Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-25 00:00:00

В січні 2019 року позивач звернулась до суду з вищевказаними позовом вказуючи на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.01.1998 року, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 30.01.1998 року №1522 позивач набула право приватної, спільної часткової власності на ј частину квартири [ADDRESS] . Решта, ѕ вказаної квартири належать в рівних долях [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . На момент приватизації вказаної квартири позивачу не були роз`яснені наслідки приватизації. При цьому, вона не писала заяву про надання дозволу на приватизацію квартири, оскільки на момент приватизації їй не виповнилося 18 років і батьки діяли без її згоди, в заяві про приватизацію вони не вказали, що представляють інтереси позивача, хоча на той час позивачу виповнилось тільки 15 років. Більше того, про приватизацію вказаного житла позивач дізналася тільки у травні 2018 року та вважала, що квартира належить на праві приватної власності її батькам - [PERSON] та [PERSON] , які обіцяли, що після її повноліття вказана квартира буде належати позивачу. 16.05.218 року сестра позивача [PERSON] вирішила подарувати ј частину квартири [ADDRESS] позивачу, але пізніше змінила своє рішення і 11.10.2018 року договір дарування від 16.05.2018 року був розірваний приватним нотаріусом КМНО Рудюком М.В. У зв`язку з вищевикладеним позивач просила визнати недійсною приватизацію квартири [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Визнати недійсним та скасувати «Свідоцтво про право власності на житло» від 30.01.1998 року, оформленого відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної Ради у м. Києві. Видалити з державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформацію про приватизацію квартири [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Ухвалою суду від 21.05.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою від 20.08.2019 року, яка занесена до протоколу судового засідання замінено первісного відповідача Деснянську районну у м. Києві державну адміністрацію на Управління житлово-комунального господарства. 20.09.2019 року на адресу суду зі сторони відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого вбачається, що представник Управління житлово-комунального господарства просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Зокрема, вказувала на те, що на момент звернення до органу приватизації для вчинення приватизації квартири позивач [PERSON] не досягла повноліття. Отже, заява про передачу в приватну власність квартири від 28.11.1997 року була підписана батьками позивача, як її законними представниками, які діяли від імені позивача та в її інтересах. У своїй позовній заяві [PERSON] зазначає, що дізналась про приватизацію квартири за вищевказаною адресою лише у травні 2018 року. Однак, жодних доказів на підтвердження наведених обставин позивачем суду не надано. Також, позивачем до суду не надано доказів, з яких вбачається поважність причин пропуску строку на звернення і не подано заяву про поновлення пропущеного строку позовної давності. Беручи до уваги, що позивачем до суду не надано доказів поважності причин пропуску строку на оскарження вищевказаного розпорядження органу приватизації, позивач пропустила строк без поважних причин, а тому за зазначеними позовними смогами судом має бути відмовлено у зв`язку з пропущенням строку позовної давності. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Мисак В.О. позовні вимоги підтримали з підстав викладених в ньому, просили позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача: Управління житлово-комунального господарства -Пивовар Н.Г. просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Вказувала на те, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та не доведеними належними доказами по справі. Крім того, позивачем пропущено строки позовної давності. Представник відповідача: Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлявся завчасно та належним чином. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , [PERSON] , які є батьками позивача та були допитані судом у якості свідків суду пояснили, що правових підстав для приватизації квартири насправді не було, оскільки вони не одержали письмової згоди позивача на здійснення приватизації спірної квартири, в силу її неповнолітнього віку. Та, поміж іншим, взагалі не звертали увагу, які документи підписували, в сімї бюули розмови, що квартира залишиться меншій донці. Приватизацією квартири займались добровільно, в той час всі приватизовували квартири. [PERSON] також суду пояснила, що не заперечує проти задоволення позовних вимог позивача. На її думку приватизація спірної квартири відбулась з порушенням порядку передачі квартири у власність громадян, оскільки не було надано письмового погодженням позивача на здійснення такої приватизації з визначенням часток. Свою частку вона подарувала сестрі, а потім передумала. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, ретельно дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов є не обґрунтованим, у зв`язку з чим не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є квартира [ADDRESS] . 28.11.1997 року [PERSON] звернулась до відділу приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної Ради м. Києва із заявою про оформлення передачі в приватну спільну власність квартиру [ADDRESS] . Відповідно до розпорядження органу приватизації №1522 від 30.01.1998 року позивачу та третім особам згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» було передано в приватну власність квартиру [ADDRESS] , в 1/4 частці кожному. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. 30.01.1998 року Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної Ради було видано Свідоцтво № [NUMBER] про право власності на житло, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до вказаного Свідоцтва № [NUMBER] від 30.01.1998 року, яке зареєстроване в м. Києві, міським бюро техінвентарихації, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках на праві спільної часткової власності належить вищевказана квартира. Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.9 ЖК Української РСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Згідно ст.61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до ст.64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. За умовами п.2 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян (затверджене наказом Держжитлокомунгоспу України від 15.09.1992 року №56 в редакції наказу № 72 від 05.08.1994 року) (далі Положення), яке було чинним на момент приватизації спірної квартири, передачі у власність громадян підлягають квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму. Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закон, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Частиною 4 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають у квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення у дію цього Закону. Відповідно до вимог статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку) житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Аналогічний правовий висновок Верховного Суду України викладений у постанові від 30 січня 2013 року у справі №6-125цс12. Таким чином, умовою для здійснення приватизації житла є обов`язкова письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, яка оформляється спільною заявою, а тимчасово відсутні дають письмове підтвердження. Згідно пункту 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (далі - Положення), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Відповідно із пунктом 18 цього Положення, громадянином до органу приватизації подаються: -оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; -довідка про склад сім`ї та займані приміщення; -копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); -документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; -копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; -заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі. Згідно із частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 02.09.1999 року № 1-рп/99, відповідно до п. 2 якого дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Оскільки спірну квартиру було приватизовано у 1998 році, правовідносини, що виникли між сторонами, підлягають врегулюванню Цивільним кодексом Української РСР, в редакції 1963 року. Відповідно до положень ч. 1 ст. 14 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, що діяла на момент здійснення приватизації, за неповнолітніх, які не досягли п`ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун. Вони вправі учиняти лише дрібні побутові угоди. Відповідно до документів, наданих Управління житлово-комунального господарства, вбачається, що на момент звернення до органу приватизації для вчинення приватизації квартири позивач [PERSON] не досягла повноліття, у зв`язку з чим заява про передачу у приватну власність квартири від 28.11.1997 року була підписана її батьками, як законними її представниками, які діяли від імені позивача та в її інтересах. Крім того, довідка Ф-4, яка була надана до Відділу [PERSON] містила дані про проживання у спірній квартирі чотирьох осіб, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з чим житлове приміщення було приватизоване на чотирьох осіб. Крім того, маючи на меті здійснити приватизацію квартири [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулись до Відділу з відповідною заявою від 28.11.1997 року, до якої долучили всі необхідні документи, перелік яких визначений Законодавством. Отже, приватизація квартири відбулась у відповідності до вимог законодавства, жодним чином майнові права позивача, яка на момент приватизації квартири була неповнолітньою не відбулося. Кожна особа у відповідності до ст. 55 Конституції України та ст. 3 ЦК України може звертатися до суду за захистом свої порушених прав. Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом взагалі не встановлено підстав, а позивачем не доведено, що квартира мала бути привтаизована лише на одну неповнолітню, що свідчить про відсутність обставиг для захисту цивільного права або інтересу позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, судовий збір не підлягає поверненню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed