Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-11 00:00:00

В травні 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначила наступне. [PERSON] є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Разом з нею у квартирі зареєстровані: донька [PERSON], син [PERSON] Донька не мешкає у будинку з серпня 2009 року, син - з 2015 року. Відповідачі мешкають дуже далеко від м.Торецьк та не мають можливості приїхати та знятися з реєстрації. Витрат, пов'язаних зі сплатою комунальних послуг вони не несуть, участі в утриманні житлового приміщення не приймають. Оскільки збереження реєстрації за відповідачами перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися належним їй майном, вона змушена звернутися до суду про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позивач надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, заяви про розгляд справи за їх відсутності не надали, про причини неявки суд не інформували. Суд, у зв'язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачами відзиву на позов, ухвалив слухати справу у відсутності відповідачів, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, розглянув позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з'ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об'єктивно оцінивши докази, доходить наступного висновку. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України та іншими нормативно - правовими актами. У відповідності до вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно положень ст.ст.317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Права власника житлового будинку також визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК , які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить позивачу на праві приватної власності на підставі договору дарування від 16.07.1996 року (а.с.6). Разом з позивачем зареєстровані: чоловік [PERSON], [INFO], мати [PERSON], [INFO], донька [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO], що підтверджено довідкою про склад сім'ї №б/н від 04.05.2018 року (а.с.8). Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом було встановлено, що донька не мешкає в житловому приміщенні за вказаною адресою з серпня 2009 року, а син - з лютого 2015 року. Згідно статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням слід задовольнити. Враховуючи те, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду по справам даної категорії є безпосередньою підставою для зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, реєстраційний орган не вправі відмовити в знятті з реєстрації такої особи з посиланням на те, що суд не зобов'язав його вчинити цю дію. Відтак відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про примусове зняття відповідачів з реєстраційного обліку.

Outcome: partial