Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-28 00:00:00

В травні 2019р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2, 3) до відповідачки [PERSON] , в якому просила суд: - стягнути з відповідачки на свою користь борг за договором позики в сумі - 29872,0 грн. та проценти в сумі 115596,0 грн. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 19 серпня 2018р. між сторонами було укладено договір позики, у вигляді боргової розписки, за яким позивачкою було надано відповідачці позику в розмірі 1290,0 дол. США та 7000,0 грн., яку відповідачка зобов`язувався повернути до 21 серпня 2018р., проте у встановлений строк відповідачка суму позики не повернула. Так, 30 серпня 2018р. Відповідачкою було повернуто позивачці 5000,0 грн. і 17 вересня 2018р. - 250,0дол. США. Станом на 25 квітня 2019р. позивачка не повернула 1040,0 дол. США і 2000,0 грн. відповідно. Оскільки в позасудовому порядку вирішити спір не можливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх порушених прав. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Волошина В.О. від 04 червня 2019р. відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання. До судового засідання стороною позивача було подано до суду заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача, яка заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з підстав, зазначених у позові і не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, про поважність причин неявки в судове засідання 09 жовтня 2019р. не повідомила, в судові засідання на 10 грудня 2019р., 29 січня 2020р. також не з`явилась, подала на адресу суду клопотання про перенесення розгляду справи, без поважності причин неявки. Суд визнає, що відповідачка не з`явилась в судові засідання без поважних причин. Відповідачка, про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, в судове засідання не з`явилася, поважності причин неявки суду не повідомила, у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження строк, відповідачка відзив на позов не подавала. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Положеннями ч. 1 ст. 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 19 серпня 2018р. між сторонами було укладено договір позики, у вигляді боргової розписки (а.с. 4) наступного змісту: « Розписка. Я [PERSON] головний консультант Головного департаменту правової політики взяла позику у [PERSON] у розмірі 1290 дол. та 7000 тис. гривень та зобов`язуюсь їх повернути всю суму грошей 21 серпня 2018 року. У разі неповернення грошей у зазначену дату зобов`язуюсь повернути 10% за кожний протермінований день позики. 19.08.2018. Підпис. [ADDRESS] Паспортні дані: [NUMBER] виданий 25.09.97р. Деснянським ВМ УМВС України в Чернігівськ. обл. Розписка написана власноручно яку підтверджую своїм підписом. 19.08.20018 Підпис», тобто відповідачкою було отримано від позивачки в борг суму коштів у розмірі 1290,0 дол. США та 7000,0 грн. Судом встановлено, що відповідачкою було повернуто позивачці за договором позики, 30 серпня 2018р. - 5000,0 грн., 17 вересня 2018р. - 250$. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Даних, які б свідчили про повернення відповідачем всієї суми заборгованості позивачці судом не встановлено. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ст. 1048 ЦК України). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно положень ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. В судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідачка свої зобов`язання за договором позики не виконала, сума позики в розмірі 1040,0 дол. США та 2000,0 грн. (29872,0 грн.) залишається неповернутою, а тому суд вважає, що зазначена сума боргу підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачки. За змістом ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Звертаючись до суду з вказаним позовом позивачка просила суд стягнути з відповідачки на свою користь 115596,0 грн., процентів виходячи, з умов договору (10 % за кожний протермінований день), однак суд вважає, що за своєю правовою природою, в розумінні в розумінні положень ст. ст. 509, 549 ЦК України, зазначена сума є не процентами, а пенею, при цьому судом враховано правові позиції Верховного Суду наведені в постанові від 28 березня 2018р. по справі №444/9519/12. Враховуючи положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, суд вважає, що розмір неустойки у розмірі 115596,0 грн., підлягає зменшенню до розміру реальних збитків - 29872,0 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,4 грн.

Outcome: partial