Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась кредитна спілка «Істок» з позовом до [PERSON] та Закритого акціонерного товариства науково-виробничої фірми «Елекомс» про відшкодування боргу. Позовні вимоги мотивовані тим, що 27.11.2007 року між кредитною спілкою «Істок» та [PERSON] було укладено кредитний договір № ДКВ-1326. Відповідно до п. 1.1. договору кредитна спілка видала позичальнику кредит в сумі 20 000, 00 гривень до 27.11.2009 року із сплатою 21,5 % річних. Відповідач зобов'язався повернути наданий йому кредит і сплатити відсотки та платежі за кредитом у встановлений даним договором строк і виконати свої обов'язки за даним договором в повному обсязі. З метою забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором № ДКВ-1326 від 27.11.2007 року між КС «Істок» та ЗАТ НВФ «Елекомс» було укладено договір поруки № 57 від 27.11.2007 року. Однак, відповідачем та його поручителем умови кредитного договору № ДКВ-1326 від 27.11.2007 року та договору поруки № 57 від 27.11.2007 року належним чином не виконуються. Станом на 05.03.2009 року заборгованість за кредитом складає 23 264, 73 гривень, з яких: 10 893, 42 гривень - борг по сумі кредиту та 12 371, 31 гривень - борг по сплаті відсотків за користування кредитом. Листи та телефонні попередження особисто відповідача про необхідність погашення заборгованості по кредиту залишені без уваги. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про стягнення в солідарному порядку з відповідачів на користь позивача заборгованості в розмірі 23 264, 73 гривень, з яких: 10 893, 42 гривень - борг по сумі кредиту та 12 371, 31 гривень - борг по сплаті відсотків за користування кредитом. В ході розгляду позивачем неодноразово збільшувались позовні вимоги. Представник позивача, уточнивши в судовому засіданні останні збільшені позовні вимоги саме щодо солідарного стягнення заборгованості по кредитному договору, просив суд стягнути солідарно з відповідачів на користь КС «Істок» заборгованість в розмірі 47 190, 63 гривень, з яких: борг по тілу кредиту - 10 893, 42 гривень та борг по відсотках за користування кредитом - 36 297, 21 гривень. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити, аргументуючи його мотивами викладеними в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог від 23.09.2013 року. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог та до початку розгляду справи по суті подав зустрічний позов із вимогами про визнання кредитного договору № ДКВ-1326 від 27.11.2007 року удаваним в частині позичальника [PERSON] і визнання справжнім позичальником по даному кредитному договору ЗАТ НВФ «Елекомс». Зустрічний позов представник позивача обґрунтував тим, що кредитний договір № ДКВ-1326 від 27.11.2007 року був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Справжнім позичальником по кредитному договору є ЗАТ НВФ «Елекомс», тому у вироку суду зазначалось, що неправомірними діями директори ЗАТ НВФ «Елекомс» [PERSON] та [PERSON] нанесли збитки КС «Істок». Ухвалою суду від 29.10.2013 року вимоги за позовом кредитної спілки «Істок» до [PERSON] та ЗАТ Науково-виробнича фірма «Елекомс» про відшкодування боргу та зустрічний позов [PERSON] до ЗАТ Науково-виробнича фірма «Елекомс» та кредитної спілки «Істок» про визнання кредитного договору в частині удаваним об'єднано в одне провадження. До початку розгляду справи по суті представник позивача по зустрічному позову змінив предмет спору і просив суд визнати недійсним кредитний договір № ДКВ-1326 від 27.11.2007 року в частині позичальника [PERSON] Дані вимоги обґрунтував тим, що [PERSON] ніяких коштів не отримував. Відповідно до вироку Замостянського районного суду м. Вінниці від 06.07.2011 року [PERSON] та [PERSON] визнано винними у тому, що вони з метою отримання коштів по кредитних договорах, позичальниками в яких фігурували працівники ЗАТ НВФ «Елекомс», видавали неправдиві довідки про доходи працівників, ввели в оману працівників для отримання ними кредиту. Тому, на підставі ст.ст. 230, 231 ЦК України кредитний договір № ДКВ-1326 від 27.11.2007 року є недійсним. В судовому засіданні представник позивача по зустрічному позову підтримав зустрічний позов і просив його задовольнити, аргументуючи мотивами, викладеними в заяві від 03.11.2011 року. Представники відповідача по зустрічному позову просили суд відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог. Представник співвідповідача по первісному та зустрічному позовам - ЗАТ НВФ «Елекомс» в судове засідання повторно не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомлено. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 27.11.2007 року між кредитною спілкою «Істок» та [PERSON] було укладено кредитний договір № ДКВ-1326, згідно якого кредитор надає позичальнику грошові кошти в сумі 20 000, 00 гривень до 27.11.2009 року із сплатою 21,5 % річних, а позичальник зобов'язується повернути наданий кредит і сплатити відсотки та платежі за кредитом у встановлений даним договором строк і виконати свої обов'язки за даним договором в повному обсязі. (а.с. 13) Згідно меморіального ордера № 1125 від 27.11.2007 року [PERSON] отримано кредит згідно кредитного договору № ДКВ-1326 від 27.11.2007 року в сумі 20 000, 00 гривень. (а.с. 14) Відповідно до п. 2.7.2. кредитного договору № ДКВ-1326 від 27.11.2007 року нарахування кредитною спілкою відсотків за кредитом здійснюється на початкову суму кредиту щомісячно, до дня повного погашення кредиту, крім випадку прийняття іншого рішення відповідними органами управління кредитора. Пунктом 2.7.5. вище зазначеного кредитного договору визначено графік повернення кредиту і сплати відсотків. Згідно п. 3.1. кредитного договору погашення кредиту та сплата відсотків здійснюється в порядку, розмірі та у дати, що визначені графіком, що наведено в п. 2.7. даного договору. 27.11.2007 року між кредитною спілкою «Істок», [PERSON] та ЗАТ Науково-виробнича фірма «Елекомс» було укладено договір поруки № 57, згідно якого поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобов'язання перед кредитором відповідати по зобов'язаннях [PERSON], які виникають з умов кредитного договору № ДКВ-1326 від 27.11.2007 року. (а.с. 25) Згідно п. 3.1. договору поруки № 57 від 27.11.2007 року сторони цього договору встановили, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору, поручитель і позичальник несуть солідарну відповідальність перед кредитором на всю суму заборгованості, встановлену на момент подання позовної вимоги, у відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 192 ЦК України. На адресу [PERSON] та ЗАТ НВФ «Елекомс» кредитною спілкою «Істок» неодноразово направлялись вимоги про необхідність погашення заборгованості, що підтверджується письмовими вимогами та поштовими повідомленнями про їх вручення. (а.с. 26-28) Однак, вимоги кредитної спілки були залишені відповідачами по первісному позову без належного реагування. Заборгованість [PERSON] перед КС «Істок» не погашена, протягом тривалого часу ніяких розрахунків він не веде, відповідно, ухиляється від виконання зобов'язань, взятих на себе згідно кредитного договору. Кредитною спілкою «Істок» суду не надано належного розрахунку заборгованості позичальника по кредитному договору, хоча суд двічі зобов'язував позивача по первісному позову надати суду належний розгорнутий розрахунок заборгованості із зазначенням періоду нарахування відсотків за користування кредитом, відображенням погашення заборгованості по тілу кредиту та по відсотках. Натомість, КС «Істок» суду надано було письмове пояснення, зокрема по розрахунку заборгованості [PERSON] по кредитному договору № ДКВ-1326 від 27.11.2007 року. (а.с. 156-158) Заслухавши пояснення представників позивача по первісному позову щодо розміру заборгованості [PERSON] по кредитному договору, а також пояснення представника відповідача по первісному позову, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON] було повернуто тіло кредиту в сумі 9 106, 58 гривень, що підтверджується прибутковими касовими ордерами від 04.12.2007 року, від 31.01.2008 року, від 03.03.2008 року, від 28.03.2008 року, від 29.04.2008 року, від 13.06.2008 року, від 31.10.2008 року. (а.с. 16-22) Відповідно, 20 000, 00 гривень (сума кредиту) - 9 106, 58 гривень (сума повернутого тіла кредиту) = 10 893, 42 гривень (заборгованість по тілу кредиту). Згідно графіку повернення кредиту та сплати відсотків за період з 27.11.2007 року по 27.11.2009 року [PERSON] мав би сплатити кредитору відсотки за користування кредитом в розмірі 8 611, 79 гривень. Враховуючи неналежне виконання умов кредитного договору [PERSON] та положення п. 2.7.2. цього договору, за період з 28.11.2009 року по 22.08.2013 року (дата проведення КС «Істок» розрахунку заборгованості позичальника на час збільшення позовних вимог) позичальник мав би сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 16 057, 26 гривень (20 000, 00 гривень х 21,5 %/365 днів х 1363 дні = 16 057, 26 гривень). Однак, з письмового пояснення кредитною спілкою розрахунку заборгованості та наданого усного пояснення в судовому засіданні, судом встановлено, що позивачем по первісному позову нараховано заборгованість по відсотках за період з 27.11.2007 року по 27.11.2009 року в сумі 8 611, 79 гривень і в сумі 18 649, 04 гривень за період з 22.04.2009 року по 22.08.2013 року, тобто за період з 22.04.2009 року по 27.11.2009 року відсотки за користування кредитом нараховані двічі. Окрім того, представниками позивача по первісному позову в судовому засіданні повідомлено про нарахування [PERSON] на підставі п. 3.4. кредитного договору відсотків за користування кредитом, збільшених в чотири рази. В той же час, суду не надано розрахунку нарахування збільшених відсотків, з якого б вбачалось період нарахування, відсоткова ставка, сума, на яку здійснено нарахування тощо. З таблиці, наведеною в письмових поясненнях щодо розрахунку заборгованості вбачається нарахування збільшених відсотків за період з 28.02.2008 року по 03.03.2008 року в сумі 141, 37 гривень та за період з 28.05.2008 року по 31.10.2008 року в сумі 1 000, 00 гривень, в той час як кредитна спілка зазначає про стягнення 1 907, 76 гривень. Однак, рішення про збільшення відсоткової ставки в чотири рази прийнято лише 24.10.2008 року, як то вбачається з протоколу засідання спостережної ради КС «Істок». (а.с. 167) Отже, підстави нарахування за вище зазначений період збільшеної відсоткової ставки і саме в чотири рази, враховуючи те, що кредитним договором передбачено збільшення відсоткової ставки не більше ніж в чотири рази, представники кредитної спілки пояснити не змогли. Окрім того, в заяві про збільшення позовних вимог від 25.09.2013 року позивач зазначив, що кредитна спілка нарахувала відсотки без збільшення відсоткової ставки. Судом встановлено, що [PERSON] було сплачено КС «Істок» відсотки за користування кредитом в сумі 11 863, 88 гривень, що підтверджується прибутковими касовими ордерами від 04.12.2007 року, від 31.01.2008 року, від 03.03.2008 року, від 28.03.2008 року, від 29.04.2008 року, від 13.06.2008 року, від 31.10.2008 року та довідкою № 228, виданою КС «Істок» 22.08.2013 року. (а.с. 16-22, 99) З письмового пояснення кредитною спілкою розрахунку заборгованості та наданого усного пояснення в судовому засіданні, судом встановлено, що позивачем по первісному позову при визначенні заборгованості по відсотках за користування кредитом враховано сплату [PERSON] лише суми в розмірі 5 146, 79 гривень і взагалі не враховано сплату заборгованості по відсотках в сумі 6 717, 09 гривень. Відповідно, 24 669, 05 гривень (сума нарахованих відсотків за користування кредитом) - 11 863, 88 гривень (сума сплачених відсотків) = 12 805, 17 гривень (заборгованість по відсотках за користування кредитом). Суд не приймає до уваги посилання представників позивача по первісному позову в письмових поясненнях та усних, наданих в судовому засіданні, на мирову угоду, укладену між [PERSON], ЗАТ НВФ «Елекомс» та кредитною спілкою, оскільки ухвалу Замостянського районного суду м. Вінниці від 21.04.2009 року, якою було затверджено дану мирову угоду, скасовано апеляційним судом Вінницької області 11.07.2013 року. З приводу розрахунку встановленого індексу інфляції, то даний розрахунок суд взагалі до уваги не приймає, оскільки позивачем по первісному позову взагалі не заявлялась вимога про стягнення з відповідачів по первісному позову заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції. Виходячи із положень ст. 625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених позовних вимог. Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що при вище зазначеному вказана норма права не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 цієї глави («Позика»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). Згідно ст. 530 ЦК України, зобов'язання підлягає виконанню у строк встановлений договором. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов договору не допускається. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно п. 2.2.4. кредитного договору № ДКВ-1326 від 27.11.2007 року позичальник гарантує, що при укладенні даного договору він є повністю дієздатним, волевиявлення позичальника є вільним і відповідає його внутрішній волі, він не перебуває під впливом тяжкої для нього обставини та документи, що подав позичальник для отримання кредиту є достовірними та відображають реальний стан позичальника та його родини на момент подачі документів. Пунктом 7.2. кредитного договору визначено, що підписуючи цей договір позичальник не перебуває під впливом помилки, обману, насилля, загрози, зловмисної угоди. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У відповідності до ст. 203 ЦК України, судом встановлено, що зміст кредитного договору № ДКВ-1326 від 27.11.2007 року на момент його укладання не суперечив Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. [PERSON] на момент укладення договору мав необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину на момент його укладення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Правочин вчинено у формі, встановленій законом і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Кредит позивач по зустрічному позову отримав, частково здійснював його погашення, неналежно при цьому виконуючи свої зобов'язання. Згідно ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як на підставу визнання недійсним кредитного договору № ДКВ-1326 від 27.11.2007 року в частині [PERSON] представник позивача по зустрічному позову посилається на положення ст.ст. 230, 231 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. На вище зазначене звернув увагу Верховний Суд України в п. 20 Постанови Пленуму № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Згідно ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Судом враховано, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. На що також звернув увагу Верховний Суд України в п. 21 Постанови Пленуму № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Вироком Замостянського районного суду м. Вінниці від 06.07.2011 року у кримінальній справі № 1-130/2011 про обвинувачення [PERSON] та [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 та ч. 2 ст. 366 КК України, який набув законної сили, визнано виним [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 і призначено йому покарання - три роки позбавлення волі; [PERSON] визнано виним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України і призначено йому покарання - два роки позбавлення волі; на підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання [PERSON] призначено - три роки позбавлення волі; на підставі ст. 75 КК України звільнено [PERSON] від призначеного судом покарання з іспитовим строком на один рік, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину; визнано винним [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 і призначено йому покарання - три роки позбавлення волі; [PERSON] визнано виним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України і призначено йому покарання - два роки позбавлення волі; на підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання [PERSON] призначено - три роки позбавлення волі; на підставі ст. 75 КК України звільнено [PERSON] від призначеного судом покарання з іспитовим строком на один рік, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину. В судовому засіданні судом було оглянуто і досліджено матеріали кримінальної справи № 1-130/2011. Вище зазначеним вироком суду було встановлено, що [PERSON] та [PERSON], працюючи в ЗАТ «Елекомс», діючи умисно і зловживаючи своїм службовим становищем впродовж 2007-2008 року склали та видали на ім я працівників товариства, зокрема [PERSON], неправдиві довідки про заробітну плату, в які внесли завідомо неправдиві відомості стосовно розміру заробітної плати працівників товариства, збільшивши розмір їх доходу. Після цього вказані завідомо неправдиві довідки були надані головою правління ЗАТ НВФ «Елекомс» [PERSON] для отримання кредитів в відділенні № 4 КС «Істок» на загальну суму 390 000, 00 гривень. В проміжок часу з січня 2009 року по березень 2010 року строки повернення одержаних кредитів вийшли, а заборгованість за кредитами не погашена, в результаті чого КС «Істок» було завдано матеріальних збитків. В судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] визнали себе винними у вчиненні даних злочинів повністю. Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Суд вважає, що саме [PERSON] надавав КС «Істок» документи, необхідні для отримання кредиту, при цьому укладаючи кредитний договір він гарантував, що документи, які він подав для отримання кредиту є достовірними та відображають реальний стан позичальника та його родини на момент подачі документів (п. 2.2.4. договору), тому твердження представника [PERSON], що його було введено в оману, суд вважає безпідставними. Також, судом прийнято до уваги, що з моменту укладення кредитного договору 27.11.2007 року [PERSON] не вважав даний договір недійсним, укладеним без його волевиявлення, обманним шляхом, із застосуванням до нього фізичного чи психічного тиску, поки КС «Істок» не звернулась до суду про солідарне стягнення заборгованості з позичальника і поручителя. Також, застосування ст. 230 ЦК України може мати місце тоді, коли одна сторона правочину ввела в оману іншу сторону щодо обставин які впливають на вчинення правочину і наявність умислу в діях цієї особи. Однак ЗАТ НВФ «Елекомс» не є стороною кредитного договору № ДКВ-1326 від 27.11.2007 року. Суд вважає, що надаючи документи для оформлення кредиту, зокрема довідку про заробітну плату, [PERSON] не міг не знати про її відповідність чи невідповідність реальним даним, оскільки дана довідка стосувалась саме його розміру заробітної плати. Умислу ж в діях КС «Істок» судом не встановлено. А обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Посилання представника позивача по зустрічному позову на положення ч. 1 ст. 231 ЦК України суд також вважає безпідставним та необґрунтованим, оскільки суду не доведено вчинення насильницьких дій щодо [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] особисто отримав кредит в сумі 20 000, 00 гривень і особисто здійснював його погашення. (а.с. 14, 16-22) В спростування даних доказів представником позивача по зустрічному позову інших належних та допустимих доказів суду не надано. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. Предметом виконання як невід'ємним елементом виконання договору є ті конкретні суб'єктивні права і конкретні юридичні обов'язки для набуття, здійснення і виконання яких конкретні суб'єкти права вступають в конкретні правовідносини і, відповідно, до вимог норми права, що реалізується, вчиняються належні правомірні дії. Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Таким чином, суд вважає, що відповідачами по первісному позову порушено вимоги ст. 526 ЦК України, згідно якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а також вимоги ст. 1049 ЦК України, яка вказує, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором. Враховуючи ч. 1, ч. 2 ст. 554 ЦК України, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Добровільно провести розрахунок по заборгованості за кредитним договором № ДКВ-1326 від 27.11.2007 року відповідачі по первісному позову не бажають, тому сума боргу підлягає стягненню в примусовому порядку. Враховуючи вище викладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача по первісному позову, шляхом солідарного стягнення з [PERSON] та Закритого акціонерного товариства науково-виробничої фірми «Елекомс» на користь кредитної спілки «Істок» заборгованості по кредитному договору № ДКВ-1326 від 27.11.2007 року в розмірі 23 698 (двадцять три тисячі шістсот дев'яносто вісім) гривень 59 копійок, з яких: заборгованість по тілу кредиту - 10 893, 42 гривень; заборгованість по відсотках за користування кредитом - 12 805, 17 гривень. В задоволенні позовних вимог в частині солідарного стягнення з [PERSON] та Закритого акціонерного товариства науково-виробничої фірми «Елекомс» на користь кредитної спілки «Істок» заборгованості по відсотках за користування кредитом в сумі 23 492 (двадцять три тисячі чотириста дев'яносто дві) гривень 04 копійки слід відмовити, оскільки дані вимоги є необґрунтованими і недоведеними, враховуючи вище викладене. Також, зважаючи на вище зазначене обґрунтування, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі, оскільки вимоги по ньому необґрунтовані і недоведені належними доказами. Суд вважає, що підстави, визначені позивачем по зустрічному позову, для визнання кредитного договору № ДКВ-1326 від 27.11.2007 року недійсним - відсутні. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. КС «Істок» при зверненні до суду було сплачено державне мито в сумі 232, 65 гривень та витрати на ІТЗ в сумі 30, 00 гривень. В зв'язку із збільшенням позовних вимог кредитною спілкою було сплачено державне мито в сумі 8, 60 гривень та судовий збір в сумі 257, 54 гривень. (а.с. 1, 38, 96а) Враховуючи положення Декрету Кабінету Міністрів «Про державне мито», в редакції що діяла на момент звернення КС «Істок» до суду, а також Закону України «Про судовий збір», позивач по первісному позову мав би сплатити судовий збір в сумі 471, 91 гривень, натомість сплатив 498, 79 гривень, тобто в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, в редакції що діяла на момент звернення позивача по первісному позову до суду, судові витрати, пов'язані з розглядом справи складались, в тому числі й з витрат на інформаційно-технічне забезпечення. Отже, враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідачів по первісному позову на користь КС «Істок» підлягають солідарному стягненню судові витрати, а саме: судовий збір в сумі 236, 99 гривень та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 15, 06 гривень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (50,22 %). Судовий збір в сумі 26, 88 гривень підлягає поверненню кредитній спілці «Істок», а судовий збір в сумі 234, 92 гривень та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 14, 94 гривень слід залишити за кредитною спілкою. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики, згідно ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Оскільки в задоволенні зустрічного позову судом відмовлено в повному обсязі, відповідно, враховуючи положення ст. 88 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по зустрічному позову. Враховуючи наведене,

Outcome: partial