Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

В січні 2015 року позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь додаткові витрати на утримання спільних дітей, мотивуючи свої вимоги з урахуванням пояснень в судовому засіданні наступним. Так, з 1992 по 2003 рік сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають трьох дітей: [PERSON], [INFO]., [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що всі діти проживають разом із нею і перебувають на її утриманні. Відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги не надає, у зв`язку з чим на підставі рішень судів з нього стягуються аліменти в примусовому порядку. Посилаючись на норми ст.185 СК України позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь половину від тих сум, які вона вже фактично понесла, у зв`язку із особливими обставинами. Зокрема, старший син - є студентом вищого навчального закладу, навчається на 3 курсі на факультеті радіофізики, електроніки та комп`ютерних систем. Специфіка факультету полягає в тому, що діти вивчають структуру та загальні властивості інформації, а також методи і технічні засоби її створення, перетворення, зберігання, передачі та використання в різних галузях людської діяльності, існуючі в світі комп`ютерні системи, паралельно застосовуючи свої теоретичні знання на практиці. Стверджувала, що старший син захоплюється навчанням, йому подобається цей напрямок діяльності і саме з ним він бажає пов`язати свою майбутню професію. Відтак саме розвиток навичок старшого сина в сфері програмного забезпечення та комп`ютерних технологій обумовив витрачання нею коштів в сумі 11664,84 грн. на придбання комп`ютера для його навчання. Відтак вважала, що половина від цієї суми (5832,42 грн.) має бути стягнута із батька дитини - відповідача по справі. Позивач зазначає, що середній син є інвалідом 2 групи з дитинства довічно, оскільки в 2012 році отримав важку відкриту черепно-мозкову травму, у зв`язку з чим переніс складну операцію, в подальшому проходив курс реабілітації, також перебуваючи на стаціонарі. На лікування сина нею було витрачено 6602,14 грн. І це лише та сама, яку вона на сьогоднішній день може підтвердити документально. Половину від цієї суми (3301,07 грн.) також вважає необхідним стягнути з відповідача, наполягаючи на тому, що він ні в якому разі не повинен самоусуватися від витрат на сина, пов`язаних із його хворобою. В якості додаткових витрат на молодшого сина просить суд стягнути з відповідача 3725,00 грн., зазначаючи, що він навчається у Вищому комерційному училищі на контрактній основі. Згідно договору №76 від 04.07.2013 року про підготовку кваліфікованого фахівця на умовах повного відшкодування витрат на навчання буде навчатися в зазначеному училищі 1 рік та 9 місяців. І стверджує, що на час звернення до суду із позовом вона вже сплатила 7450,00 грн. (а.с.2-5) В судовому засіданні представник відповідача визнала позов частково, таке право передбачено довіреністю, якою відповідач уповноважив її на представництво своїх інтересів в даній цивільній справі (а.с.58). Пояснила, що відповідач не заперечує проти стягнення з нього в примусовому порядку додаткових витрат на молодшого сина в сумі, на якій наполягає позивач, проте в іншій частині позову щодо стягнення додаткових витрат на старшого та середнього сина просить відмовити. Також просила врахувати те, що за минулий період відповідачем і так зроблена переплата по аліментам, відтак вважала, що тієї суми вистачило б щоб «покрити» всі вищезазначені додаткові витрати позивача на дітей. Щодо суми додаткових витрат на старшого сина окремо представник відповідача зауважила, що відповідач погоджується з тим, що сину комп`ютер потрібен, але наявні в матеріалах справи квитанції не свідчать про те, що придбано саме комп`ютер, частина квитанцій взагалі стосується купівлі мобільного телефону та чохлу до нього. Щодо стягнення додаткових витрат, які понесла позивач у зв`язку з лікуванням та реабілітацією після перенесених операцій середнього сина, то стверджувала, що відповідач вже сплатив 2530,00 грн., в підтвердження чого надала квитанцію. Також представник відповідача пояснила, що така позиція відповідача по справі обумовлена тим, що він вважає, що діти - старший та середній син - повинні самі прийти до нього і попросити ці кошти (а.с.64-66) Позивач та її представник кожний окремо підтримали позов з підстав, викладених судом вище. Представник позивача окремо звернула увагу суду на те, що хоча старший син і просив позивача для навчання придбати йому комп`ютер, проте зважаючи на те, що він навчається на факультеті, спеціалізація якого направлена на вивчення різноманітних комп`ютерних систем, куди входить також ознайомлення із «будовою» самого комп`ютера, також з урахуванням того, що сім`я, де працює одна мати, на утриманні якої перебуває троє дітей, не мала можливості витратити значну суму відразу, ними було прийнято рішення придбати різні комплектуючі, з яких за допомогою своїх розумових здібностей і навичок старший син і «зібрав» комп`ютер, який і використовується для подальшого розвитку таких здібностей і відповідно навичок. Акцентувала на тому, що всі сини відповідача користуються цим комп`ютером. Треті особи, сини відповідача, під час розгляду справи підтримали позовні вимоги і, зокрема, старший син заявив, що він має велике бажання налагодити спілкування із батьком і не розуміє чому останній на його спроби зустрітися не реагує. Щодо викладених позивачем в позовній заяві обставин і доводів представника відповідача зауважив, що комп`ютер, який він власноручно зібрав за допомогою придбаних у роздріб частин і плат є необхідною умовою отримання ним якісної вищої освіти, оскільки без останнього отримання диплому з фаху радіофізики, електроніки та комп`ютерних систем буде принаймні ускладненим. Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.214 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує, зокрема, питання про те, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити. Судовим розглядом встановлено, що з 1992 по 2003 роки сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають трьох синів: [PERSON], [INFO]., [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]., що підтверджується відповідними свідоцтвами (а.с.6-9, 11) Як вбачається з довідки Комунального підприємства «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» від 31 грудня 2014 року всі діти проживають разом із позивачем з 2000 року за адресою [ADDRESS] (а.с.10) Рішенням Жовтневого районного суду м. Києва від 13 червня 1996 року були задоволені вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дітей [PERSON], 1993р.н., та [PERSON], 1995р.н., в розмірі 1/8 частини від його заробітку щомісячно починаючи від 31.05.1996 року до повноліття дітей (а.с.12-13) Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 травня 2005 року були задоволені позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання молодшого сина [PERSON], 1998р.н., в розмірі 1/8 частини з усіх видів його доходів щомісячно починаючи з 13.05.2005 року до досягнення дитиною повноліття (а.с.14-15) Обидва рішення набули чинності. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням, зокрема, у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Як вбачається з вищенаведених рішень судами було встановлено, що відповідач матеріальної допомоги позивачу в добровільному порядку на утримання спільних неповнолітніх дітей не надавав що і змушувало її неодноразово звертатися до суду. На час розгляду даної справи двоє синів є повнолітніми, але продовжують навчання. Відповідно до довідки Київського національного університету ім. Т. Шевченка від 04 червня 2014 року за №145 старший син [PERSON] навчається на третьому курсі денної форми навчання факультету радіофізики, електроніки та комп`ютерних систем та закінчує навчання 30 червня 2015 року (а.с.25) Відповідно до довідки Київського вищого професійного училища деревообробки від 03 червня 2014 року за №155 середній син [PERSON] навчався на денній формі навчання за професією столяр, виробник художніх виробів з дерева, верстатник деревообробних верстатів та закінчує навчання 07 лютого 2015 року (а.с.30) Так, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року, частково зміненим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15 січня 2015 року, було задоволені позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання старшого сина [PERSON], 1993р.н., на період його навчання в Київському національному університеті ім. Т. Шевченка в розмірі 1/10 частини усіх видів заробітку щомісячно, та на утримання сина [PERSON], 1995р.н., на період навчання в Київському вищому професійному училищі деревообробки в розмірі 1/10 частини усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 20.10.2014 року щомісячно до досягнення дітьми 23 років (а.с.60-62) Відповідно до ч.1 ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно (ч.3 ст.185 СК України) Відповідно до роз`яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» в разі одночасного розгляду вимог про стягнення аліментів і додаткових витрат на дитину їх має бути визначено в рішенні окремо. Аналіз вищенаведених положень дозволяє зробити висновок про те, що сама природа «аліментів» і «додаткових витрат» не є тотожною, відтак суд вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що він сплачує аліменти в достатній на утримання дітей сумі. Доводи відповідача про те, що ним була зроблена переплата за певний минулий період (при цьому без зазначення конкретного періоду) суд до уваги також не бере, оскільки належних та допустимих доказів цього в розумінні ст.ст.57-60 ЦПК України ним не надано. На запитання представника позивача, чому якщо це мало місце відповідач не ініціював відповідне питання перед компетентними органами або навіть адміністрацією свого підприємства, де він на той час працював, представник відповідача відповіді не надала, а навпаки зазначила, що в неї на підтвердження ймовірної переплати наявна лише довідка, яка, за її твердженням, надана бухгалтером підприємства, де відповідач працював, але вона не містить ні підпису, ні печатки, оскільки як пояснила представнику відповідача бухгалтер вона «побоялася» це робити, оскільки знала, що ці відомості будуть пред`явлені суду, однак зазначений документ не може бути прийнятий судом до уваги (а.с.100) Судом в порядку ч.4 ст.10 ЦПК України сприяючи всебічному і повному з`ясуванню обставин справи було задоволено відповідне клопотання представника відповідача про направлення запиту до Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» і витребувано інформацію про здійснення перерахунків грошових коштів на адресу [ADDRESS] по сплаті аліментів на дітей відповідачем, починаючи з 2001 року по теперішній час (а.с.89) Отримана ж інформація у співставленні з наданими представником відповідача копіями чеків безпосереднього пересилання відповідачем грошей позивачу дозволяє спростувати позицію представника відповідача, що ці кошти не можна вважати аліментами, а вони можуть бути додатковими витратами (а.с.95). Так, по-перше, жодне рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, саме на сторони покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підсіву своїх вимог чи заперечень, а з наданих представником відповідача вищезазначених копій квитанцій чітко вбачаться, що суми, які відповідач перераховував на прізвище «[PERSON]» зазначені ним самим як «аліменти» (а.с.71-74) Згідно довідки ТОВ «Пріос-С» від 15 жовтня 2014 року позивач працює на посаді лікаря-стоматолога і за період в 6 місяців має дохід в сумі 7800,00 грн. (а.с.16) Згідно довідки про заробітну плату та інші доходи, видану РЕО-6, відповідачу за 2014 рік було нараховано заробітну плату в сумі 29078,41 грн. (а.с.68) Більше неповнолітніх дітей у сторін не має. Також відсутні відомості про наявність у сторін непрацездатних батьків, яких вони повинні утримувати. Сторони не надали також суду доказів свого незадовільного стану здоров`я, відтак суд вважає правильною позицію позивача щодо рівномірного розподілення між сторонами додаткових витрат на дітей. Натомість суд не в повній мірі погоджується із тим розміром, на якому наполягає позивач, а доводи відповідача про те, що діти не заслуговують на додаткові витрати на них, окрім аліментів, зокрема, на розвиток своїх здібностей, взагалі відкидає як такі, що не ґрунтуються на положеннях діючого законодавства. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Дитині повинні бути надані всі можливості та сприятливі умови для фізичного, розумового, духовного, морального розвитку, дитина повинна зростати під піклуванням та відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, морального та матеріального забезпечення, дитина має право на освіту, яка має бути обов`язковою, сприяти її загальнокультурному розвитку, відповідальність за освіту та навчання дитини лежить перш за все на її батьках. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Саме батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною 1 ст.12 цього Закону передбачено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. В даному випадку суд вважає такими, що знайшли своє підтвердження в матеріалах справи обставини того, що для розвитку розумових здібностей старшого сина, з урахуванням направленості факультету, де він здобуває вищу освіту та безпосередньо бажання його самого, висловленого в судовому засіданні, стати фахівцем в галузі комп`ютерних технологій, було придбано окремі елементи, з яких [PERSON] «зібрав» комп`ютер, приймаючи твердження позивача про те, що сім`я не мала матеріальної можливості відразу придбати і монітор, і системний блок (а.с.26-29) Доводи відповідача про те, що позивач не надала доказів того, що комп`ютер було придбано старшому синові дійсно на навчання, а не на інші потреби, суд вважає неспроможними, зважаючи на встановлені вище судом обставини. Проте є слушними доводи представника відповідача про те, що мобільний телефон «Самсунг Гєлакси» вартістю 5223,58 грн. та чехол-книга для нього вартістю 183,46 грн., придбані в серпні 2013 року не підлягають стягненню з відповідача як додаткові витрати згідно ст.185 СК України, оскільки яким чином зазначені товари впливають на розвиток і яких саме здібностей дітей позивач в судовому засіданні не пояснила, як і те, чому ці витрати включені нею у розрахунок вартості придбання комп`ютера (а.с.26) Не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на підставі ст.185 СК України додаткові витрати на старшого сина і за половину вартості крісла Престиж та підлокітників, оскільки позивач також не надала доказів і жодних обґрунтувань з приводу того, чому вона вважає ці предмети мають відношення до комп'ютерної техніки (а.с.29) Оскільки відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, то суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача на свою користь додаткових витрат на сина [PERSON], 1993р.н., в сумі 2964,90 грн., на придбання комплектуючих для зборки комп`ютера, що відповідає ? частині від загальної суми 5929,80 грн., є обґрунтованими та підлягають задоволенню (а.с.26-29) Також суд вважає такими, що підлягають задоволенню вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача додаткових витрат на сина [PERSON], 1995р.н., проте лише в частині 43,72 грн., зважаючи на наступне. [PERSON], 1995р.н., згідно посвідчення серії [NUMBER] є інвалідом з дитинства з 13 квітня 2013 року довічно (а.с.23) Згідно медичної характеристики поліклініки №5 Шевченківського району м. Києва дитина з 10.11.2012 по 30.11.2012, а також з 21.01.2013 по 05.02.2013 перебував на стаціонарному лікуванні в медичному закладі у відділенні анестезіології та інтенсивної терапії у зв`язку із отриманою травмою голови. Переніс операцію з трепанації черепу. Був переведений до Київського міського центру дитячої нейрохірургії. В подальшому - ще операцію з пластики черепа, після якої також знаходився у вищезазначеному центрі. [PERSON] показаний нагляд у невропатолога з листопада 2012 року з приводу травми головного мозку (а.с.35, 39) Наявні в матеріалах справи виписки із медичної карти стаціонарного хворого за №183 від 30.11.2012 року та за №39 від 05.02.2013 року підтверджують вище встановлені судом обставини та містять призначення лікарів та поради з приводу реабілітації після перенесених операцій, зокрема як перелік показаних медикаментів, так і активних речовин тих медикаментів, які також потрібно було придбати для лікування [PERSON] (а.с.36, 37) Довідка Дитячої клінічної лікарні №7 м. Києва від 14 березня 2013 року свідчить про те, що після проведених операцій [PERSON] також проходив лікування в Київському міському центрі дитячої нейрохірургії, перебуває на обліку у невропатолога (а.с.39, 40) Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, а частинами 1, 4 статті 60 ЦПК встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з представлених суду квитанцій позивачем на медикаменти, які згідно виписок були показані [PERSON] як для лікування, так і для подальшого одужання (при чому суд враховує доповнення позивача в тому, що у виписках зазначені не лише медикаменти, але й діючі речовини тих ліків, які в подальшому придбавались), було витрачено 3837,43 грн. (а.с.31-34) Квитанцію на суму 249,95 грн. від 21.11.2012 року суд сприймає критично, оскільки позивачем не доведено відношення купівлі не зазначеного в фіскальному чекові товару до витрат на лікування середнього сина, більше того, покупка товару відбувалася не в аптеці чи іншому фармацевтичному закладі, а у магазині «Монарх», відтак однозначно стверджувати про її відношення до доказів по справі підстав немає (а.с.33) Натомість витрати на суму 1250,00 грн. суд вважає необхідним віднести до категорії «додаткових витрат на дітей», оскільки лікування сина у стоматолога з урахуванням отриманої травми голови було також необхідним для покращення стану його здоров`я (а.с.34) Відсутність в наданій позивачем медичній документації будь-якого призначення або рекомендації застосовувати [PERSON] ходунки, позбавляє суд можливості прийти до висновку, що витрати в сумі 449,00 грн. на їх придбання були також необхідними в даному конкретному випадку. В той же час відповідач 14.11.2012 сплатив позивачу 2500,00 грн. на операцію сина [PERSON], що також не заперечується позивачем. 30,00 грн. є виключно сплатою за послуги переводу грошей, відтак не можуть бути судом враховані як часткова сплата додаткових витрат (а.с.75) Таким чином, сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на утримання середнього сина [PERSON], 1995р.н., складає (3837,43+1250,00):2)-2500,00=43,72 грн. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову за умови якщо таке визнання не суперечить закону та не порушує права інших осіб. Так, представник відповідача визнала позов,таке право передбачено в наданій їй довіреності, в частині стягнення з відповідача на користь позивача додаткових витрат в ? частині від тих витрат, які позивач понесла у зв`язку із оплатою його навчання у Вищому комерційному училищі в сумі 3725,00 грн. згідно договору №76 про підготовку кваліфікованого фахівця на умовах повного відшкодування витрат на навчання від 04 липня 2013 року (а.с.41-43, 44-46) Таким чином, зазначена сума додаткових витрат на навчання сина [PERSON] також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в якості додаткових витрат на дітей. Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд безумовно при прийнятті рішення враховує і двояку позицію відповідача по справі. Так, з одного боку він і не проти того, що старшому синові комп`ютер потрібен, але з другої сторони - наполягає на тому, щоб останній сам звернувся до нього із цим проханням, в противному випадку просить суд оцінити як не підтверджені належними доказами обставини придбання такого комп`ютера (його комплектуючих). Так, з однієї сторони він не заперечує проти стягнення з нього додаткових витрат на навчання молодшого сина, в той час як з другої сторони за весь час перебування в провадженні суду цієї справи в добровільному порядку їх не сплачує навіть частинами. Також в даному контексті суд вважає досить протирічивою позицію відповідача, яка полягає в тому, що він з однієї сторони вважає безпідставними вимоги до нього, оскільки, на його думку, що не знайшло свого підтвердження в матеріалах справи, він і так зробив переплату по аліментам, яку «забирала» собі позивач, відтак цими коштами може «покрити» понесені нею додаткові витрати на дітей, а з другої сторони питання про повернення цих сум до часу звернення позивача із даним позовом до суду не порушував, окрім своїх заяв про це в суді жодних дій не вчиняв. Навпаки частково навіть визнав позов. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Згідно з ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: partial