Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-20 00:00:00

В червні 2020 року позивач заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Черемха Н.В., в якому просив суд визнати поважними причини пропуску строку позовної давності, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04.08.2007 року, видане Другою Київською державною нотаріальною конторою на ім`я [PERSON] після смерті [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 04.07.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черемхою Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 1214; скасувати державну реєстрацію права власності, оформлену записом № 20764330 від 30.05.2017 року про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; скасувати державну реєстрацію права власності, оформлену записом № 21214999 від 04.07.2017 року про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; визнати квартиру [ADDRESS] відумерлою спадщиною після смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] , та передати цю квартиру територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради. В обґрунтування позову зазначено, що Київською місцевою прокуратурою № 4 під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні за ч. 4 ст. 190 КК України були встановлені порушення інтересів держави в особі КМР за фактом незаконного заволодіння майном, що має їй належати. Так, було встановлено, що власником квартири [ADDRESS] була [PERSON] , [INFO] , на підставі свідоцтва про право власності, виданого 29.03.2007 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу КМР. Відповідно до актового запису про смерть № 354 від 06.06.2006 року [PERSON] померла [INFO] . Згідно інформації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації та ЖБК «Мир», у вказаній квартирі із 20.08.1970 р. по 06.07.2006 р. була зареєстрована та проживала лише одна особа - [PERSON] , а тому останнім її зареєстрованим місцем проживання є Голосіївський район м. Києва, що є також місцем відкриття спадщини. Згідно інформаційної довідки зі спадкового реєстру, 10.11.2006 року були внесені відомості про заповіт № 41066855 від імені [PERSON] , посвідченого 21.11.2002 року під № 28 Середівською сільською радою Згурівського району Київської області. Відповідно до інформаційної довідки зі спадкового реєстру Другою Київською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу № 41052811 після смерті [PERSON] та видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04.08.2007 року № 8-3696. Зазначене свідоцтво було видано на підставі заповіту, посвідченого 21.11.2002 року секретарем Середівської сільської ради Згурівського району Київської області і зареєстрованого в реєстрі під № 28, за яким спадкоємцем майна [PERSON] було зазначено [PERSON] . Спадкове майно складалось із квартири [ADDRESS] , яке належало померлій на підставі свідоцтва про право власності на квартиру. При цьому, заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину [PERSON] подав 04.08.2007 року разом зі своїм піклувальником [PERSON] . Право власності на вказану квартиру було зареєстровано КП «КМБТІ» за [PERSON] . Однак, до державного реєстру прав на нерухоме майно відповідна інформація про право власності [PERSON] була внесена державним реєстратором 30.05.2017 року. 04.07.2017 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу відчужив зазначену квартиру [PERSON] , та на даний час, остання, є володільцем зазначеної квартири. Позивач вказує, що [PERSON] пов`язаний із [PERSON] родинними відносинами, оскільки вона є матір`ю [PERSON] , який в свою чергу, є піклувальником [PERSON] . Разом з тим, за інформацією Середівської сільської ради заповіт під № 28 від 21.11.2002 року від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] секретарем зазначеної сільської ради не посвідчувався, а тому [PERSON] за свого життя заповіту на ім`я [PERSON] не складала, та вказаний заповіт в порушення вимог закону не був зареєстрований в Єдиному реєстрі заповітів та спадкових прав. Відомості щодо вказаного заповіту були внесені після смерті [PERSON] . [PERSON] не був членом сім`ї, останньої, інші спадкоємці як за законом, так і за заповітом відсутні, інші особи до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини не звертались. Позивач вказує на те, що заповіт [PERSON] на ім`я [PERSON] не видавала, останній, належним чином не посвідчувався, а відтак він не породжує правових наслідків та є недійсним за своєю правовою природою (нікчемним), а тому не потребує додаткового визнання його недійсним за рішенням суду. При цьому, законом передбачено, що свідоцтво про право власності на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане не мала права на спадкування. Оскільки реального волевиявлення [PERSON] на посвідчення заповіту не було, а тому наявні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане 04.08.2007 року на ім`я [PERSON] . З огляду на те, що первинна державна реєстрація права власності на спірний об`єкт нерухомого майна у реєстрі на