Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

В суд звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON], яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього сина [PERSON], 18.10.2011р.н., про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартирою №19, будинку №31, корпус №2, м-н Будівельників, м. Кузнецовськ. Позовні вимоги обгрунтовуються тим, що [PERSON] є власником квартири за адресою: м. Кузнецовськ, м-н Будівельників, будинок №31, корпус №2, квартира №19 (далі квартира №19), яку придбав за договором купівлі-продажу у червні 2008р. В липні того ж року в квартирі зареєструвалися та почали проживати син позивача [PERSON] зі своєю дружиною [PERSON] 18 жовтня 2011 року в зазначеного подружжя народився син [PERSON] У серпні 2013р. [PERSON] та [PERSON] виселилися з квартири №19, їх речей там немає. 14.11.2013р. [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб, а місце проживання [PERSON] було визначено разом із матірю. Зазначає, що квартиру №19 відповідачі за власною ініціативою залишили більше одного року тому і більше до неї не поверталися. Факт реєстрації відповідачів у квартирі №19 порушує право позивача, як власника, на свій розсуд користуватися та розпоряджатися даною квартирою. [PERSON] посилається, що житлово-комунальні витрати нараховуються в тому числі й на [PERSON] та [PERSON], а оплачує їх позивач. З наведених підстав позивач вважає можливим визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою №19. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги та обґрунтування позову підтримав повністю. З його пояснень слідує, що [PERSON] вселилася в квартиру №19 на правах дружини сина позивача. В кінці серпня 2013р. [PERSON] пішла проживати до іншого чоловіка і забрала із собою дитину [PERSON] та, згодом до кінця вересня 2013р., забрала свої речі. Причиною не проживання відповідача в квартирі №19 вважає те, що розпалася сімя і відбулося розірвання шлюбу. Перешкод відповідачу та її сину в користуванні квартирою не було, а вона самостійно зробила такий вибір, залишивши житло. Де у теперішній час проживають [PERSON] та [PERSON] позивачу не відомо, контакт із ними втрачений. Позивач припускає, що вони можуть проживати у будинку матері відповідача в Харківській області. Вважає, що права дитини таким позовом не порушуються, оскільки вони тривалий час проживають за іншим місцем проживання і не скаржаться. Необхідність заявлення позову [PERSON] обгрунтовує тим, щоб усунути перешкоди для продажу квартири чи її обміну. Відповідач [PERSON], яка належно повідомлялася про час, місце та дату проведення розгляду справи (ст.74 ч.5, ст.76 ч.9 ЦПК України) в судове засідання не зявилася, причин неявки не повідомляла, тому судом ухвалено про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у ній доказів, оскільки позивач проти такого вирішення справи не заперечує. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] в судовому засіданні давав пояснення, що за змістом близькі до пояснень [PERSON] Також пояснював, що відповідач його покинула, переселившись до іншого чоловіка. Із середини вересня 2013р. вона до квартири навіть не заходила, забрала ті речі, що вважала своїми. В кінці листопада на початку грудня 2013р. відповідач із сином виїхали із м.Кузнецовськ. Де вони проживають не відомо. З дитиною теж спілкування немає, а аліменти вираховуються із [PERSON] за місцем роботи. Вважає, що таким позовом права дитини не порушуються, оскільки місце проживання дитини за рішенням суду визначене разом із матірю, тому дитина має проживати там, де проживає відповідач [PERSON] [PERSON] теж зазначав, що перешкод відповідачу в користуванні квартирою не чинилося. Суд, заслухавши пояснення позивача, третьої особи, показання свідка, дослідивши та оцінивши інші докази у справі, приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] З копії договору купівлі-продажу квартири від 26.05.2008р. та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.06.2008р. серії ССІ №264954 вбачається, що [PERSON] є власником квартири №19. Судом також встановлено, що в липні 2008р. [PERSON] уклала шлюб із [PERSON], мають спільного сина [PERSON], 2011р.н. Шлюб між подружжям [PERSON] було розірвано згідно із рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 14.11.2013р. та визначено місце проживання малолітнього [PERSON] із матірю. У квартирі №19 зареєстроване місце проживання [PERSON] та [PERSON] Копією акта ЖЕД-1 від 05.11.2015р. підтверждено, що під час перевірки [PERSON] та [PERSON] були відсутні у квартирі № 19. Показаннями свідка [PERSON] стверджено, що відповідач із дитиною у квартирі №19 не проживають із 2013р., приблизно із літа. Причина не проживання відповідача у даному житлі свідку не відома, а також не відомо щоб були якісь перешкоди для них в користуванні квартирою. З обставин справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] не є ні теперішніми, ні колишніми членами сімї власника квартири №19 [PERSON] Вони не мають такого ступеню споріднення, що міг би бути самостійною підставою вважати їх членами сімї власника квартири. Відносини, що виникли між сторонами, врегульовані цивільним законодавством. Згідно із нормами ст.ст.317 ч.1, 319, ч.1, 391 ЦК саме власникові належать право володіння, користування, розпорядження своїм майном на власний розсуд. Та власник майна вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.383 ч.1 ЦК тільки власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. В судовому засіданні не доведено доказами, що [PERSON] та [PERSON] мають речові права на чуже майно квартиру №19, належну позивачу на праві власності. Законом, договором чи іншим актом не встановлювалось право зазначених осіб на користування спірною квартирою і не визначений обовязок [PERSON] надати у користування відповідачу та її сину жиле приміщення (ст.ст.401, 402 ЦК). Та обставина, що власник квартири надавав згоду на вселення і реєстрацію місця проживання відповідача у квартирі №19 свідчить лише про законність її вселення у житло, але законом не передбачено, що такий факт породжував би право строкового чи безстрокового користування житлом. Власник квартири, діючи в межах обсягу змісту права власності, вимагає визнати вказаних осіб такими, що втратили право користування квартирою №19. Такі вимоги власника ґрунтуються на законі. Відповідно до ст.16 ЦК суд може захистити цивільне право іншим способом, що встановлений законом. Законодавством України встановлено такий спосіб захисту порушеного права, як визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. На думку суду, є підстави застосувати по аналогії закону вказану норму і до особи, яка не належить до кола членів сімї власника житла. Вирішуючи цей спір суд вбачає, що в разі задоволення позову не відбудеться порушення прав малолітнього [PERSON], адже, відповідно до рішення суду його місце проживання визначене із матірю [PERSON], а не із батьком [PERSON] Стягненню із відповідача підлягають документально підтверджені судові витрати позивача в сумі 487, 20 грн.

Outcome: approved