Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

В червні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, яким просить надати судовий захист, через те, що позовну давність пропущено з поважної причини, а саме протиправних дій третіх осіб проти нього. Визнати причини пропуску строків для звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів поважними та поновити дані строки, початок перебігу позовної давності за договором позики грошових коштів від 08 вересня 2009 року, згідно з ст.261 ЦК України, встановити з дня прийняття рішення судом за даним позовом. В ході розгляду цивільної справи [PERSON] збільшив свої позовні вимоги та просив стягнути з [PERSON] за договором позики грошових коштів від 08 вересня 2009 року суму грошових коштів у розмірі 26459194 гривень. Також просив накласти арешт на все майно [PERSON] у межах суми позову у розмірі 26459194 гривень. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] вказав на те, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 лютого 2012 року з [PERSON] на користь [PERSON] був стягнутий борг за договором позики у розмірі 825120 гривень та судові витрати у розмірі 1820 гривень, а всього 826940 гривень. Не зважаючи на це, [PERSON] ухиляється від повернення боргу за договором позики, тому у нього виник обов'язок сплатити проценти за період з 08 вересня 2009 року до 15 серпня 2016 року у розмірі 20900291 гривень, курсову різницю від суми позики у еквіваленті по курсу НБУ у розмірі 1170000 гривень, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від загальної суми простроченої заборгованості на день її виникнення у розмірі 2099362 гривень 40 копійок, штраф у розмірі 10% від загальної суми заборгованості на день її виникнення у розмірі 2289541 гривень 10 копійок, що у загальному розмірі становить 26459194 гривень. У судовому засіданні [PERSON] позов підтримав та просив суд його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. В обґрунтування своїх заперечень вказав, що позивач у позовній заяві зазначив, що ним не було використано право на звернення до суду за захистом його порушених прав стосовно стягнення сум штрафних санкцій, відсотків та перерахування основної суми позики за договором від 08 вересня 2009 року, у зв'язку з перешкоджанням в реалізації такого права з боку третіх осіб, зокрема погрози на його адресу та адресу його сім'ї. Проте, позивачем не доведено факту погроз, не зазначені терміни існування обставин, які унеможливлювали звернення позивача до суду за захистом порушеного права. Крім цього, представник відповідача подав заяву про застосування строків позовної давності. Зважаючи на це, просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що у задоволенні пред'явленого позову належить відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 лютого 2012 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 14 травня 2012 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнутий борг за договором позики грошових коштів від 08 вересня 2009 року у розмірі 825120 гривень та судові витрати у розмірі 1820 гривень, в всього стягнуто 826940 гривень (а.с.4,5). Згідно з ч.1 та ч.2 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як роз'яснив Верховний Суд України в Аналізі практики застосування ст.625 ЦК України в цивільному судочинстві, зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов'язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК. Дана правова позиція підтверджена також судовою практикою Верховного Суду України (Постанова Верховного Суду України від 20 грудня 2010 року у справі №3-57гс10, від 04 липня 2011 року у справі №3-65гс11, від 12 вересня 2011 року у справі №3-73гс11, від 24 жовтня 2011 року у справі №3-89гс11, від 14 листопада 2011 року у справі №3-116гс11, від 23 січня 2012 року у справі №3-142гс11). З наданих позивачем письмових розрахунків (а.с.21-22) вбачається, що розмір процентів за договором позики грошових коштів за період з 08 вересня 2009 року до 15 серпня 2016 року становить 20900291 гривень, курсова різниця від суми позики у еквіваленті євро по курсу НБУ у розмірі 1170000 гривень, пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від загальної суми простроченої заборгованості на день її виникнення у розмірі 2099362 гривень 40 копійок, штраф у розмірі 10% від загальної суми заборгованості на день її виникнення у розмірі 2289541 гривень 10 копійок, що у загальному розмірі становить 26459194 гривень. У відповідності до положення ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За загальним правилом, передбаченим ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що про порушення своїх прав щодо неповернення суми позики [PERSON] дізнався ще 14 травня 2012 року, тобто з часу постановлення ухвали Апеляційного суду Київської області, якою залишено без змін рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 лютого 2012 року, про стягнення боргу за договором позики. Тоді як з позовом про стягнення процентів, курсової різниці, пені та штрафу за невиконання договору позики грошових коштів [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області лише 10 червня 2016 року, що підтверджується відміткою «Укрпошти» на поштовому конверті, в якому позовна заява надійшла до суду (а.с.11). У відповідності до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення та заставлене майно, тощо). Згідно з вимогами ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У відповідності до ч.4 ст.267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Зважаючи на це, суд погоджується з доводами представника відповідача, що [PERSON] пропустив строк звернення до суду з вказаним позовом. До даного висновку суд приходить також виходячи з того, що судом не встановлено підстав для задоволення клопотання позивача про надання судового захисту, через те, що позовну давність пропущено з поважної причини, а саме: протиправних дій третіх осіб проти позивача. Тому [PERSON] просить поновити дані строки та початок перебігу позовної давності за договором позики грошових коштів від 08 вересня 2009 року, укладеного між ним та [PERSON], встановити з дня прийняття рішення судом за даним позовом. Оскільки, згідно з ч.5 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилами ч.1 та ч.4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч цьому, позивач не надав до суду належні та допустимі докази на підтвердження тієї обставини, що у зв'язку з погрозами в його адресу та адресу його сім'ї з боку третіх осіб, зокрема з боку представника відповідача [PERSON], йому було неможливим використати своє законне право на судовий розгляд, тобто звернутись до суду з відповідним позовом. Так, скарга від імені [PERSON], подана до Броварського МВ ГУ МВС України в Київській області від 24 травня 2012 року (а.с.6), лист Броварського МВ ГУ МВС України в Київській області №І-380 від 28 травня 2015 року про направлення матеріалів за заявою [PERSON] до Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві (а.с.7), заява [PERSON] до прокурора Шевченківського району м. Києві від 17 липня 2013 року (а.с.8), а також лист першого заступника прокурора Шевченківського району в м. Києві від 23 липня 2013 року про направлення звернення [PERSON] до СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві для прийняття відповідного рішення (а.с.9), не містять жодних вказівок та посилань про факт існування будь-яких погроз з боку відповідача чи його представника на адресу [PERSON] Крім цього, з приєднаної до матеріалів цивільної справи копії нотаріально посвідченої довіреності, виданої [PERSON] у 2011 році , якою він уповноважив осіб на представництво його інтересів в суді на час розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] про стягнення боргу за договором позики грошових коштів, прізвище [PERSON], який за твердженням позивача погрожував йому та членам його сім'ї, відсутнє (а.с.29). За таких обставин судом не вбачаються підстави для задоволення клопотання [PERSON] про поновлення строку звернення до суду за захистом свої прав. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у повному обсязі. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З квитанцій № 56936 від 09 червня 2016 року (а.с.1) та №98213 від 14 серпня 2016 року (а.с.23) вбачається, що при пред'явленні позову [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 7441 гривень 20 копійок. Зважаючи на те, що у задоволенні пред'явленого ним позову відмовлено у повному обсязі, тому підстави для відшкодування позивачу судових витрат відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed