Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

В серпні 2018 року позивач ФОП [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, мотивуючи позов тим, що 01.01.2014 року між ФОП [PERSON] (орендодавець) та ФОП [PERSON] ( Орендар) був укладений договір оренди нежитлового приміщення. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач припинила свою підприємницьку діяльність 30.12.2016 року. Відповідно до п. 1.1 Договору орендодавець здає, а орендар приймає в тимчасове орендне користування нежиле приміщення площею 40 кв.м. за адресою: м. Вінниця, вул. Ватутіна, 34, що належить орендарю на праві приватної власності. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, право власності на нежитлове приміщення в м. Вінниці, по вул. Ватутіна, 34 зареєстровано за позивачем [PERSON] (а.с. 26-27). Відповідно до п.2.1, 3.1, 6.1 Договору орендар вступає у строкове платне користування приміщенням з дати підписання сторонами цього договору. Орендар щомісячно сплачує орендодавцю плату за користування з урахуванням її індексації, що становить 5000,00 грн., до якої входить плата за користуванням приміщенням (орендна плата). Цей договір укладений строком на 2 роки з моменту його укладення. Пунктом 3.3 договору встановлено, що плата за користування сплачується орендарем щомісячно до 10 числа поточного місяця користування, проте, грошові зобовязання за договором оренди належним чином не виконувались, плата за користування майном в повному обсязі не здійснювалась. Так, згідно акту звірки взаємних розрахунків станом на 31.12.2014 року заборгованість з оплати згідно договору оренди становила 24360,00 грн. Станом на 01.07.2015 року така заборгованість становила 45985,00 грн. Згідно ст. 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору. Так, в звязку з невнесенням оплати за користуванням майном, 20.08.2015 року між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] було підписано договір розірвання оренди нежитлового приміщення та погашення заборгованості, згідно умов якого сторони домовились розірвати договір оренди нежитлового приміщення від 01.01.2014 року, встановили, що заборгованість ФОП [PERSON] перед ФОП [PERSON] складає 54515,00 грн. Орендар погодився з даним розміром заборгованості та зобовязалась протягом одного року виплатити всю суму шляхом перерахування на поточний рахунок орендаря або готівкою щомісячно в сумі 5000 грн. не пізніше останнього дня поточного місяця. Проте, заборгованість погашена не була. Строк прострочення виконання грошового зобов'язання становить 719 календарних днів за період з 20.08.2016 року по 08.09.2018 року. У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України позивач має право на отримання 3% річних від простроченої суми, що нараховані за вказаний період в розмірі 3219,97 грн. Також позивач має право на стягнення інфляційних втрат в розмірі 14866,24 грн. Враховуючи, що відповідач обов'язку щодо повернення грошових коштів не виконала, позивач звернувся з позовом до суду. До судового засідання представник позивача адвокат [PERSON] не зявився, але подав суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, не заперечив щодо заочного розгляду справи та просив слухати справу в його відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Заяв та відзиву від відповідача до суду не надходило. Тому суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, вид діяльності роздрібна торгівля на ринках (а.с. 19-25). Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач [PERSON] була зареєстрована як фізична особа-підприємець, однак припинила свою підприємницьку діяльність 30.12.2016 року (а.с. 14-17). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна вбачається, що право власності на нежитлове приміщення в м. Вінниці, по вул. Ватутіна, 34 зареєстроване за [PERSON] (а.с. 26-27). 01.01.2014 року між ФОП [PERSON] (орендодавець) та ФОП [PERSON] (Орендар) був укладений договір оренди нежитлового приміщення (а.с. 10-13). Відповідно до п. 1.1 договору орендодавець здає, а орендар приймає в тимчасове орендне користування нежиле приміщення площею 40 кв.м. за адресою: м. Вінниця, вул. Ватутіна, 34, що належить орендарю на праві приватної власності. Згідно п.2.1 договору орендар вступає у строкове платне користування приміщенням з дати підписання сторонами цього договору. Пунктами 3.1, 3.3 договору встановлено, що орендар щомісячно сплачує орендодавцю плату за користування з урахуванням її індексації, що становить 5000 грн., до якої входить плата за користуванням приміщенням (орендна плата). Плата за користування сплачується орендарем з моменту фактичної передачі приміщення щомісячно до 10 числа поточного місяця користування. Відповідно до п. 6.1 договору цей договір укладений строком на 2 роки з моменту його укладення. Проте грошові зобовязання за договором оренди належним чином відповідачем не виконувались, плата за користування майном в повному обсязі не здійснювалась. Так, згідно акту звірки взаємних розрахунків станом на 31.12.2014 року заборгованість відповідача з оплати згідно договору оренди становила 24360,00 грн. (а.с. 28). Станом на 01.07.2015 року така заборгованість становила 45985,00 грн. (а.с. 29). 20.08.2015 року між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] було підписано договір розірвання оренди нежитлового приміщення та погашення заборгованості, згідно умов якого сторони домовились розірвати договір оренди нежитлового приміщення від 01.01.2014 року за адресою: м. Вінниця, вул. Ватутіна, 34 згідно пункту 6.3 (несплата орендарем плати за користування приміщенням). Станом на 20.08.2015 року заборгованість ФОП [PERSON] перед ФОП [PERSON] складає 54515,00 грн. Орендодавець та орендар домовились, що орендар погоджується з даною сумою заборгованості і зобовязується протягом одного року виплатити всю суму шляхом перерахування на поточний рахунок орендаря або готівкою щомісячно в сумі 5000 грн. не пізніше останнього дня поточного місяця (а.с. 30). Проте відповідач ухиляється від виконання свого зобовязання і заборгованість не погашена. Відповідно до ст. ст. 51, 52 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Зокрема, відповідно до статей 51, 52, 598609 ЦК, статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осібпідприємців» однією з особливостей підстав припинення зобовязань для ФОП є те, що у випадку припинення субєкта підприємницької діяльності фізичної особи (виключення з реєстру субєктів підприємницької діяльності) її зобовязання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. ФОП відповідає за своїми зобовязаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВСУ від 09.08.2017 у справі №3-788гс17. Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Згідно ч.\~1,\~5\~ст.\~762\~ЦК України\~за користування\~майном з\~наймача справляється\~плата,\~розмір якої\~встановлюється договором\~найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч.1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Згідно до ст. 765 ЦК України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму. Відповідно до ст. 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Статтею 530 ЦК України визначено, що зобов'язання повинно бути виконане у встановлений строк його виконання. Як вбачається з матеріалів справи, позивач свої\~зобовязання перед\~відповідачем виконав\~повністю,\~алев обумовлений договором строк відповідач кошти не повернула, тому позовні вимоги щодо стягнення основного боргу в розмірі 54515,00 грн. слід задовольнити в повному обсязі як такі, що знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як зазначає ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування 3% річних та інфляційних втрат є заходом цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу позивача. Строк прострочення виконання грошового зобов'язання становить 719 календарних днів за період з 20.08.2016 року по 08.09.2018 року. У звязку з простроченням відповідачем виконання грошового зобовязання позивачем розраховано 3% річних та суму інфляційних втрат, з яким погоджується суд, яка становить 3219,97 грн. та сума інфляційних втрат становить 14866,24 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 726,80 грн., сплата якого підтверджена квитанцією №991120009 від 11.09.2018 року (а.с. 43). На підставі викладеного,

Outcome: approved