підставі зазначеного свідоцтва від 04.08.2007 року була проведена 06.06.2017 року на підставі рішення державного реєстратора, тобто три роки тому, а тому дійсний власник майна територіальна громада міста Києва вперше дізналась про факт незаконного вибуття майна, яке є відумерлою спадщиною тільки після повідомлення КМР прокуратурою листом від 08.08.2019 року, в зв`язку з чим наявні підстави для визнання судом поважними причини пропуску строку позовної давності, для захисту порушеного права. Крім того, з огляду на спрямованість договору купівлі-продажу спірної квартири від 04.07.2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] на незаконне заволодіння зазначеним майном, вказаний правочин є таким, що порушує публічний порядок, тобто є недійсним з моменту його вчинення, оскільки, він суперечить вимогам ст.ст. 203, 215 ЦК України. Позивач вказує, що спірним договором беззаперечно порушуються права та інтереси територіальної громади в особі КМР. З огляду на наявність підстав для визнання недійсними свідоцтва про спадщину та договору купівлі-продажу, скасування відповідних реєстрацій права власності, а відтак вказана квартира в силу вимог ст. 1277 ЦК України та ст. 338 ЦПК України має бути визнана відумерлою і має перейти у власність територіальної громади міста Києва. Враховуючи викладене, позивач вимушений звернутись до суду в інтересах держави в особі КМР із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 19.06.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25.09.2020 року, у справі було закінчено підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В жовтні 2020 року до суду від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що Київська місцева прокуратура № 4 в рамках кримінального провадження № 12018100010004429 від 06.05.2018 року звернулась до КМР виключно з повідомленням про можливість подання цивільного позову в рамках кримінального провадження, а тому заінтересована особа не виявила бажання подати цивільний позов, фактично відмовившись бути цивільним позивачем в кримінальному провадженні. Фактично у прокуратури виникли підстави для здійснення представництва в рамках зазначеного кримінального провадження, та у відповідності до процедури, встановленої КПК України. З огляду на викладене заступником прокурора було порушено порядок звернення до суду з цивільним позовом в рамках КПК України, та дана позовна заява є цивільним позовом в рамках саме кримінального провадження, а тому наявні обґрунтовані підстави для відмови в задоволенні позову. Крім того, доводи позивача про порушення прав КМР є абстрактними, не містять жодного обґрунтування та не підтверджуються належними доказами. Звернення до суду із даним позовом є передчасним, так як на даний час триває досудове розслідування в кримінальному провадженні, в рамках якого жодній особі не повідомлено про підозру, що також є підставою для відмови в задоволенні позову. Також стороною позивача не надано суду доказів на підтвердженя нікчемності заповіту, а відсутність заповіту в архіві Середівської сільської ради не може свідчити про його нікчемність та відсутність волевиявлення [PERSON] на його складення.Таким чном, з огляду на те, що кримінальне провадження на даний час не завершено та обставини, про які йде мова у позові, повинні бути встановлені в рамках вказаного кримінального провадження та мають закінчитись винесенням обвинувального вироку судом, або прийняття рішення про закриття кримінального провадження, а тому наведене свідчить про передчасність позову. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав, одночасно вказавши на безпідставність доводів відповідача про пропуск строків позовної давності. Представник Київської міської ради в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи містить заява про можливість розгляду справи без його участі, та позовні вимоги КМР підтримує в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на підстави, які викладені у відзиві на позов, а також просив суд застосувати до позовних вимог строки позовної давності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. З будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Третя особа приватний нотаріус КМНО Черемха Н.В. в судове засідання не з`явилась. Суду подала письмву заяву про розгляд справи без її участі. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за наведеної явки сторін. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України). Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права. ЄСПЛ звертав увагу на те, що підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, § 35). Відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії. Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України: прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (частина четверта статті 56). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18). Системне тлумачення частини четвертої статті 56 ЦПК України й абзацу першого частини третьої статті 23 Закону дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Суд, дослідивши підстави для звернення прокурора із даним позовом, вважає обґрунтованим звернення прокурора для представництва інтересів держави в суді. Заперечення сторони відповідача щодо порушення порядку звернення позивача із позовом до суду в рамках цивільного судочинства та підміни понять, судом до уваги не приймаються, оскільки, є хибними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону та наявних у справі доказах. Так, прокурор обґрунтовував порушення інтересів держави у суді, визначив орган, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, та вказав, у чому полягає бездіяльність зазначеного органу щодо захисту законних інтересів держави, а саме, що орган місцевого самоврядування - Київська міська рада, всупереч покладених на неї завдань щодо звернення до суду із заявою про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та визнання спадщини після померлої [PERSON] відумерлою, не вжила заходи для усунення порушень, вказаних у позовній заяві, а тому, на думку суду, немає підстав, які б унеможливлювали розгляд даної позовної заяви заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 4 в рамках цивільного судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Судом встановлено, що Київською місцевою прокуратурою № 4 під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 12018100010004429 від 06.05.2018 року за ч. 4 ст. 190 КК України були встановлені порушення інтересів держави в особі КМР за фактом незаконного заволодіння майном, що має їй належати, а саме: досудовим розслідуванням було з`ясовано, що невстановлені особи, використовуючи підроблені документи, шляхом укладення договорів купівлі-продажу, заволоділи квартирою [ADDRESS] , в якій проживала до смерті її власниця [PERSON] . Відповідно до повідомлення Київської місцевої прокуратури № 4 від 08.08.2019 року № 53-276(к)вих19, було встановлено, що зазначені обставини були доведені до відома КМР та повідомлено про можливість подання під час вказаного кримінального провадження (або поза його межами в порядку цивільного судочинства) цивільний позов в інтересах територіальної громади міста Києва, або звернутися до Київської місцевої прокуратури № 4 щодо представництва нею інтересів Київради шляхом вжиття заходів представницького характеру. У відповідь на зазначений лист виконавчий орган КМР (КМДА) з метою захисту інтересів територіальної громади міста Києва, звернувся до Київської місцевої прокуратури № 4 із проханням вжити заходів цивільно-правового характеру щодо визнання квартири [ADDRESS] відумерлою спадиною та повернення майна, що підтверджується листом від 28.08.2019 року № 056/08/95-18224. В ході розгляду справи було встановлено, що власником квартири [ADDRESS] була [PERSON] , [INFO] , на підставі свідоцтва про право власності, виданого 29.03.2007 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу КМР. Відповідно до актового запису про смерть № 354 від 06.06.2006 року [PERSON] померла [INFO] . Згідно інформації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації та ЖБК «Мир», у вказаній квартирі із 20.08.1970 р. по 06.07.2006 р. була зареєстрована та проживала лише одна особа - [PERSON] . Згідно інформаційної довідки зі спадкового реєстру, 10.11.2006 року були внесені відомості про заповіт № 41066855 від імені [PERSON] на користь [PERSON] , посвідченого 21.11.2002 року під № 28 Середівською сільською радою Згурівського району Київської області. Відповідно до інформаційної довідки зі спадкового реєстру, Другою Київською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу № 41052811 після смерті [PERSON] та видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] від 04.08.2007 року № 8-3696. Зазначене свідоцтво було видано на підставі заповіту, посвідченого 21.11.2002 року секретарем Середівської сільської ради Згурівського району Київської області і зареєстрованого в реєстрі під № 28, за яким спадкоємцем майна [PERSON] було зазначено [PERSON] . Спадкове майно складалось із квартири [ADDRESS] , яке належало померлій на підставі свідоцтва про право власності на квартиру. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано КП «КМБТІ» за [PERSON] . До державного реєстру прав на нерухоме майно відповідна інформація про право власності [PERSON] була внесена державним реєстратором 30.05.2017 року. 04.07.2017 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу відчужив зазначену квартиру [PERSON] , та на даний час, остання, є володільцем зазначеної квартири. Відповідно до листа Середівської сільської ради від 10.07.2019 року № 02-25-264, заповіт під № 28 від 21.11.2002 року від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] секретарем зазначеної сільської ради не посвідчувався. Крім того, відповідно до листа Середівської сільської ради від 02.08.2019 року № 02-25-300, [PERSON] дійсно працювала секретарем Середівської сільської ради із 04.04.1989 року по листопад 2005 року, та обов`язки по вчиненню нотаріальних