Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про примусове переселення. Позов мотивований тим, що відповідачем не виконується заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.06.2014 року, яким було встановлено порядок користування квартирою [ADDRESS] між співвласниками - [PERSON] та [PERSON] відповідно до варіанту 2 (додаток № 2) висновку № 72 судової будівельно-технічної експертизи від 25.04.2014 року, виготовленого ТОВ «Подільський центр судових експертиз», згідно якого співвласнику 52/100 частки квартири [PERSON] виділено в користування житлову кімнату 7, площею 17 кв.м., балкон; співвласнику 48/100 часток [PERSON] виділено в користування кімнату 6, площею 12,2 кв.м. Всі інші приміщення залишені у спільному користуванні позивача та відповідача. [PERSON] відмовляється від виконання рішення суду щодо переселення. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогами про виконання примусово її переселення в кімнату 7 площею 17 кв.м, балкон та стягнення з [PERSON] на користь позивача судових витрат, зокрема, в сумі 1 743, 60 гривень. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві, та просила задовольнити. Відповідач позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.06.2014 року у цивільній справі № 127/3181/14-ц, яке набрало законної сии 08.07.2014 року, було встановлено порядок користування квартирою [ADDRESS] між співвласниками - [PERSON] та [PERSON] відповідно до варіанту 2 (додаток №2) висновку № 72 судової будівельно-технічної експертизи від 25.04.2014 року, виготовленого ТОВ «Подільський центр судових експертиз», згідно якого співвласнику 52/100 частки квартири [PERSON] виділено в користування житлову кімнату 7, площею 17 кв.м., балкон; співвласнику 48/100 часток [PERSON] виділено в користування кімнату 6, площею 12,2 кв.м.; приміщення коридору 1, площею 4,6 кв.м., коридору 2, площею 3,2 кв.м., ванної кімнати 3, площею 2,6 кв.м., вбиральні 4, площею 1,2 кв.м., кухні 5, площею 8,3 кв.м., вбудованої шафи 8, площею 0,7 кв.м. - залишено у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON]; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в сумі 1 743, 60 гривень. Враховуючи положення ч. 1 ст. 63 ЦПК України, обставини встановлені вище вказаним судовим рішенням не потребують доказування. В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідачем рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.06.2014 року у цивільній справі № 127/3181/14-ц не виконується, та він продовжує проживати у житловій кімнаті 7, площею 17 кв.м., в квартирі [ADDRESS] та користуватися нею. У примусовому порядку рішення суду не виконувалося. Так, постановою головного державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Сиридюк Т.В. від 06.02.2015 року про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа) було відмовлено в прийнятті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 127/3181/14-ц, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області 03.02.2015 року, про встановлення порядку користування квартирою, на підставі п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у виконавчому листі відсутні заходи примусового виконання, що виключає здійснення виконавчого провадження. Рішення ж суду у частині стягнення судових витрат до примусового виконання взагалі не пред'являлося. Отже, суд приходить до висновку, що даний позов про примусове переселення подано до суду з метою виконання іншого судового рішення (про встановлення порядку користування квартирою, стягнення судових витрат), що є неприпустимим. Згідно з положеннями ст. 14 ЦПК України та ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Разом з тим, враховуючи обґрунтування позовних вимог і пояснення, надані сторонами по справі в судовому засіданні, суд звертає увагу, що позивач відповідно до положень ст. 373 ЦПК України має право звернутись до суду, за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення, із заявою, зокрема, про зміну чи встановлення способу і порядку виконання рішення. Посилання позивача на систематичне порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим для позивача та її сім'ї проживання з ним в одній квартирі, не може бути прийняте судом до уваги при вирішенні даної справи, враховуючи предмет спору. В судовому засіданні встановлено, що позивач не зверталась до суду з вимогами про виселення відповідача на підставі ст. 116 ЖК України. Таким чином, позивач [PERSON] не позбавлена права звернутися до суду із заявою про встановлення способу виконання заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.06.2014 року у цивільній справі № 127/3181/14-ц, а також пред'явити до примусового виконання рішення суду у частині стягнення судових витрат у розмірі 1 743, 60 гривень. Окрім того, вимога позивача про стягнення з відповідача на її користь судових витрат у розмірі 1 743, 60 гривень не підлягає задоволенню, оскільки не стосується витрат, пов'язаних з розглядом даної цивільної справи. Питання щодо стягнення даних судових витрат було вирішено судом у відповідності до положень ст. 214 ЦПК України при ухваленні судового рішення по справі № 127/3181/14-ц 27.06.2014 року. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захистсвого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про відмову в задоволенні позовних вимог, які є недоведеними та необґрунтованими. Суд прийшов до висновку про залишення судових витрат, пов'язаних з розглядом даної цивільної справи, за позивачем, згідно положень ст. 88 ЦПК України. Враховуючи вище викладене та

Outcome: dismissed