Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-20 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 24.09.2019 року надійшла вказана позовна заява. 15.10.2019 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 24.10.2019 року до суду надійшла заява представника позивача [PERSON] про продовження строків усунення недоліків. Ухвалою суду від 06.11.2019 року продовжено строк на усунення недоліків -- до 13.12.2019 року включно. 12.12.2019 року від представника позивача на усунення недоліків до суду надійшла позовна заява у новій редакції з доданими документами. В позовній заяві представник позивача вказує, що 05.12.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб зареєстрований Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Кіровоградській області. В шлюбі у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17.12.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Позивач [PERSON] разом з дочкою проживають в Італійській Республіці ( t he Italian Republic), [ADDRESS] . Позивач має постійне місце роботи. В її власності знаходиться квартира розташована за адресою : [ADDRESS] , поверх 4; транспортний засіб - автомобіль Фольксваген (Volkswagen ) державний номерний знак [NUMBER] . Дочка навчається в загальноосвітній середній школі « Патарі - Родарі ». У позовній заяві зазначено, що після розірвання шлюбу батько дитини [PERSON] не бере участі у вихованні дочки, не забезпечує її матеріально, байдуже відноситься, рідко телефонує, створив нову сім`ю, в якій у нього народився син. Позивач, посилаючись на вище викладені обставини та на ст. ст. 141,180,182 СК України, ст. ст. 28, 43, 49, 175 ЦПК України, просить суд : -визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] ; -стягнути з [PERSON] аліменти в розмірі 2027 гривень, але не менше 100% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подання позову і до досягнення дитиною повноліття; -стягнути судовий збір з відповідача у розмірі - 768,40 грн. 17.12.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 16.01.2020 року на 10:00 годину. В підготовче судове засідання сторони не з`явились. 16.01.2020 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача, яким вона просить суд відкласти підготовче судове засідання. Суд задовольняючи клопотання відклав підготовче судове засідання на 03.02.2020 року ( т.2 а.с. 4-6). 30.01.2020 року відповідач надіслав на адресу суду відзив на позов ( т. 2 а.с.63-69). 03.02.2020 року за клопотанням представника позивача у підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 11 години 20.02.2020 року. 18.02.2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив ( т.2 а.с.115 - 120). 20.02.2020 року в підготовчому судовому засіданні, представник позивача підтримав позовні вимоги. Представник третьої особи віднесла вирішення питання на розсуд суду. Відповідач в підготовче судове засідання не з`явився. Судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 16.03.2020 року о 14 годині. 16.03.2020 року представник позивача надіслав на електронну адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи по суті , мотивуючи свою заяву тим, що у нього відсутня можливість з`явитись до суду у зв`язку із порушенням транспортного сполучення між містами через введення плану заходів з протидії коронавірусу ( т. 2 а.с.139-141). 16.03.2020 року від відповідача до суду надійшла заява, якою він просить суд розгляд справи проводити у його відсутність на підставі наявних матеріалів ( а.с. 137-138). 16.03.2020 року cуддя, ознайомившись із клопотанням представника позивача, заявою відповідача cудовий розгляд справи відклала на 21.04.2020 року на 10:00 год. , продовжила строк судового розгляду справи по суті на 30 днів, починаючи з 21.03.2020 року. 21.04.2020 року позивач та її представник не з`явилися, на адресу суду надійшла заява представника позивача, якою він просить суд розгляд справи провести без його участі та участі позивача. Підтримує позовні вимоги та просить суд позов задовольнити ( т. 2 а.с. 155). Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений судом про місце та час його проведення ( т. 2 а.с. 150 ). Представник третьої особи подала до суду заяву, якою просить суд розгляд справи провести без її участі , віднесла вирішення спору на розсуд суду ( т.2 а.с. 154). Відповідно до ст. 247 ч.2 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд , ознайомившись із позовною заявою, взявши до уваги позиції сторін викладені у відповідних заявах, що надійшли до суду та дослідивши матеріали справи вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 05.12.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб зареєстрований Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Кіровоградській області ( т.1 а.с.177) . В шлюбі у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с.180). Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17.12.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано ( т.2 а.с. 106). Позивач [PERSON] разом з дочкою проживають в Італійській Республіці ( t he Italian Republic), [ADDRESS] (а.с. 186, 192). Позивач має у власності квартиру , яка розташована за адресою : [ADDRESS] , поверх 4 ( т. 1 а.с. 200-201), транспортний засіб - автомобіль Фольксваген (Volkswagen ) державний номерний знак [NUMBER] ( а.с. 207). Дочка навчається в загальноосвітній середній школі « Патарі -Родарі» ( т.1 а.с.217). [PERSON] має постійне місце роботи в комплексі харчування при обласній адміністрації « Пекко» ( а.с.213). Зазначені вище обставини сторонами не оспорюються, визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання ( стаття 82 ЦПК України). Задовольняючи частково позовні вимоги суд виходить із наступних міркувань. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Позивач ставить вимогу про стягнення аліментів з відповідача на утримання доньки в розмірі 2027 гривень, але не менше 100% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подання позову і до досягнення дитиною повноліття. Зазначена вище вимога підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так судом встановлено, що відповідач після розірвання шлюбу з [PERSON] створив нову сім`ю, в якій у нього народився [INFO] - син [PERSON] ( а.