Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулася [PERSON] з позовом до Публічного акціонерного товариства «Вектор Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Савельєвої Анни Миколаївни про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати,вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку. Позов мотивовано тим, що наказом № 70-К від 12.07.2016р. [PERSON] з 13.07.2016 року було прийнято на посаду головного економіста Вінницького відділення ПАТ «Вектор Банк». Відповідно до рішення правління Національного банку України від 21.03.2017 року №163-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Вектор Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 22.03.2017 року №1104 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Вектор Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку». Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Вектор Банк» з 22.03.2017 року до 21.03.2019 року включно та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Савельєву А.М., якій делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Ветор Банк», окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку. Наказом №126-К від 10.05.2017 року, [PERSON] було звільнено із займаної посади у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, однак розрахунок на день звільнення в повному обсязі з останньою проведено не було. Згідно відповіді на адвокатський запит від 26.06.2017р. за №1147, заборгованість з виплати заробітної плати [PERSON] складає 7640,68 грн. При цьому позвач також зазначила, що відповідач зобов'язана сплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 8300,98 грн. В силу викладених обставин позивач звернулася до суду з даним позовом у якому просила: -стягнути з ПАТ «Вектор Банк»в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Савельєвої Анни Миколаївни на користь позивача 7640,68 грн. в рахунок погашення заборгованості по виплаті заробітної плати, вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку. -стягнути з ПАТ «Вектор Банк»в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Савельєвої Анни Миколаївни на користь позивача 8300,98 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку. Разом з тим, 27.09.2017 року позивачем, в судовому засіданні, було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог у зв'язку із перерахуванням останній відповідачем коштів в рахунок погашення заборгованості в сумі 500 грн. та 1000 грн., відповідно до якої остання просила: -зменшити розмір позовних вимог на 1500 грн. 50 коп. та стягнути на її користь 6140 грн. 18 коп. заборгованості по заробітній платі, а також 8300 грн. 98 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку. (а.с. 54) Позивач та її представник в судове засідання не з'явилися, однак 12.12.2017 року представником позивача було подано до суду заяву про розгляд справи у її відсутність та відсутність позивача. Представник відповідача в судове засідання також не з'явився, однак 08.09.2017 року представником ПАТ «Вектор Банк» [PERSON] було подано до суду заперечення на позовну заяву, у яких останій зазначив, що заборгованість по заробітній платі та інших виплатах перед [PERSON] з боку ПАТ «Вектор Банк» поступово зменшується і становить 7415,68 грн., яка погашається по мірі надходження коштів на накопичувальний рахунок ПАТ «Вектор Банк» у Національному банку України. Таким чином, будь - яка вина ПАТ «Вектор Банк» з невиплати належних звільненому працівнику сум у строки, визначені у ст. 116 КЗпП, відсутня. Також представником відповідача у вказаних запереченнях зазначено, що підстави для виплати [PERSON] її середнього заробітку в розмірі 8300,98 грн. відсутні, оскільки в діях ПАТ «Вектор Банк» відсутній склад правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 117 КЗпП. Відповідач сумлінно і дбайливо виконує свої обов'язки щодо сплати заборгованостей по заробітній платі не тільки стосовно [PERSON], але й інших звільнених працівників, систематично сплачуючи їм частину заборгованості з коштів, які надходять до накопичувального рахунку ПАТ «Вектор Банк» у Національному банку України. (а.с. 26-29) Разом з тим, 27.11.2017 року представником ПАТ «Вектор Банк» [PERSON] було подано до суду доповнення до заперечень, у яких останній зазначив про те, що борг ПАТ «Вектор Банк» перед [PERSON] станом на 23.11.2017 року становить 5208,63 грн., з яких 1183,63 грн. - заборгованість по заробітній платі та 4024,96 грн. - вихідна допомога. В той же час, представником відповідача також зазначено, що ПАТ «Вектор Банк» на підставі запиту Лівобережного міжрайонного центру зайнятості у м. Вінниці від 01.08.2017 року №04-30/1999 «Про розслідування страхового випадку», було проведено перевірку правильності нарахування [PERSON] основної та додаткової заробітної плати за час її роботи якою встановлено, що сума зайво сплаченої банком позивачу заробітної плати складає 5257,80 грн. Дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Як вбачається з трудової книжки серії [NUMBER], відповідно до наказу №70-к від 12.07.2016 року, [PERSON] 13.07.2016 року було прийнято на посаду головного економіста Вінницького відділення №1 ПАТ «Вектор Банк». (а.с. 8) При цьому, із вищевказаної трудової книжки також вбачається, що згідно з наказом № 126-к від 10.05.2017 року, 10.05.2017 року [PERSON] було звільнено із займаної посади у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. (а.с. 8) Згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього закону. Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно з відповіддю на адвокатський запит №1147 від 26.06.2017 року ПАТ «Вектор Банк», [PERSON] працювала у даному товаристві з 13.07.2016 року по 10.05.2017 року, заборгованість по заробітній платі та інших виплатах перед [PERSON] за вищевказаний період складає 7640,68 грн. У вказаному листі також зазначено, що заборгованість не погашена через відсутність достатньої суми коштів на накопичувальному рахунку ПАТ «Вектор Банк» для виплати заробітної плати та інших виплат працівникам банку. (а.