Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-19 00:00:00

Директор ТОВ «Агрофірма «Родина» Васильченко О.С. 21.07.2017 звернувся до суду з указаною позовною заявою та просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 15.02.2017, укладений між [PERSON] та [PERSON] на оренду земельної ділянки площею 5,248 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Чкаловської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, та скасувати державну реєстрацію рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) договору оренди земельної ділянки, індексний номер 34624305 від 05.04.2017, номер запису про інше речове право 19814635, а також стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] судовий збір. В обґрунтування позовних вимог указував, що 20.05.2008 між [PERSON] та TOB Агрофірма «Родина» укладено договір оренди земельної ділянки площею 5,248 га, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та яка розташована на території Чкаловської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, кадастровий номер [NUMBER]. Зазначений договір зареєстровано у Криворізькому відділі Дніпропетровської регіональної філії Державне підприємство «Центр Державного земельного кадастру», про що у Книзі записів реєстрації договорів оренди вчинено запис 23.12.2010 за № 041012102777. [INFO] орендодавець [PERSON] помер. Спадкоємцем після смерті останнього на вказану земельну ділянку є його дочка, [PERSON]. У червні 2017 року до позивача звернувся відповідач [PERSON] з вимогою передати йому за актом приймання-передачі вказану земельну ділянку, оскільки 15.02.2017 між ним та [PERSON] укладено договір оренди спірної земельної ділянки. Таким чином, відповідачі [PERSON] та [PERSON] в порушення вимог закону, 15.02.2017 уклали договір оренди землі, за наявності діючого договору оренди землі від 20.05.2008 укладеного між [PERSON] та TOB «Агрофірма «Родина», чим порушили законні права та інтереси позивача, у зв'язку з чим договір оренди землі від15.02.2017 підлягає визнанню недійсним, а державна реєстрації договору скасуванню. Представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримував (а.с.80). Відповідачі [PERSON] та [PERSON], представник відповідача Криворізької районної державної адміністрації надали заяви про розгляд справи за їх відсутності (а.с.77-79). У зв'язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного висновку. У ході судового розгляду встановлено, що 20.05.2008 між [PERSON], як орендодавцем, з одного боку та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Родина», в особі директора Васильченка Олександра Семеновича, як орендарем, з іншого боку, укладено Договір оренди земельної ділянки, об'єктом якого є земельна ділянка загальною площею 5,248 га, з кадастровим номером [NUMBER] (а.с.4). Статтею 1 Закону України «Про оренду землі» визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду землі», відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Частиною 4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. Згідно з ст. 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Частиною 4 статті 124 Земельного кодексу України встановлено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Частиною 5 статті 126 Земельного кодексу України встановлено, що право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону. Вказаний договір зареєстровано у Криворізькому відділі Дніпропетровської регіональної філії Державне підприємство «Центр Державного земельного кадастру», про що у Книзі записів реєстрації договорів оренди вчинено запис від 23.12.2010, за № 041012102777(а.с.4-5). За актом приймання-передачі земельної ділянки до Договору оренди від 20.05.2008 вказану земельну ділянку передано у користування ТОВ «Агрофірма «Родина», позивачу по справі, строком на 10 років для сільськогосподарського використання - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, який підписано між сторонами Договору(а.с.7) Зазначена земельна ділянка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення сесії Чкаловської сільської ради народних депутатів від 13.03.2001 № 13/23, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3756 (а.с.8). [PERSON] [INFO] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.9), після його смерті відкрилася спадщина на все належне йому майно, зокрема на зазначену земельну ділянку. Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 27.01.2017, яке посвідчено державним нотаріусом Шостої криворізької державної нотаріальної контори Деркач Я.В., [PERSON] отримала вказану земельну ділянку у спадщину (а.с.63). 15.02.2017 між [PERSON], як орендодавцем, з одного боку та [PERSON], як орендарем, з іншого боку, укладено Договір оренди земельної ділянки, об'єктом якого є земельна ділянка загальною площею 5,248 га, з кадастровим номером [NUMBER], зі строком оренди на 15 років (а.