Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-02 00:00:00

До Богунського районного суду м. Житомира звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу і поділ майна подружжя. З урахуванням уточнених позовних вимог, які були подані у судовому засіданні 03.02.2017 р. просив суд встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу з травня 2003 р. по 30.11.2007 р., визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру [ADDRESS], трьох поверхове нежитлове приміщення по [ADDRESS] (кафе з літнім майданчиком); 114178 штуки простих іменних акцій ВАТ «Житомирський комерційний центр громадського харчування»; будинок [ADDRESS], земельну ділянку розміром 0,10 га по [ADDRESS] (к. н. [NUMBER]), автомобіль «Тойота Ленд Крузер Прадо», д. н. з. [NUMBER] 2010 р. випуску (білого кольору), та поділити вказане майно, виділивши йому у власність житловий будинок [ADDRESS] вартістю 3 923 843 грн. та земельну ділянку розміром 0,10 га по [ADDRESS], к. н. [NUMBER], вартістю 616 940 грн.; автомобіль «Тойота Ленд Крузер Прадо», д. н. з. [NUMBER] 2010 р. випуску (білого кольору) вартістю 743 054 грн., а всього майна на загальну суму 5 283 837 грн.; виділити [PERSON] у власність квартиру [ADDRESS], вартістю 951 882 грн.; трьох поверхове нежитлове приміщення по [ADDRESS] (кафе з літнім майданчиком) вартістю 7 287 403 грн.; 114 178 простих іменних акцій ВАТ «Житомирський комерційний центр громадського харчування», номінальною вартістю 28 544,50 грн., а всього майна на загальну суму 8 267 829,50 грн. та стягнути з відповідачки судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з травня 2003 р. він з відповідачкою проживав однією сім'єю по місцю її проживання за адресою [ADDRESS]. [INFO]. у них народилася донька, [PERSON]. За час спільного проживання вони придбали 3-х кімнатну квартиру [ADDRESS], трьох поверхове нежитлове приміщення по [ADDRESS], яке належало ВАТ «Житомирський комерційний центр громадського харчування», яке було оформлено на дружину [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 04.08.2007 р. Крім того, за час спільних сімейних відносин позивач разом із відповідачкою вкладав кошти в придбання простих іменних акцій ВАТ «Житомирський комерційний центр громадського харчування», які були оформлені на ім'я відповідачки в кількості 114 178 штук простих іменних акцій та в проведення ремонтно-будівельних робіт до кафе по [ADDRESS]. В листопаді 2007 р. було укладено офіційний шлюб. Під час перебування у шлюбі за кошти, взяті в кредит в ПАТ «КБ НАДРА» ними було придбано приватний будинок по [ADDRESS] разом із земельною ділянкою. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 13.08.2015 р., яке набуло законної сили 29.09.2015 р. шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано. Проте, після прийняття рішення про розірвання шлюбу, а саме 13.08.2015 р., відповідачка придбала автомобіль «Тайота Ленд Крузер Прадо», д.н.з. [NUMBER] 2010 р. випуску, який коштує близько 750 000,00 грн. І, оскільки, майно було придбано до набрання рішенням про розірвання шлюбу законної сили, вважає і його спільною сумісною власністю подружжя. Відповідачкою по справі, [PERSON], було подано зустрічний позов, в якому з урахуванням уточнень позовних вимог, остання просила визнати договір № 000000825 купівлі-продажу автомобіля Toyota Venza Prestige 2013 р. випуску, коричневого кольору, № двигуна [NUMBER], № куз. [NUMBER] з державним номером [NUMBER], укладений 10.08.2013 р. між Тойота Центр Житомир ТОВ «Стар-Кар» та [PERSON] удаваним із моменту його укладення в частині покупця [PERSON] та визнати покупцем за вказаним договором [PERSON], визнати автомобіль Toyota Venza Prestige 2013 року випуску, № двигуна [NUMBER], № куз. [NUMBER] з д. н. з. [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]. Визнати за, [PERSON], право власності на ? частину автомобіля Toyota Venza Prestige 2013 р. випуску, коричневого кольору, № двигуна [NUMBER], № куз. [NUMBER] з державним номером [NUMBER]. Визнати за [PERSON], право особистої приватної власності на автомобіль Toyota Prado 2.72694 (2010), д. н. з. [NUMBER]. Зустрічні позовні вимоги відповідачка обґрунтовує тим, що під час перебування в зареєстрованому шлюбі, а саме в серпні 2013 р. відповідачка та позивач по справі вирішили придбати за спільні кошти транспортний засіб для сім'ї. Пошуком автомобіля займались спільно, їздили в автомобільні салони, зокрема в Тойота Центр Житомир ТОВ «Стар-Кар», де і остаточно вирішили придбати автомобіль Toyota Venza 2672, 2013 р. випуску, коричневого кольору, № двигуна [NUMBER], № куз. [NUMBER] за кошти сімейного бюджету. Проте, під час розгляду Богунським районним судом м. Житомира цивільної справи за позовом [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу і поділ майна подружжя, [PERSON] дізналась, що транспортний засіб Toyota Venza 2672 зареєстрований за [PERSON] - батьком її колишнього чоловіка, а не за [PERSON]. На думку [PERSON], [PERSON], не уклав договір купівлі-продажу від свого імені, а попросив батька виступити покупцем при укладенні угоди з купівлі автомобіля, тобто уклав удаваний правочин. На час придбання вищезгаданого транспортного засобу у [PERSON] не було особистих грошових коштів, які б дозволяли йому придбати автомобіль вартістю 46 000 доларів США, оскільки він ніде не працював, а лише отримував мінімальну пенсію за віком. (Т. 1 а. с. 169, 197). Щодо обставин придбання [PERSON] автомобіля Toyota Prado 2.72694 (2010), д.н.з. [NUMBER], то відповідачка зазначила, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 13.08.2015 р. у справі № 295/9181/15-ц шлюб укладений між нею та [PERSON] було розірвано. Однією із підстав розірвання шлюбу стало те, що шлюбні відносини між ними фактично припинилися з грудня 2013 р. Відповідачка зазначає, що фактично з вказаного часу з позивачем по справі спільного господарства не вели, спільного майна не набували, лише проживали в одному будинку до 25 травня 2015 р. Датою фактичного припинення шлюбних відносин є 20 травня 2015 р., день, коли [PERSON] заподіяв останній тілесні ушкодження. (Т. 1 а. с. 75). 25 травня 2015 р. [PERSON] покинула буд. [ADDRESS] і більше туди не поверталась, оскільки по червень 2015 р. проходила тривале лікування в м. Києві. З 25 травня 2015 р. і по вересень 2015 р. відповідачка з донькою проживала окремо від позивача за адресою: [ADDRESS]. Також, відповідачка зазначає, що оскільки на початку вересня разом із донькою переїхали проживати у квартиру за адресою: [ADDRESS], то вирішила придбати автомобіль. (Т. 2 а. с. 44-45). Так, 12.09.2015 р., фактично після постановлення судом рішення про розірвання шлюбу, відповідачкою за особисті та запозичені грошові кошти було придбано автомобіль Toyota Prado 2.72694 (2010), д.н.з. [NUMBER], який є її особистою приватною власністю. Крім того, остання зазначає, що на придбання вказаного автомобіля позичала кошти в розмірі 12 000,00 доларів США. (Т. 2 а. с. 135, 141). Позивач за первісним позовом та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали з урахування наданих уточнень та просили задовольнити його у повному обсязі. Позивач суду пояснив, що з травня 2003 р. проживав із відповідачкою, [PERSON] спільно у її квартирі на [ADDRESS] як чоловік та дружина, а потім після народження доньки переїхали в квартиру на [ADDRESS], яку придбали за спільні кошти. 30.11.2007 р. одружилися та придбали у кредит житловий будинок і земельні ділянку по [ADDRESS]. За час спільного проживання з відповідачкою народилася донька [PERSON]. Також за час спільного проживання з відповідачкою до реєстрації шлюбу за спільні кошти було придбане майно, яке є спільною сумісною власністю, яке і просить поділити з урахуванням ринкової вартості вказаного майна. У задоволені зустрічного позову просили відмовити в повному обсязі, зазначивши, що вказаний позов не ґрунтується на нормах закону. Представник відповідача [PERSON], в судовому засіданні заперечила проти задоволення зустрічного позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля Toyota Venza Prestige 2013 р. випуску, коричневого кольору, № двигуна [NUMBER], № куз. [NUMBER] з д. н. з. [NUMBER] та визнання його спільною сумісною власністю подружжя і поділу. Пояснила, що автомобіль Toyota Venza Prestige 2013 р. випуску було придбано [PERSON] за власні кошти, які він отримав від продажу майна та грошових заощаджень, що знаходилися на депозитних рахунках у банку та просила відмовити у задоволені зустрічного позову в цій частині. Представник відповідача ТОВ «Стар- Кар» просила відмовити у задоволені зустрічного позову в цій частині позовних вимог купівлі-продажу автомобіля Toyota Venza Prestige 2013 р. випуску, коричневого кольору, № двигуна [NUMBER]. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заявлені в первісному позові визнала, в частині визнання житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки, що розташована по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя, оскільки дане майно було придбане під час перебування у зареєстрованому шлюбі та просила поділити вказане майно, визнавши за позивачем та відповідачкою право власності на ? частину житлового будинку та земельної ділянки. В решті позовних вимог просила відмовити за безпідставністю, оскільки станом на травень 2003 р. [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] і не могла перебувати у шлюбних стосунках з позивачем. Позивачем не доведено факту спільного проживання з відповідачкою саме як чоловіка та дружини однією сім'єю в період з 2003 по 30.011.2007 роки, ведення ними спільного побуту, наявності спільного бюджету та виникнення взаємних прав та обов'язків як у подружжя. Все майно, що належить на праві власності відповідачці та придбане нею в період з 2003 по 30.11.2004 р. є її особистою приватною власністю, набуте за особисті грошові кошти, а тому не можу бути спільною сумісною власністю разом із позивачем. Наявні в матеріалах справи документи про доходи позивача свідчать про відсутність у нього грошових коштів для придбання спірного майна. Представник [PERSON] позовні вимоги заявлені в зустрічному позові з урахуванням уточнень просила задовольнити в повному обсязі з підстав зазначених у позові. Вислухавши осіб, які брали участь у судовому засіданні, покази свідків, дослідивши матеріали цивільної справи з урахуванням меж заявлених позовних вимог, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги щодо встановлення факту проживання однією сім'єю позивача та відповідачки без реєстрації шлюбу та визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири [ADDRESS], трьох поверхового нежитлового приміщення по [ADDRESS] (кафе з літнім майданчиком); 114178 штуки простих іменних акцій ВАТ «Житомирський комерційний центр громадського харчування», автомобіль «Тойота Ленд Крузер Прадо», д.н.з. [NUMBER] 2010 р. випуску (білого кольору), не підлягаю до задоволення з наступних підстав: Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов'язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог. Відносно надання суду будь-яких інших доказів сторони наголошували на тому, що надали до справи всі наявні в них докази . З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті. За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 Сімейного кодексу України (далі СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Стаття 25 СК України передбачає, що жінка та чоловік можуть перебувати лише в одному шлюбі і мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу. За приписами ч. 2, ч. 4 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім'ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчить положення ст. 74 СК України. Встановлення такого факту передбачено в судовому порядку (ст. 256 ЦПК України). Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Отже, при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст..74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно. Таким чином, з наведеного положення випливає головна ознака подружніх відносин: наявність факту спільного проживання, ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї. Саме ця правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 р. у справі № 6-148цс12, яка є обов'язковою для застосування всіма судами України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України. Судом встановлено, що в період з 20 серпня 2002 р. по 03 листопада 2003 р. [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується повним витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актових записів про розірвання шлюбу, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції. ( Т. 2 а. с. 203-204). Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов'язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб'єктом цивільних прав та обов'язків. Таким чином, норми ст. 74 СК України до правовідносин між сторонами у справі щодо встановлення факту проживання однією сім'єю позивача та відповідачки без реєстрації шлюбу з травня 2003 р. по жовтень 2007 р. застосуванню не підлягають, оскільки положенням ч. 1 ст. 25 СК України, передбачено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Суд критично відноситься до показів свідка [PERSON], який був допитаний за клопотанням позивача, оскільки останній є рідним братом позивача та підтвердив, що має неприязні стосунки з відповідачкою. Покази свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON] не можуть бути підтвердженням фактичних шлюбних відносин між позивачем та відповідачкою, оскільки про те, що [PERSON] є дружиною позивача дізналися лише зі слів [PERSON] Вказані особи не змогли підтвердити фактів ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Посилання вказаних осіб не та, що вони бачили відповідачку разом із позивачем не є доказом наявності шлюбних відносин та встановлення факту проживання як чоловік та дружина. Суд не враховує посилання позивача на те, що у позивача з відповідачкою є спільна дитина - донька [PERSON], [INFO]., оскільки із витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батьків відповідно до частини першої ст. 135 СК України, зазначено, що батьком записано зі слів матері і батьком вказано [PERSON]. Судом встановлено, що 14 грудня 2004 р. [PERSON] придбала трьохкімнатну квартиру [ADDRESS]. (Т. 1 а. с. 24). Згідно п. 2.1. за домовленістю сторін ціна відчужуваної квартири встановлена у розмірі 23 772,00 грн., яку покупець сплатив готівкою до підписання вказаного договору. Також, 04.08.2007 р. [PERSON] було укладено договір купівлі продажу приміщення, а саме: трьохповерхової будівлі (кафе з літнім майданчиком), літ Ю загальною площею 959,5 кв. м., по [ADDRESS]. (Т. 2 а. с. 47-49) Згідно п. 1.4. вказаного договору, Покупець довела до відома Продавця, а Продавець взяв до уваги той факт, що Покупець в зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебуває і грошові кошти, що витрачаються Покупцем на придбання майна за цим договором, не є спільною сумісною власністю та є особистою приватною власністю, і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (чи їх частку), витрачені на купівлю майна у тому числі й відповідно до ст. 65, 74 та 97 СК України, немає. Вказане майно було придбано за ціною яка становить 1 937 984,19 грн., яку Покупець зобов'язаний сплатити Продавцю до 04.08.2017 р. Згідно довідки наданої до суду від ПАТ «Продсервіс», за період з серпні 2007 р. по 01.12.2016 р. [PERSON] в рахунок оплати вказаного вище договору було перераховано 1 366 089,75 грн. Оплата по вказаному договору здійснювалася шляхом перерахування коштів з розрахункового рахунку [PERSON] на контрагентів ПАТ «ПРОЖЦЕНТР», що також підтверджується і відповідним первинним документами. (Т. 1 а. с. 142-162). З наявних в матеріалах справи документів, в тому числі довідки ПАТ «Продцентр» від 27.12.2016 р. вбачається, що, станом на травень 2003 р. [PERSON] на праві власності належало 128 719 шт. простих іменних акцій, що складає 3,44399%. В 2005 р. матір'ю відповідачки, [PERSON] було подаровано на користь [PERSON] 934 143 шт. простих іменних акцій, що складає 249 938%. В наслідок чого у власності [PERSON] станом на 04.05.2005 р. перебувало 102 5487 шт. простих іменних акцій, що складає 27, 4378 %. З виписки з реєстру власників іменних цінних паперів № 417 від 26 липня 2007 р. вбачається, що станом на 26 липня 2007 р., [PERSON] вже володіла разом із [PERSON] 1 228 641 акціями Товариства, що складає 32,8653 % . (Т. 1 а. с. 41-48, Т. 2 а. с. 1-8, 209). Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. ст. 57, 58 ЦПК України доказами вважаються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказі, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Таким чином позивач не надав суду належні та допустимі докази спільного проживання однією сім'єю з відповідачем без реєстрації шлюбу та ведення спільного побуту, наявності спільного бюджету. Позивач належних і допустимих доказів в силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України ведення сторонами спільного господарства, (саме у період з травня 2003 р. по 30 листопада 2007 р.), наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна саме в інтересах сім'ї, а також що він своєю працею чи коштами брав участь у придбанні