сукупності. Відсутність будь-якої з вищевказаних ознак виключає можливість визнання схеми як «пірамідальної», тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України. Висновок про саме таке застосування ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» міститься в постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013р. (справа № 6-14цс13) та постанові Верховного Суду України від 25 червня 2014р. (справа № 6-74цс14). Як вбачається зі змісту укладеного між сторонами договору, його предметом є надання учаснику програми адміністративних послуг, у тому числі фінансового характеру, з метою придбання ним товару - транспортного засобу. Згідно п. 2 ст. 6 договору відповідач гарантує право клієнта (позивача) на одержання товару, зазначеного в додатку №1, за умови виконання клієнтом (позивачем) всіх зобов'язань за цим договором, надання кожному учаснику отримання товару за умови виконання ним усіх зобов'язань, передбачених договором. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність в діяльності відповідача головних ознак «пірамідальної схеми» - безтоварності та отримання компенсації одним учасником за рахунок інших учасників, оскільки за програмою придбання товарів у групах товар придбавають усі учасники за рахунок об'єднання грошових внесків кожного з них. Різниця між споживачами - учасниками цієї програми, є тільки в часі одержання товару кожним із них, за умови виконання учасником своїх зобов'язань. Частиною 1 ст. 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Згідно ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» та ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню. Відповідно п. 11-1) ч. 4 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» до фінансових послуг, зокрема, належить діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Як вбачається із матеріалів справи, відповідач отримав ліцензію на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (Серія АЕ №198424; дата видачі: 12 березня 2013р.; термін дії: до 28 лютого 2018р.). Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає правових підстав для визнання укладеного між сторонами договору недійсним. У відповідності з ч. 4 ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 907 ЦК України визначено, що договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно п.4 ст. 6 договору сторони погодили, що підписання цього договору, а також додатків до нього є свідченням того, що сторона повністю зрозуміла визначення, умови та зміст договору та додатків до нього. Додатки №1 та №2 є невід'ємними складовими частинами цього договору (п.1 ст. 7 договору). Пунктом 2 ст. 8 договору передбачено, що цей договір може бути розірвано достроково за ініціативою однієї із сторін, але, згідно з положеннями, викладеними в Програмі «Кредо-Центр». При достроковому розірванні договору сторони зобов'язані виконати взаємні розрахунки в порядку, передбаченою Програмою в повному обсязі. Згідно п. 3 ст. 9 додатку №2 до договору «Загальні умови Програми «Кредо-Центр», який є невід'ємною частиною договору, за невиконання та/або неналежне виконання умов договору компанія (відповідач) має право односторонньо припинити дію договору. За таких умов компанія (відповідач) не відшкодовує клієнту (позивачу) сплачені ним реєстраційний платіж та адміністративні витрати. Згідно з ч. 1. ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Враховуючи, що договір припинено у зв'язку із невиконанням позивачем його умов щодо сплати обов'язкового платежу та адміністративних витрат на підставі п. 3 ст. 9 договору, суд не вбачає порушень стороною відповідача умов договору щодо не повернення суми реєстраційного внеску, а відтак і підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача суми реєстраційного внеску та пені за прострочення виконання зобов'язання. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed