Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

Головний лікар Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просив вирішити питання про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку [PERSON] посилаючись на те, що остання є інвалідом 1 групи по психічному захворюванню безстроково. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11.02.2014 року визнана недієздатною, опікуном призначений батько [PERSON]. Страждає на психічне захворювання з дитячого віку. Багаторазово лікувалася в дитячому та гострому жіночому відділенні з приводу гебефренної шизофренії. Захворювання носить безперервний характер із швидким наростанням гебефренічного дефекту. У періоди загострення стає збудженою, схильна до руйнівних, агресивних і аутоагресинвих дій. Останян виписка 13.06.2017 року. Після виписки приймала підтримуючу терапію санапаксом. Зі слів опікуна батька [PERSON] психічний стан [PERSON] погіршився протягом декількох днів: бє себе по голові, грудях і ногах, почала руйнувати предмети, меблі, кидається на батьків з кулаками, кричить, стукає ногами по підлозі, відмовляється від їжі. 20.06.2017 року доставлена в КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР, оглянута черговим лікарем приймального відділення, стан кваліфіковано як загострення хронічного психічного стану у формі гебефренної шизофренії. 20.06.2017 року о 14-30 год. [PERSON] оглянута комісією лікарів-психіатрів, яка встановила, що її свідомість змінена, види орієнтувань збережені, у бесіді багатомовна, на запитання відповідає не по суті, мова розірвана, із зізковзуванням, негативи стична, легко дратується, безпричинно сміється, неадекватна, емоційно сплощена, мислення аутистичне, аморфне, галюцинацій не виявляє, зовнішній вигляд неохайний, руки різні, імпульсивні, критика до хвороби відсутня. Стан можна кваліфікувати як важкий психічний розлад у формі шизофренії гебефренної, безперервний тип перебігу з агресивними та ауто агресивними тенденціями з великою вірогідністю скоєння агресиних дій по відношенню до себе та оточуючих. Приймаючи до уваги, що [PERSON] представляє небезпеку для себе та оточуючих, є доцільним примусова госпіталізація хворого, оскільки його лікування можливе тільки в умовах психіатричного стаціонару. У судовому засіданні представник психіатричного закладу доводи заяви підтримав з підстав, викладених в ній, і просив суд задовольнити заяву. [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала проти заяви, пояснила, що бажає знаходитись у лікарні. Прокурор заяву підтримала і просила суд винести рішення про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу у примусовому порядку. Зацікавлена особа опікун [PERSON] до суду не зявився, мати [PERSON] пояснила, що донька не заперечує проходити лікування і бажає знаходитись у лікарні. Суд, заслухавши пояснення представника заявника, лікаря-психіатра, особи, щодо якої вирішується питання про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку, її законного представника, думку прокурора, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. У своєму рішенні Європейський Суд з прав людини (справа «[PERSON] проти України») від 17.04.2014 року зазначив, що особа не може вважатися «Психічно хворою» та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов; по-перше, об'єктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання. Як вбачається з висновку комісії лікарів-психіатрів від 20.06.2017 року, [PERSON], [INFO], яка мешкає за адресою: [ADDRESS] страждає на психічний розлад у формі шизофренії гебефренної, безперервний тип перебігу з агресивними та ауто агресивними тенденціями з великою вірогідністю скоєння агресиних дій по відношенню до себе та оточуючих. Приймаючи до уваги, що [PERSON] представляє небезпеку для себе та оточуючих, є доцільним примусова госпіталізація хворого, оскільки його лікування можливе тільки в умовах психіатричного стаціонару Надані суду пояснення лікаря-психіатра, зокрема, про те, що [PERSON] вже багато років проходить курс лікування у психіатричній лікарні і внаслідок захворювання являє потенційну соціальну небезпеку для себе та оточуючих, суд вважає доказами по справі, підтверджуючими необхідність госпіталізації [PERSON] до психіатричного закладу у примусовому порядку. Таким чином, зібрані у справі докази і їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення заяви.

Outcome: approved