Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулася [PERSON] з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» про визнання недійсним кредитного договору. Позовні вимоги мотивовані тим, що 15.07.2019 між [PERSON] та ТОВ «Укр Кредит Фінанс» було укладено кредитний договір № 0198-8406. У відповідності до умов договору сума кредиту становить 7 000, 00 гривень; термін кредиту - 14 днів; відсоткова ставка є фіксованою і складає 2 % за день. Однак, на веб-сайті відповідача відсутня інформація, передбачена п. 5 договору, а саме, що річна відсоткова ставка становить 128 %. Як слідує з умов договору, позичальник зобов`язаний сплатити 2 % пені від несплаченої суми, однак ця відсоткова ставка є неконкретною, а тому відповідач мав би конкретизувати це положення договору. Крім того, п. 7 договору є незрозумілим і неконкретним. Пунктом 8 передбачено, що Правила надання грошових коштів у кредит є невід`ємною частиною договору та розміщені на веб-сайті відповідача. Однак, підпис позивача на цих Правилах відсутній, а тому встановити факт роз`яснення позивачу цих Правил встановити неможливо. Інформацію, передбачену ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», позивачу надано не було. На місцях підпису договору відомості про електронні підписи відсутні, що ставить під сумнім факт підписання договору. Таким чином, письмова форма договору не дотримана, відповідач провадить нечесну підприємницьку практику. Крім того, відповідач, не надаючи повної інформації про умови надання кредиту, вводить в оману своїх клієнтів та у такий спосіб здійснює нечесну підприємницьку практику. Статтею 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Відповідач умисно замовчував інформацію про істотні умови договору: реальну річну процентну ставку та дійсну загальну (орієнтовану) вартість кредиту. У відповідності до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Отже, відповідач у повній мірі захистив свої права та інтереси, натомість механізм захисту прав та інтересів позивача ні заявою, ні договором не передбачено, що має наслідком несправедливість умов заяви та договору відносно позивача. Дані обставини вносять в ці заяву та договір дисбаланс прав та обов`язків сторін заяви та договору. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про визнання недійсним кредитного договору № 0198-8406 від 15.07.2019 та договору із додатками. Ухвалою суду від 19.12.2019 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом, та витребувано від відповідача оригінал кредитного договору № 0198-8406 від 15.07.2019. 13.01.2020 на адресу суду від відповідача надійшов відзив із викладеними у ньому запереченнями на позов, який він вважає безпідставним та необгрунтованим. На виконання вимог ухвали суду від 19.12.2019 щодо витребування доказів відповідачем разом із відзивом надано письмові пояснення та засвідчену копію кредитного договору № 0198-8406 від 15.07.2019. Відповідь на відзив позивачем надана не була. Ухвалою суду від 17.02.2020 позивачу було повернуто клопотання, зокрема, про уточнення позовних вимог. Ухвалою суду від 16.03.2020 клопотання представника позивача про уточнення позовних вимог, якими змінено предмет позову, повернуто позивачу без розгляду. В судове засідання учасники справи не з`явилися повторно, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України, були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи. 16.03.2020 від представника позивача через електронну пошту, зокрема, надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність позивача та її представника. Однак, причини неявки суду в дане судове засідання не повідомлено ні позивачем, ні відповідачем. Суд прийшов до висновку про відсутність поважних причин неявки в судове засідання учасників справи. Враховуючи вищевикладене та положення ч. 1 і ч. 3 ст. 223, ч. 1 ст. 279 ЦПК України, суд ухвалив провести розгляд справи у відсутність позивача та відповідача (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання). Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 15.07.2019 між [PERSON] та ТОВ «Укр Кредит Фінанс» було укладено кредитний договір № 0198-8406, згідно якого останнє зобов`язалося надати позичальникові (позивачу) грошові кошти в сумі 7 000, 00 гривень в кредит строком на 14 днів на умовах строковості, зворотності, платності, а [PERSON] зобов`язалася повернути кредит та сплатити нараховані кредитодавцем проценти за користування кредитом. (а.с. 90) Згідно умов вищевказаного договору термін платежу становить - 28.07.2019; нараховані проценти - 1 960, 00 гривень (2 % від суми кредиту за кожен день користування, всього 28 % від суми кредиту); разом до сплати - 8 960, 00 гривень (сукупна вартість кредиту: 128 % від суми кредиту). Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 0198-8406 від 15.07.2019 в електронній формі, що не суперечить чинному законодавству України. Закон України «Про електронну комерцію» закріпив легальне визначення електронного договору, як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно із ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати кредит позичальнику в розмірі й на умовах передбачених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Дійсно, договір «онлайн кредитування» фізично не підписується, однак він укладається шляхом підписання електронним цифровим підписом. Відповідно до положень ст.ст. 5, 15 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Суб`єкти електронного документообігу, які здійснюють його на договірних засадах, самостійно визначають режим доступу до електронних документів, що містять конфіденційну інформацію, встановлюють для них систему (способи) захисту. Відтак, сторони «онлайн кредиту» укладають договір у формі електронного документу з використанням електронного цифрового підпису, на підставі якого видаються/отримуються грошові кошти шляхом перерахування на банківський рахунок особи. Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Фінансові установи на своїх веб-сайтах розміщують правила надання грошових коштів у кредит, якими визначають порядок і умови надання грошових коштів у кредит. Такі правила є в загальному доступі для ознайомлення всіх зацікавлених осіб і є публічною офертою до укладання договору. Згідно із п. 8 кредитного договору № 0198-8406 від 15.07.2019, цей договір разом із Правилами надання грошових коштів у кредит разом складають єдиний договір та визначають усі істотні умови надання кредиту. Укладаючи цей кредитний договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє всі умови, зобов`язується та погоджується неухильно дотримуватись цього кредитного договору та Правил надання грошових коштів у кредит (які є невідємними частинами договору та разом складають договір), текст яких наразі розміщено на веб-сайті кредитодавця (http://screditkasa.com.ua) та відповідно, укладає договір. Статтею 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначається, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Таким чином, електронними кредитними договорами визначаються основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначаються суми кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів та умови кредитування, що в свою чергу є звичайним договором в розумінні чинного законодавства України. Твердження позивачки про те, що вона не підписувала кредитний договір № 0198-8406 від 15.07.2019, спростовуються наступним. Електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створенням електронного документа. Приписами ст. 12 цього закону, передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Для отримання кредиту заявник здійснює заповнення заявки на отримання кредиту на сайті товариства, обов`язково вказуючи всі дані, відмічені в заявці в якості обов`язкових для заповнення. У заявці заявник зобов`язаний вказати повні, точні та достовірні особисті дані, які необхідні для прийняття товариством рішення про надання кредиту. Фінансова установа, в свою чергу, інформує заявника про прийняте рішення щодо видачі кредиту через sms-повідомлення на телефонний номер, та через електронний лист на адресу електронної пошти, зазначені у заявці. У випадку прийняття рішення про надання кредиту, на електронну пошту, зазначену в заявці, надсилається лист з гіперпосиланням, здійснивши перехід по якому, заявник отримує копію електронного Договору. Договір про надання кредиту укладається в Особистому кабінеті. Заявник здійснює вхід на Сайт товариства за допомогою Логіна Особистого кабінету і Пароля Особистого кабінету. Заявник підтверджує свою повну обізнаність та згоду з усіма істотними умовами Договору з моменту кліку на кнопці «З умовами договору згодний» у Особистому кабінеті, доступ до якого здійснюється за допомогою унікальної пари Логіну та Пароля Особистого кабінету. Логін і Пароль Особистого кабінету як аналог власноручного підпису підтверджує виключне особисте авторство заявника/позичальника. Укладення фінансовою установою договору з позичальником за допомогою Логіну та Паролю Особистого кабінету заявника/позичальника, юридично є еквівалентом отримання фінансовою установою ідентичного за змістом договору чи іншого документа, які підписані власноручним підписом