дій були покадені на останню. У архіві сільської ради зберігаються примірники заповітів. За 2002 рік є в наявності із № 1 по № 25 - 22 заповіти, серед яких заповіт під № 28 від 21.11.2002 року від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] відсутній. Відповідно до висновку КНДІСЕ від 11.11.2020 року № 13245/20-33/13246/20-32, було встановлено, що бланк на якому виготовлений заповіт від імені [PERSON] від 21.11.2002 року на користь [PERSON] не є поліграфічним бланком, а є його електрографічною копією. У заповіті від імені [PERSON] від 21.11.2002 року на користь [PERSON] , підпис секретаря, який виконувався при складенні заповіту датованого 2002 роком, підпис секретаря та прописний запис «Заповіт на день смерті не змінено і не відмінено», які виконувались згідно із фабулою справи та витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі, у 2006 році вже після смерті [PERSON] , виконані однією і тією ж кульковою ручкою в один час, а не з різницею в чотири роки. Підпис від імені [PERSON] , що міститься в графі «підпис» на зворотній сторінці бланку заповіту від 21.11.2002 року, ймовірно виконаний не [PERSON] , а іншою особою. В обґрунтування позовних вимог стороною позивача вказувалось про те, що заповіт [PERSON] на ім`я [PERSON] не видавала, останній належним чином не посвідчувався, а відтак він не породжує правових наслідків та є недійсним за своєю правовою природою (нікчемним), а тому оскільки реального волевиявлення [PERSON] на посвідчення заповіту не було, в зв`язку з чим наявні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане 04.08.2007 року на ім`я [PERSON] , а також договору купівлі-продажу спірної квартири від 04.07.2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Також з огляду на наявність підстав для визнання недійсними свідоцтва про спадщину та договору купівлі-продажу, скасування відповідних реєстрацій права власності, а відтак вказана квартира в силу вимог ст. 1277 ЦК України та ст. 338 ЦПК України має бути визнана відумерлою та має перейти у власність територіальної громади міста Києва. Заперечуючи проти позовних вимог сторона відповідача вказувала, зокрема, на те, що доводи позивача про порушення прав КМР є абстрактними, не містять жодного обґрунтування та не підтверджуються належними доказами. Звернення до суду із даним позовом є передчасним, так як на даний час триває досудове розслідування в кримінальному провадженні, в рамках якого жодній особі не повідомлено про підозру, що є підставою для відмови в задоволенні позову Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 1 ст. 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно достатті 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. В ході розгляду справи судом достовірно встановлено, та не спростовано стороною відповідача те, що заповіт, на підставі якого [PERSON] було успадково спірну квартиру [PERSON] не видавався, належним чином не посвідчувався, а відтак останній не породжує правових наслідків та є нікчемним. З огляду на викладене, вказана квартира незаконно вибула із власності територіальної громади м. Києва, а тому наявні підстави для визнання свідоцтва про право на спадщину від 04.08.2007 року недійсним, оскільки, останнє було видане на підставі нікчемного заповіту, а відтак позовні вимоги в частині визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним є обґрунтованими та законними, в зв`язку з чим підлягають задоволенню. В частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу слід зазначити наступне. Судом встановлено, що 04.07.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном за власною волею. Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одні зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Судом встановлено, що [PERSON] на час укладення договору не був законним власником зазначеного майна, а свідоцтво про право на спадщину за заповітом було оформлене на підставі підробленого документу (заповіту), а тому в силу ст. 317 ЦК України, він не мав права ним розпоряджатись. З огляду на викладене, суд вважає, що вказаний договір купівлі-продажу суперечить чинному закону, порушує право власності територіальної громади м. Києва, спрямований на незаконне заволодіння спірною квартирою, є таким, що порушує публічний порядок, а тому наявні підстави для визнання його недійсним, в зв`язку з чим позов в цій частині є також обгрунтованим та підлягає задоволенню. В частині позовних вимог про скасування державної рестрації права власності суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У свою чергу, державна реєстрація це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, і неможливо ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення права власності, а не є підставою його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає. Зазначена позиція викладена у постанові Верховного суду у складі Касаційного господарського суду від 10.05.2018 у справі № 910/15993/16. В ході розгляду справи було встановлено наявність