Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

В червні 2017 року позивач звернувся до Краснокутського районного суду Харківської області з зазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 29 травня 2007 року він купив у відповідача житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в [ADDRESS], про що свідчить письмова розписка [PERSON] від 29.05.2007 року. Договір купівлі - продажу відповідач зобов'язувалася оформити найближчим часом, однак до цього часу з невідомих для позивача причин відповідач відмовляється звернутись до нотаріальної контори для укладання договору купівлі - продажу вказаного житлового будинку, що перешкоджає позивачу оформити належним чином право власності на придбану ним нерухомість. Посилаючись на вимоги ч. 2 ст. 220 Цивільного Кодексу України, позивач звернувся до суду з даним позовом та прохає визнати дійсним договір купівлі - продажу житлового будинку та визнати за ним право приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги [PERSON] підтримала та прохала їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав та пояснив, що відповідач [PERSON] в зв'язку з похилим віком та погіршенням стану здоров'я, не має змоги з'явитися до нотаріальної контори для оформлення договору купівлі - продажу житлового будинку. Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши та дослідивши письмові докази, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав. Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно ч. 1 ст. 209, ст. 210, ч. 1 ст. 317, ч. 1, 2 ст. 319, ст. 640, ст. 655, ст. 657 Цивільного кодексу України (на час виникнення спірних правовідносин): правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. За договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме: право власності на нерухоме майно. Судом встановлено, що 29 травня 2007 року [PERSON] продала будинок, який знаходиться по [ADDRESS] [PERSON], про що свідчить розписка від 29.05.2007 року. Як вбачається з пояснень, наданих представниками сторін в судовому засіданні, відповідач [PERSON] в зв'язку з похилим віком та погіршенням стану здоров'я, не має змоги з'явитися до нотаріальної контори для оформлення договору купівлі - продажу житлового будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину встановлена законом, такий правочин є нікчемним. У випадках, встановлених Цивільним кодексом України, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимог про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Окрім цього, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 13 постанови за №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Однак, як вбачається з матеріалів справи, сторонами не надано суду належних та допустимих доказів ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу, а під час судового розгляду справи було встановлено лише факт неможливості відповідачу з'явитися до нотаріальної контори для укладення договору купівлі - продажу, що не може бути підставою для визнання договору дійсним, оскільки відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, нотаріальні дії можуть вчинятися не лише в приміщенні нотаріальної контори, а і удома, у лікарні, за місцезнаходженням юридичної особи та ін. Окрім цього, як вбачається з розписки, наданої відповідачем [PERSON] 29.05.2007 року, [PERSON] продала [PERSON] будинок, що знаходиться по [ADDRESS], тобто з розписки не вбачається населений пункт, де розташований спірний житловий будинок. Однак, як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого щодо об'єкта нерухомого майна [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Також, враховуючи, що договір купівлі - продажу між [PERSON] та [PERSON] оформлений 29 травня 2007 року у простій письмовій формі у виді розписки, в силу положень ст.ст. 640, 719 К України не є укладеним, тому не може бути визнаний дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України; відповідно, відсутні й правові підстави для визнання права власності на нерухоме майно, що є предметом вказаного правочину.

Outcome: dismissed