Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

В серпні 2019 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з цим позовом, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 12 767,10 грн. відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н від 20.09.2012 та судові витрати. Стислий виклад позицій позивача. Позивач зазначив, що 20.09.2012 між ним та [PERSON] було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, шляхом підписання відповідачем Генеральної угоди про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідно до укладеної Генеральної угоди відповідач [PERSON] отримала кредит в розмірі 4015,34 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,01 % на рік на суму залишку заборгованості. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним Генеральна угода разом з запропонованими Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг. [PERSON] взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, унаслідок чого станом на 24.07.2019 утворилася заборгованість у розмірі 12 767,10 грн., з яких: 3315,34 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 2,30 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 6717,41 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також 2732,05 грн. - штрафу відповідно до п.2.2 Генеральної угоди. Посилаючись на викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просив суд стягнути з [PERSON] вказану суму заборгованості за кредитним договором від 20.09.2012. Відзиву на позов до суду не надходило. Процесуальні дії, заяви та клопотання. 02.10.2019 ухвалою судді відкрито провадження в даній справі. Визначено розгляд справи провести за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом сторін на 28.10.2019. Встановлено відповідачу 15-денний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі для подачі до суду відзиву на позовну заяву. Роз`яснено відповідачу, що у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Встановлено сторонам 5-денний строк з дня вручення цієї ухвали для подання заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. 28.10.2019 представник позивача за довіреністю Кіріченко В.М. подав до суду клопотання, в яких зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив справу розглянути у його відсутність та не заперечував проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. В разі неявки відповідача в судове засідання не заперечував проти винесення заочного рішення. 28.10.2019 відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що вбачається з написаної власноруч розписки, відповідно до якої [PERSON] копію позовної заяви з додатками, а також копію ухвали про відкриття провадження отримав 07.10.2019 (а.с.53) не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подав. Клопотання про застосування строків позовної давності не заявляв. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених частиною 2 ст. 223 ЦПК України, суд не вбачає. Відповідно частини 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, за умов існування усіх підстав, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, за згодою позивача, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, посилання на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В судовому засіданні відповідно до матеріалів справи встановлено, що 20.09.2012 відповідачем [PERSON] було підписано Генеральну угоду б/н про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідно до якої відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 4015,34 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,01 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач зазначав, що своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua/rules складає договір про надання банківських послуг ( а.с. 6,7,8-31). До позову позивачем додано копію про реструктуризацію заборгованості та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщений на сайті https://privatbank.ua./terms. Відповідно до п.1.1.2 Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил продукту надання кредитних карт заборгованість по Договору з дати підписання Генеральної угоди становить 4595,34 грн. Дата остаточного погашення заборгованості по Договору 20.03.2013 (п.1.1.3 Угоди). Згідно з п. 2.1 Генеральної угоди банк надає позичальнику строковий кредит у сумі 4015,34 грн. на строк 06 місяців з 20.09.2012 по 31.03.2013 шляхом встановлення кредитної лінії на споживчі цілі в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплаті відсотків в розмірі 0,01 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у встановлені у заяві, Умовах та правилах строки. Відповідно до п. 2.2 Угоди встановлено сплату позичальником штрафу за прострочення заборгованості в розмірі 6943,87. Як вбачається з п.2.8 Угоди при порушенні позичальником обов`язків по погашенню кредиту позичальник сплачує Банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах та правилах за кожний день прострочення (а.с.6 зворот). Відповідно до п.2.1.1.5.5. Умов надання банківських послуг - позичальник зобов`язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Згідно з п.2.1.1.5.6. Умов надання банківських послуг - у разі невиконання зобов`язання за Договором, на вимогу банку виконати зобов`язання з повернення Кредиту ( утому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку. Відповідно до п.2.1.1.12.6 Правил користування платіжною карткою Банк нараховує відсотки в розмірі, встановленому Тарифами Банку, з розрахунку 365/366 календарних днів на рік, якщо інше не передбачено п.2.1.1.12.13 (пункт не застосовується для Преміальних карток PlatinumMCWorldEliteiVisaInfinite). Власник карти зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту, згідно п. 2.1.1.5.7 Умов та правил надання банківських послуг. Згідно п.2.1.1.5.7 Договору у разі не виконання зобов`язання за Договором позичальник на вимогу Банку виконати зобов`язання з повернення Кредиту. Відповідно до розрахунків заборгованості за Кредитним договором №б/н від 20.09.2012 відповідач допустив прострочену заборгованість перед позивачем, яка станом на 24.07.2019 утворилася заборгованість у розмірі 12 767,10 грн., з яких: 3315,34 грн. - заборгованість за тілом кредиту 2,30 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 6717,41 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також 2732,05 грн. - штрафу відповідно до п.2.2 Генеральної угоди (а.с.4-5) Вказані докази суд приймає до уваги, так як вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані в порядку встановленому законом. Відповідно до статей 12,13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК) і збирання доказів у цивільних справах за загальним правилом не є обов`язком суду (ч. 2 ст. 12 ЦПК). Вказані правовідносини регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Як вбачається з позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача 6717,41 грн. - заборгованість за пенею та комісією. Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом; особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦПК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Крім того, положення ст.ст.13, 129 Конституції України гарантують однаковий захист державою всіх учасників цивільних правовідносин, забезпечують їх рівність перед законом та судом. Відповідно, учасників цивільних правовідносин наділено рівними правами вільно та безперешкодно реалізовувати права та отримувати реальну можливість їх захисту у випадку порушення. Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Договір кредитування фізичних осіб є за своїм характером споживчим, що підтверджується і тлумаченням Верховного Суду України, наведеному в п. 2 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 12.04.1996 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про захист прав споживачів». Згідно із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 04 вересня 2014 року (справа № 6 - 100цс14), частина третя статті 551 ЦК України дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Відповідно до роз`яснень наданих у п.27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, які мають іншу правову природу. Крім того, суд враховує висновки, викладені у рішенні Конституційного суду України № 7-рп/2023 від 11.07.2013 року, в розділі 3.2 якого зазначено, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченому у пункті 6 статті 3, частини третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу, засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. В даному випадку банком нараховано пеню в розмірі 6717,41 грн., в той час як заборгованість за кредитом та відсотках за користування кредитом становить 3317,64 грн. Таким чином, розмір пені значно більший від розміру боргового зобов`язання, а також, внаслідок стягнення заборгованості, в тому числі і пені, розмір якої значно більший розміру заборгованості за кредитним договором, будуть порушені права відповідача, а тому суд, дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положення частини третьої статті 551 ЦК України та зменшення розміру пені до 3317,64 грн., що складає тіло кредиту та нараховані у зв`язку з цим відсотки, за договором кредиту. Суд оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх досліджені, встановив, що відповідач [PERSON] в порушення вимог кредитного договору та норм ЦК України, не виконав взятого на себе зобов`язання перед АТ КБ «ПриватБанк», а тому приходить до висновку, що сума заборгованості за кредитом, відсотками та частково пенею на суму 6635,28 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача штрафу в розмірі 2732,05 грн. відповідно до 2.2. Генеральної угоди, суд виходить з наступного. За змістом ч. 1 ст. 549 ЦПК України пеня та штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій. Згідно Генеральної угоди, при порушенні позичальником обов`язків по погашенню кредиту позичальник сплачує Банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах та правилах за кожний день прострочення Тарифів банку. Банком нараховано 6717,41 грн. пені, яка підлягає зменшенню до суми основного боргу, та штраф 2732,05 грн. Тобто, аналізуючи дані умови та розрахунок заборгованості за кредитом судом встановлено, що за порушення позичальником строків виконання зобов`язання за кредитним договором банком одночасно нараховано пеню та штраф. Таким чином банк просить застосувати до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобов`язання (прострочення виконання грошового зобов`язання), що є явно не обґрунтованим та не прийнятним з огляду на вимоги ч.1 ст. 61 Конституції України та ч.3 ст. 509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, та нараховано відсотки на неустойку, а зобов`язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості. З огляду на що суд приходить висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафів. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України документально підтверджені судові витрати позивача, понесені ним при подачі позовної заяви до суду (а.с.1) в розмірі 1921 грн. підлягають стягненню з відповідача не дивлячись на часткове задоволення позову, оскільки це гранична мінімальна ставка за позовом майнового характеру. На підставі викладеного,

Outcome: partial