підстав для визнання недійсними свідоцтва про право власноті на спадщину, який було видано на підставі нікчемного заповіту, а також договору купівлі-продажу спірної квартири, та зазначені документи порушують права та інтереси територіальної громади в особі Київської міської ради, які випливають з встановленого ст. 1277 Цивільного кодексу України порядку визнання спадщини відумерлою. З огляду на те, що на підставі свідоцтва про право власноті на спадщину та договору купівлі-продажу було здійснено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру, а тому наявна потреба у скасуванні рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно за [PERSON] та [PERSON] , а тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. В частині позовних вимог про визнання квартири відумерлою спадщиною суд зазначає наступне. В ході розгляду справи було встановлено, що після смерті [PERSON] відсутні спадкоємці як за заповітом так і за законом, а також особи, які усунені від права на спадкування чи мали б право на спадщину, але не прийняли чи відмовились від її прийняття. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 1277 Цивільного кодексу України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Зі змісту вказаних норм випливає, що у разі наявності вказаних умов, на підставі рішення суду спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. До звернення з заявою про визнання спадщини відумерлою і набрання законної сили відповідним рішенням суду у територіальної громади існує законний інтерес, заснований на правових нормах, що регулюють правовідносини щодо підстав набуття і припинення права власності після смерті особи, у якої відсутні спадкоємці. З метою захисту цього законного інтересу згідно з ч. 5 ст. 1277 Цивільного кодексу України та ст. 1283 Цивільного кодексу України передбачено, що спадщина, неприйнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою відповідно до статті 1283 цього Кодексу. Охорона спадкового майна здійснюється в інтересах територіальної громади з метою збереження його. Отже, вказаний охоронюваний законом інтерес, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, є об`єктом судового захисту. У відповідності до ст. 338 Цивільного процесуального кодексу України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону. З огляду на викладене, суд вважає, що залишена після смерті [PERSON] спадщина у вигляді квартири за адресою: [ADDRESS] має бути визнана відумерлою спадщиною і перейти у власність територіальної громади міста Києва, а відтак позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. В ході розгляду справи стороною відповідача було заявлено про застосування до позовних вимог строків позовної давності. Перевіряючи обґрунтованість доводів заяви в цій частині, суд приймає до уваги те, що у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 14 судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулась до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. За правилами ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Встановлено, що первинна реєстрація права власності на спірний об`єкт нерухомого майна на підставі оскаржуваного свідоцтва про право власності на спадщину від 04.08.2007 року була проведена 06.06.2017 року на підставі відповідного рішення державного реєстратора, факти незаконного заволодіння спірним майном стали відомі Київській місцевій прокуратурі № 4 в рамках досудового розслідування кримінального провадження № 12018100010004429 від 06.05.2018 року за ч. 4 ст. 190 КК України, а Київській міській раді в серпні 2019 року після отримання відповідного повідомлення від прокуратури. За таких обставин, суд вважає, що саме з дати внесення відомостей до ЄРДР - 06.05.2018 р. починається перебіг позовної давності, а даний позов було подано до суду в червні 2020 року, в зв`язку з чим стороною позивача строки позовної давності пропущено не було, а клопотання сторони відповідача в цій частині є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути із відповідачів на користь позивача та держави в рівних частинах. Так, при подачі позову позивачем було сплачено судовий збір на загальну суму 12612,00 грн., однак, за пред`яеними позовними вимогами та наявними в матеріалах справи доказами на час ухвалення даного рішення сплаті підлягає судовий збір в сумі 22105,50 грн., а саме: 8408,00 грн. - чотири позовні вимоги немайнового характеру (по 2102,00 грн. за кожну), 1051,00 грн. - за вимогу про визнання спадщини відумерлою та 12646,50 грн. - за вимогу про передачу майна територіальній громаді (1,5 % від вартості квартири в сумі 843100,00 грн.). З огляду на викладене, сплачена сума судового збору в розмірі 12612,00 грн. підлягає стягненню із відповідачів на користь позивача в рівних частинах, тобто по 6306,00 грн. з кожного, а також із відповідачів на користь держави в рівних частинах слід стягнути суму судового збору в розмірі 9493,50 грн., тобто по 4746,75 грн. із кожного. Враховуючи наведене та

Outcome: approved