заявника/позичальника, у зв`язку з чим створює для нього такі ж правові зобов`язання та наслідки. Створені в інформаційній системі фінансової установи заявки, договори та інші документи в електронній формі є оригіналами і мають однакову юридичну силу з документами у паперовій формі. Згідно ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Таким чином, проходячи всю процедуру укладення договору «онлайн кредитування» не маючи електронного цифрового підпису, однак заповнюючи всі поля заявки та приймаючи пропозицію (оферту) укласти договір з подальшим введенням в Особистому кабінеті отриманих кодів, особа буде вважатись такою, що особисто підписала електронний кредитний договір. Так, 15.07.2019 позивачу було погоджено відповідачем видачу кредиту в сумі 7 000, 00 гривень строком на 14 днів, про що її було повідомлено на електронну адресу: [INFO]. Також даним повідомленням було роз`яснено позивачці, що для отримання нею коштів їй необхідно зайти в Особистий кабінет, ознайомитись та прийняти умови договору; повідомлено одноразовий пароль для підписання документів за кредитом. (а.с. 104, 106) Того ж дня позивачці було повідомлено відповідачем про перерахування на її картку коштів в сумі 7 000, 00 гривень. (а.с. 105) Відповідно до витягу з реєстру банку № 80/1 від 10.01.2020, наданого ТОВ «Укр Кредит Фінанс» видача коштів [PERSON] за кредитним договором № 0198-8406 від 15.07.2019 здійснювалась за допомогою системи АТ «Юнекс Банк»; номер картки [NUMBER] ; сумма - 7 000, 00 гривень; дата видачі - 15.07.2019. (а.с. 95) Згідно із повідомленням АТ «Юнекс Банк» № 03-43 від 03.01.2020, кредитні кошти в сумі 7 000, 00 гривень за договором № 0198-8406 від 15.07.2019 були переказані на картку [NUMBER] . (а.с. 96) Враховуючи вищевикладене суд прийшов до висновку, що учасниками електронної комерції, в даному випадку позивачем і відповідачем, здійснено послідовні дії в інформаційно-телекомунікаційній системі, якою зафіксовано чітку послідовність (хронологію) всіх дій фінансової установи та споживача щодо укладення електронного договору в інформаційно-телекомунікаційній системі, яку відповідач використовує для укладення електронних договорів. Крім того, судом прийнято до уваги, що звертаючись до суду із позовом, позивачка у своїй заяві вказала, що 15.07.2019 між нею та відповідачем було укладено кредитний договір № 0198-8406. Також судом прийнято до уваги, що однією із підстав для визнання кредитного договору № 0198-8406 від 15.07.2019, позивачем вказано здійснення відповідачем нечесної підприємницької діяльності, введення її в оману, а також те, що вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. Вищевказані твердження позивача спростовують її ж твердження щодо не підписання та не укладення нею договору із відповідачем, адже вони є взаємовиключними. Так, позивач зазначила, що відповідач умисно замовчував інформацію про істотні умови договору: реальну річну процентну ставку та дійсну (орієнтовану) вартість кредиту; відповідач в повній мірі захистив свої права та інтереси, а механізм захисту її прав та інтересів ні заявою, ні договором не передбачено, що має наслідком несправедливість умов заяви та договору відносно неї. Щодо посилання позивачки на положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», то суд вважає, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Проте таких обставин позивачкою у справі не доведено. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Крім того, ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено й інші умови договору, які є несправедливими. Посилання позивачки на те, що умови кредитного договору є несправедливими, оскільки відповідач не надав їй інформації про умови кредитування, що вказаний договір не містить сукупної вартості кредиту та інших фінансових зобов`язань споживача, повної інформації про умови кредитування, спростовуються наявними у справі належними доказами та наведеними вище обставинами справи. Суд не погоджується із посиланням позивачки на положення Закону України «Про споживче кредитування», оскільки цей Закон, враховуючи положення ч. 2 ст. 3 цього Закону, не поширюється на дані правовідносини. В укладеному кредитному договорі визначені всі умови кредитування, зокрема розмір наданого кредиту, строк користування ним, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов`язки кредитодавця і позичальника, відповідальність сторін. Щодо посилання позивачки в обґрунтування своїх вимог на положення ст. 229 і ст. 230 ЦК України, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 229 і ст. 230 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Позивачкою на підтвердження своїх вимог не доведено, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. При цьому, судом враховано, що не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину, а помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін - не є підставою для визнання правочину недійсним. Крім того, судом прийнято до уваги, що відповідач свої зобов`язання по договору виконав, надавши кредит позивачці. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Однак, позивачкою не доведено наявність вищевказаних обставин. Суд вважає, що не заслуговують на увагу твердження позивачки про порушення відповідачем Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки не було порушено право споживача на свободу вибору продукції, оскільки позивачка самостійно обрала фінансову установу та умови кредитування. В матеріалах справи відсутні докази порушення принципу рівності сторін договору, умовами кредитного договору не обмежено право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Твердження позивачки про дисбаланс договірних прав і обов`язків на шкоду споживача не знайшли свого підтвердження і спростовуються матеріалами справи. Так, у відповідача є один основний обов`язок - надати кошти позивачу, який виконаний в повному обсязі, і порушення прав щодо надання кредиту в повному обсязі - відсутнє. Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача при укладенні договору про надання кредиту позивачкою суду не надано. Крім того, судом прийнято до уваги, що позивачкою, як те повідомлено відповідачем, було укладено із останнім, крім оспорюваного договору, ще чотири аналогічних кредитних договори: № 0180-6225 від 04.06.2019; № 0187-6128 від 20.06.2019; № 0197-5646 від 12.07.2019; № 0198-1819 від 13.07.2019. (а.с. 97-100) У відповідності до ст. 203 ЦК України судом встановлено, що зміст кредитного договору № 0198-8406 від 15.07.2019 на момент його укладання не суперечив Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Позивачка на момент укладення договору мала необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину на момент його укладення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Правочин вчинено у формі, встановленій законом і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Кредит позивачка отримала. Проаналізувавши крединий договір, суд вважає, що в даному випадку, вказаний кредитний договір складений з урахуванням вимог закону щодо його форми і змісту стосовно дотримання прав споживача та принципу справедливості, чинних на момет його укладення. Виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви , а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені учаснтиками справи в заявах по суті справи, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню. Кредитний договір № 0198-8406 від 15.07.2019 є домовленість сторін цього договору, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України. Предметом виконання як невід`ємним елементом виконання договору є ті конкретні суб`єктивні права і конкретні юридичні обов`язки для набуття, здійснення і виконання яких конкретні суб`єкти права вступають в конкретні правовідносини і, відповідно, до вимог норми права, що реалізується, вчиняються належні правомірні дії. Згідно ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин), або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У разі коли недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність із передбачених законом підстав, такий правочин згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Однак, суд прийшов до висновку, що в даному випадку, відсутні підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання кредитного договору № 0198-8406 від 15.07.2019 недійсним, оскільки такі вимоги є необґрунтованими і недоведеними належними і допустимими доказами, враховуючи вищевикладене. Щодо вимог в частині визнання недійсним й «договору із додатками», то позивачкою взагалі не викладено обставини, якими вона обґрунтовує свої вимоги в цій частині. Відповідно, вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню, оскільки є необґрунтованими і недоведеними належними і допустимими доказами. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне. Позивач, звернувшись до суду за захистом своїх прав як споживача, була звільнена від сплати судового збору. Доказів понесення позивачкою інших судових витрат суду не надано. Згідно із ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Однак, доказів понесення відповідачем судових витрат суду не надано. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed