Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

В січні 2016 року [PERSON] звернулася до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання, визнання права власності. В обґрунтування позову посилалася на те, що вона 07 серпня 1995 року з відповідачкою [PERSON] уклала договір довічного утримання б/н, відповідно до якого вона передала у власність відповідачу належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS], а [PERSON] зобовязалася забезпечити її утриманням та довічним доглядом. Однак відповідачка не виконує умов договору з часу укладення, не доглядає її та не забезпечує необхідною допомогою. Просила суд розірвати договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Костянтинівської державної нотаріальної контори 07 серпня 1995 року, реєстр № 307047-1052, визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], що складається з 2-х житлових кімнат (53-5, 53-6), коридора (53-1), ванної (53-2), туалету (53-3), кухні (53-4), шафів (53-7, 53-8, 53-9) житловою площею 29,6 кв. метри, загальною площею 46,3 кв.м. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 12 жовтня 2016 року позов [PERSON] задоволено. Розірвано договір довічного утримання, укладений 07 серпня 1995 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Костянтинівської державної нотаріальної контори, № реєстру 307047-1052, внутр. № 79011С3122F34С2С6Е2D, архівний номер 3634298DONETSK2501, архівна дата 16.01.2002 1:43, скасувавши заборону відчуження нерухомого майна (архівний запис) - квартири за адресою: [ADDRESS], реєстраційний номер обтяження 2410114. Визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], яка складається з двох кімнат (53-5, 53-6), коридору (53-1), ванної (53-2), туалету (53-3), кухні (53-4), шафів (53-7, 53-8, 53-9) - житловою площею 29,6 кв.м, загальною площею 46,3 кв.м. Стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати, повязані зі сплатою судового збору в загальній сумі 1102 грн. 40 коп. З вказаним рішенням суду не погодилася відповідач [PERSON] в інтересах якої діє [PERSON] та оскаржила його в апеляційному порядку. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив незаконне і не обгрунтоване рішення, оскільки порушені норми матеріального та процесуального права. Просить апеляційний суд скасувати рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 12 жовтня 2016 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні її позовних вимог у повному обсязі. В судове засідання апеляційного суду позивач [PERSON] не зявилася, хоча своєчасно і належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 211). Заслухавши суддю - доповідача, вислухавши пояснення відповідача [PERSON], представника відповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга [PERSON], в інтересах якої діє [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст. 309 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Частиною 1 статті 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Відповідно до частини 2 вищевказаної статті, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Згідно з частиною 3 вищевказаної статті, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Проте, таким вимогам, рішення суду першої інстанції не відповідає. Задовольняючи позовні вимоги позивача в повному обсязі, суд першої інстанції послався на те, що оскільки судом встановлені підстави для розірвання договору довічного утримання, то квартира за адресою: [ADDRESS] підлягає поверненню у власність позивачки. Проте, з даним висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Із матеріалів справи вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] 07.08.1995 року було укладено договір довічного утримання б/н, який зареєстрований 21.09.2005 року 11:23:17 за № 2410114 реєстратором: Костянтинівська державна нотаріальна контора. Згідно зі статтею 425 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року, за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоровя (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобовязується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. Момент укладення договору є часом, з якого право власності переходить від відчужувача до набувача і відчужував набуває право на утримання. Обставини передачі квартири відчужувачем, прописки, проживання, реєстрації договору в БТІ набувачем не перебуває у правовому звязку з виникненням у набувача права власності. В статті 425 ЦК УРСР мається на увазі не фактична передача майна, а згода відчужувача на передачу майна набувачеві, у якого право власності на це майно виникає з моменту нотаріального оформлення договору довічного утримання, тобто незалежно від фактичної передачі майна. Відповідно до статті 426 вказаного вище кодексу, договір довічного утримання повинен бути нотаріально посвідчений (стаття 47 цього Кодексу). В договорі довічного утримання повинна бути зазначена оцінка відчужуваного будинку, що визначається за згодою сторін, а також види матеріального забезпечення, що надаються набувачем майна відчужувачеві, та їх грошова оцінка, яка визначається за згодою сторін. Як вбачається із частини 1 статті 427 вказаного вище кодексу, відчуження будинку набувачем за життя відчужувача не допускається. Статтею 428 Цивільного кодексу Української РСР передбачено, що договір довічного утримання може бути розірваний: за вимогою відчужувача, якщо набувач майна не виконує обовязків, взятих ним на себе за договором; за вимогою набувача майна, якщо з незалежних від нього обставин його майновий стан змінився настільки, що він не має змоги надавати відчужувачеві обумовлене забезпечення. При розірванні договору з зазначених вище підстав будинок повинен бути повернутий відчужувачеві. Витрати по утриманню відчужувача, зроблені набувачем майна до розірвання договору, не відшкодовуються. Згідно пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень до Цивільного кодексу України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Як вбачається із пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень до Цивільного кодексу України, до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Відповідно до статті 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно статті 745 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Як вбачається із частини 1 статті 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обовязків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. Висновок суду першої інстанції про те, що оскільки жодною стороною у ході судового розгляду справи не було заявлено про недотримання встановлених законом норм при укладенні спірного договору довічного утримання чи про наявність підстав для визнання його недійсним, суд виходить з того, що укладений між [PERSON] та [PERSON] договір довічного утримання від 07 серпня 1995 року, посвідчений нотаріально Костянтинівською ДНК, відповідає вимогам ст.ст. 425, 426 ЦК УРСР 1963 року, є незаконним, оскільки матеріали справи не містять ані оригіналу, ані копії вказаного вище договору довічного утримання. Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме відповідач зобовязана довести належне виконання умов договору довічного утримання, а саме подати докази надання відчужувану щомісячно матеріального забезпечення, а також іншого догляду, визначеного умовами договору, оскільки відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 лютого 2012 року по справі № 6-38471 св11, позивач зобовязана належними та допустимими доказами (ст.ст. 58, 59 ЦПК України) довести юридичні факти, визначені ст.ст. 744, 755 ЦК України, для розірвання договору довічного утримання. Такий процесуальний обовязок згідно із законом лежить на позивачеві, а не на відповідачеві. Договір довічного утримання укладений у серпні 1995 року, а з позовом про його розірвання позивач звернулася тільки 12.01.2016 року, тобто майже через 21 рік після його укладення. Зазначене свідчить, що протягом всього часу дії договору його умови виконувалися належним чином і в повній мірі, претензій до набувача позивач не предявляла. Враховуючи викладене вище, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли. Враховуючи, що ухвалою судді апеляційного суду від 21 листопада 2016 року відстрочено [PERSON] сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з позивачки на користь держави судовий збір у розмірі 1212,64 грн.

Outcome: approved