с. 115-120 т.2 ). Окрім цього, про ці обставини зазначає і відповідач у своєму відзиві по справі, та вказує, що він частково визнає вимогу щодо стягнення з нього аліментів , оскільки на його утриманні перебуває син, а відтак відповідач просив суд, визначити аліменти у розмірі 1109 гривень , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В досудовому порядку угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто. Так, статтею 51 Конституції України передбачено, що батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Крім того, такий обов`язок передбачено в ст. 180 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Ст. 180 Сімейного кодексу України, вказує, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Згідно вимог ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. У відповідності до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень. Відповідно до ст. 183 та ст. 184 СК України, за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини, а також приймаючи до уваги положення ч. 2 ст. 182 СК України, відповідно до яких мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд приходить до висновку про можливість визначення розміру аліментів у розмірі 1109 грн, але при цьому не менше ніж визначено чинним законодавством тобто враховуючи вищевказані обставини по справі, дохід відповідача, розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, який встановлений на даний час Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», рівність прав як позивача так і відповідача щодо обов`язків по вихованню та утриманню дитини, можливість відповідача сплачувати аліменти, наявність на утриманні відповідача іншої дитини, зокрема те, що у відповідача на утриманні перебуває син - [PERSON] , [INFO] , а також те, що відповідач погоджується на стягнення з нього аліментів, в розмірі 1109 грн , який на даний час становить встановлений розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Також судом враховується визначена сімейним законодавством вимога щодо однакової участі батьків, у тому числі і в утриманні дітей, та неприпустимість перекладання всього тягаря по їх утриманню лише на одного з батьків. А відтак з відповідача слід стягнути аліменти у розмірі 1109 грн щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24.09.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Одночасно позивач звернулась до суду з вимогою щодо визначення місця проживання дитини за місцем проживання матері. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що дитина проживає разом з матір`ю в Італійській Республіці ( [ADDRESS] ) [ADDRESS] та вона бажає визначити її місце проживання з нею. При цьому вона зазначає, що відповідач щороку надає дозвіл на проживання їх спільної доньки [PERSON] за місцем їх проживання в Італійській Республіці. Однак, вона звернулась до суду з вимогою щодо визначення місця проживання дитини за місцем проживання матері при цьому посилається на соціальний звіт як на одну з вагомих підстав для вирішення такого питання на її користь. Відповідач 30.01.2020 року надав відзив на позовну заяву, де зазначив що приблизно з 2011 року він повернувся проживати в Україну, позивач разом з дочкою залишились проживати в Італійській Республіці. До кінця 2013 року його спілкування з донькою звелось до телефонних розмов, на його пропозиції щодо повернення дружина постійно відмовлялась. На даний час він прийняв факт проживання доньки разом з матір`ю в Італії та жодних перешкод зі свого боку він не вчиняє , на звернення позивача постійно надає свою згоду на перебування доньки [PERSON] на території Італійської Республіки. Зазначає, що наразі відсутній конфлікт та будь-які суперечності з цього приводу, окрім того він зазначає, що посилання позивача на соціальний звіт складений на території Італії без його участі є одностороннім, оскільки у нього жодних пояснень не відбиралось. Зважаючи на викладене у відзиві вважає, що вимога щодо визначення місця проживання неповнолітньої не підлягає задоволенню. Така позиція відповідача є слушною, такою , що базується на дійсних обставинах справи та підтверджується твердженнями самого представника позивача, а відтак суд вважає її обґрунтованою та бере до уваги. Стаття 7 СК України визначає, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини 3 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. На разі такі визначення перегукуються з ст. ст. 160 та 161 СК України . Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У силу частини першої статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», її місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання. Аналіз наведених норм права та встановлені судом обставини справи вказують , що дитина проживає з матір`ю , а батько зі свого боку не чинить жодних перешкод для її проживання та навчання, тобто інтереси дитини дотримуються в повній мірі. Протилежних доказів позивач суду не надала. Відповідач не порушує законні права та інтереси позивача та дитини, а відтак наразі відсутні підстави для задоволення позовної заяви в частині визначення місця проживання дитини у судовому порядку. Щодо інших доводів сторін, викладених у заявах по суті справи, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява №63566/00) «Пронін проти України» зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Підсумовуючи вищевикладене та беручи до уваги наведені вище обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Так, вимога позивача про стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання доньки підлягає частковому задоволенню , а саме аліменти слід стягнути у розмірі 1109 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з часу пред`явлення позовної заяви до суду, до досягнення дитиною повноліття. Вимога про визначення місця проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] є безпідставною. Визначаючи стягнення судових витрат суд бере до уваги норми ст. 141 ЦПК де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 цієї статті інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивача звільнено від сплати судових витрат щодо вимоги про стягнення аліментів, отже відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача стягуються судові витрати у розмірі судового збору визначено державою для розгляду справ даної категорії, що складає - 840,80 грн; судовий збір у розмірі 768,40 грн суд покладає на позивача.

Outcome: partial