с. 4) В той же час, відповідно до платіжних доручень №19, №27 та №6 від 25.09.2017р., 26.09.2017р. та 26.10.2017р. відповідно, ПАТ «Вектор Банк» було перераховано на користь [PERSON] кошти в сумі 500 грн., 1000 грн. та 290 грн. (а.с. 50 - зворотня сторона, 92 - зворотня сторона) Разом з тим, як вбачається із наданого відповідачем реєстру платежів - перерахування зарплати [PERSON], ПАТ «Вектор Банк» за період з 19.04.2017 року по 13.11.2017 року неодноразово було здійснено перерахування коштів на рахунок позивача та станом на 20.11.2017 року борг відповідача перед [PERSON] складає 5208,63 грн. (а.с. 114) Таким чином судом встановлено, що відповідачем не проведено 10.05.2017 року, тобто в день звільнення позивача, виплату всіх сум, що належать їй від підприємства. На даний час розрахунок із позивачем так і не проведено. Сума заборгованості перед [PERSON] становить 5 208,63 грн. Дана заборгованість визнана представником відповідача. Згідно зі статтею 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до статті 24 Закону України «Про оплату праці», своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатисясвоєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством, відповідно до статті 25 Закону України «Про оплату праці». Крім того, Конституцією України, зокрема статтями 43, 124, кожному громадянинові гарантується право на одержання винагороди за працю та гарантується обов'язковість рішень судів. Суд звертає увагу на те, що положення статті 116 КЗпП України регламентують обов'язковість проведення при звільненні із працівником усіх виплат, що йому належать, а не лише сум, які відносяться до заробітної плати. Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частиніпершій статті 94 КЗпП України та частин іпершій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов'язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов'язків. Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 КЗпП України питання державного та договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом та іншими нормативно-правовими актами. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов'язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов'язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов'язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров'я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов'язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону України «Про оплату праці», зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника. Зазначене дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 КЗпП України і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону. Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року. Судом прийнято до уваги, на що також звернув увагу Верховний Суд України в п. 6 Постанови Пленуму № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Враховуючи вище зазначене суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати в сумі 5208,63 грн. (без утримання прибуткового податку та обов'язкових платежів), оскільки такі вимоги є обґрунтованими та доведеними належними доказами. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Рішенням Конституційного Суду Українивід 22.02.2012 року № 4-рп/2012 дано офіційне тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статтей 117, 237-1 цього Кодексу. Конституційний Суд України визначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробіткуза весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Отже, невиплата відповідачем належних позивачу при звільненні всіх сум, є триваючим правопорушенням. Згідно зі статтею 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Оскільки відповідачем так і не проведено із позивачем розрахунок, враховуючи вину в цьому роботодавця, відповідно суд визначає розмір середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні на час ухвалення рішення, приймаючи до уваги при цьому п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» та правову позицію, викладену в Постанові Верховного Суду України № 6-64цс13 від 03.07.2013 року, яка є обов'язковою. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року№100(в редакції від 07.08.2015 року), в даному випадку, працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Судом встановлено, що середній заробіток [PERSON] за час затримки розрахунку складає 8 300,98 грн. (4150,49*2=8300,98) Відсутність коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Враховуючи вище викладене суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 8300,98 грн. Відповідно до статі 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 ЦПК України, відповідно до статті 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи принцип диспозитивності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи вище викладене, а також статтю 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення з Публічного акціонерного товариства «Вектор Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Савельєвої Анни Миколаївни на користь [PERSON]заробітної плати в розмірі 5208,63 (п'ять тисяч двісті вісім гривень шістдесят три копійки) (без утримання прибуткового податку та обов'язкових платежів), середнього заробітку за час затримки виплат, належних звільненому працівнику в розмірі 8 300,98 грн. (вісім тисяч триста гривень дев'яносто вісім копійок). Згідно з частиною третьою статті 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору. Отже, враховуючи положення частинитретьої статті 88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 640, 00 гривень. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: partial