спірного майна не надав та не надав письмової угоди про спільну участь у придбанні майна. Надані стороною позивача докази у тому числі і покази свідків, фотокартки доводять лише тривалі відносини, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що між сторонами склалися відносини саме притаманні подружжю (ведення спільного господарства, наявність спільних прав та зобов'язань, спільний побут, бюджет, тощо). (Т. 1 а. с. 27-40) А відтак, позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, набутого під час спільного проживання, задоволенню не підлягають. Судом встановлено, що 30 листопада 2007 р. між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER]. (Т. 1 а. с. 14) 30.11.20007 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу. Згідно вказаного договору було придбано житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку розміром 0,10 га по [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]). (Т. 1 а. с. 22-26) Вказане майно було придбане за час перебування у шлюбі. Тому до нього застосовуються норми ст. 60, 69, 70, 71 СК України. За положеннями ч.1 ст.70, ч.ч.1, 2, 4, 5 ст.71 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 25 Постанови №11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. З огляду на те, що жодна із сторін не погоджувалась на присудження грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно, а спірне майно не може бути реально поділене між ними відповідно до їх часток, та враховуючи, що вимоги з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України до суду не заявлялися, суд визнає ідеальні частки позивача та відповідача у цьому майні і залишає майно у їх спільній частковій власності. Щодо зустрічних позовних вимог заявлених [PERSON], то вислухавши осіб, які брали участь у судовому засіданні, покази свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем за зустрічним позовом вимоги підлягають частковому задоволенню в частині визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на автомобіль Toyota Prado 2.72694 (2010), д.н.з. [NUMBER] з наступних підстав. Як вбачається, з матеріалів справи рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 13.08.2015 р. у справі № 295/9181/15-ц шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. (Т. 1 а. с. 114) Підставою для постановлення вказаного рішенням суду стала позовна заява поданна [PERSON] до суду 17.06.2015 р., де остання зазначає, що шлюбні відносини між нами фактично припинилися з грудня 2013 р. і на даний час сторони проживають окремо. З позовної заяви про розірвання шлюбу та наданої до неї судової кореспонденції Богунського районного суду м. Житомира вбачається, що станом на момент звернення до суду [PERSON] та [PERSON] проживають за різними адресами, що фактично підтверджує доводи [PERSON] про відсутність спільного проживання з позивачем та ведення спільного господарства та побуту. Наявна в матеріалах довідка з ВДРЕП № 1 від 08.04.2016 р. також підтверджує, що [PERSON] з вересня 20015 р. проживає разом з донькою в квартирі [ADDRESS]. (Т. а. с. ) Згідно довідки - рахунок від 08.09.2015 року вбачається, що [PERSON] було придбано автомобіль Toyota Prado 2.72694 (2010) за ціною 582 234,00 грн. (Т. а. с. ) На підтвердження факту наявності особистих коштів на придбання спірного автомобіля [PERSON] було надано довідки про доходи та розписку від 03.09.2015 р. про те, що остання позичила грошові кошти у розмірі 12 000,00 доларів США. (Т. а. с. ) Факт надання грошових коштів у позику [PERSON] для придбання автомобіля також було підтверджено і показами свідків у судовому засіданні. [PERSON] не надано жодних доказів на спростування доводів [PERSON], як і не надано доказів фінансової участі у придбанні вказаного автомобіля. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 р. у справі № 6-2641цс15. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Пунктом 30 Постанови передбачено, що якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. В решті позовних вимог, заявлених [PERSON] в зустрічному позові суд відмовляє за безпідставністю, оскільки сторона не довела та не надала суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог. На підставі викладеного, в межах заявлених сторонами вимог, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства,

Outcome: partial