Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-26 00:00:00

В травні 2018 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом,в якому зазначає,що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 15.07.2015 р.,вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] був зареєстрований у цьому будинку як член сім`ї власника житла,проте у 2016 р.шлюб між ними був розірваний,відповідач добровільно залишив будинок з усіма особистими речами,фактично створив іншу сім`ю,де і мешкає за невідомою позивачу адресою. Посилаючись на те,що формальна реєстрація проживання відповідача як колишнього члена її сім`ї,порушує права власника та змушує нести додаткові витрати на утримання житла,позбавляє можливості оформити субсидію,позивач просить суд з підстав,передбачених ст.405 ч.2 ЦК України,визнати відповідача таким,що втратив право користування спірним житловим приміщенням. В судове засідання позивач не з`явився,надав письмову заяву ,в якій просить суд розглядати справу без її участі та задовольнити позов на підставі викладеного вище. Відповідач в судове засідання не з*явився,надав нотаріально посвідчену заяву про згоду на зняття з реєстрації місця проживання по [ADDRESS] ,оскільки він за цією адресою не мешкає більше 2-х років,претензій щодо цього будинку до [PERSON] не має. На підставі ст.223 ЦПК України,суд розглянув справу без участі позивача та відповідача. Всебічно вивчивши обставини справи,дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку,що позов заявлений обґрунтовано,підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено та перевірено доказами, що на підставі договору дарування від 15.07.2015 р.,посвідченого нотаріально приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тізенберг Д.Д., [PERSON].на праві власності в цілому належить житловий будинок [ADDRESS] . Право власності позивача зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.07.2015 р.,номер запису про право власності:10425756. З наведеного суд встановив,що позивач набула право власності на вказаний вище будинок у встановлений законом спосіб та підтвердила ці обставини належними допустимими доказами,які нічим не спростовані. З 04.04.2009 р.у будинку,що є власністю позивача,був зареєстрований відповідач [PERSON] ,що підтверджено інформацією з домової книги. Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 02.08.2016 р.шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний,при розгляді справи суд встановив,що шлюбні стосунки між сторонами припинені з 2012 р. Власною заявою яка відповідає вимогам щодо належності та допустимості як доказу,відповідач підтвердив факт не проживання за місцем реєстрації останні 2 роки та відсутність претензій до [PERSON] як власника будинку. Відповідно до ст.383,391 ЦК України,ст.157 ЖК України власник житлового будинку,квартири має право використовувати помешкання для власного проживання,проживання членів своєї сім*ї,інших осіб,вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як передбачено ст.405 ч.2 ЦК України,особа,яка за згодою власника була зареєстрована у належному йому житловому приміщенні,втрачає право користування житловим приміщенням ,якщо протягом року не проживає у ньому без поважних причин. Аналізуючи наведене,суд дійшов висновку,що відповідач [PERSON] ,хоча і був зареєстрований у спірному житловому приміщенні як член сім`ї власника,після розірвання шлюбу з позивачем ним вже не являється,фактично цим житлом не користувався понад встановлені законом строки,його реєстрація створює перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні власністю. На підставі ст.383,391,405 ЦК України, ст.3,10,11,57,60,212 -215,218 ЦПК України,суд-

Outcome: approved