с.45). Вказаний договір оренди земельної ділянки також пройшов державну реєстрації прав та їх обтяжень, про що вчинено запис у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно за №34624305 від 05.04.2017 (а.с.10). Отже, у судовому засіданні встановлено, що має місце подвійна реєстрація договорів оренди земельної ділянки площею 5,248 га, з кадастровим номером [NUMBER], що, зокрема, підтверджується листом відділу у Криворізькому районі Головного управляння Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 25.07.2017 № 18-4-0.22-404/105-17 (а.с.45). Як слідує з матеріалів справи, між сторонами виник спір з приводу правомірності укладення 15.02.2017 відповідачами договору оренди земельної ділянки. Тобто, спірний договір було укладено відповідачем [PERSON] та [PERSON] 2015 року, тоді як предмет договору оренди - земельна ділянка площею 5,248 га, з кадастровим номером [NUMBER], знаходились у користуванні позивача, ТОВ «Агрофірма «Родина», - орендаря, за нерозірваним договором оренди, укладеними 20.05.2008, строк дії якого ще не скінчився. Відповідно до положень ст. ст. 141, 149 ЗК України, земельні ділянки, які перебувають у користуванні осіб, передаються у власність чи користування іншим особам лише після їх вилучення у встановленому законом порядку у попереднього користувача. Як встановлено судом і підтверджується зібраними у справі письмовими доказами, у встановленому законом порядку земельна ділянка у ТОВ «Агрофірма «Родина» не вилучалась, укладений у 2008 році договір недійсним не визнавався. Тобто, на час укладення та державної реєстрації нового договору оренди з [PERSON], земельна ділянка перебувала та станом на час розгляду справи судом, перебуває в користуванні ТОВ «Агрофірма «Родина», яким виконуються покладені за договором оренди обов'язки, у тому числі оброблення земельної ділянки, здійснення орендної плати (а.с.11-26), що також не заперечувалося у судовому засіданні відповідачем [PERSON], власником земельної ділянки. Згідно з Тимчасовим порядком ведення державного реєстру земель, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 02.07.2003 № 174, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.07.2003 за № 641/7962, який діяв на час укладання та державної реєстрація договору земельної ділянки від 20.05.2008, сторонами якого є [PERSON] та ТОВ «Агрофірма «Родина», державна реєстрація відбулася ДП «Центр Державного земельного кадастру», а отже, здійснені всі необхідні заходи щодо належної державної реєстрації договору оренди, про що зокрема свідчить реєстраційний номер, підпис та печатка на вказаному договорі оренди. У той же час, державна реєстрація договору оренди земельної ділянки від 15.02.2017, сторонами якої є [PERSON] та [PERSON], здійснювалася відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 3 цього Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Цим же Законом визначено правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за ним. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною другою статті 9 зазначеного Закону зобов'язано державного реєстратора встановлювати відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Відповідно до пункту 8-1 частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та зареєстровані в установленому порядку до 01.01.2013, державний реєстратор запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент реєстрації законодавства проводили таку реєстрацію, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов'язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо зареєстрованих речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки. У статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначені підстави для державної реєстрації прав та їх обтяжень. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 24 зазначеного Закону, у державній реєстрації прав може бути відмовлено у разі, якщо заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право вже зареєстровано у Державному реєстрі прав. Учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми. Цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договорів оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. Отже, як вже зазначалося судом, виходячи з положень статті 638 ЦК України, статей 125, 126 ЗК України договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації. Саме такі правові висновки щодо моменту набрання чинності договором оренди землі містяться у правових висновках Верховного Суду України у постановах від 13.06.2016 по справі № 6-643цс16, від 18.01.2017 по справі № 6-2777цс16. Одночасне існування державної реєстрації кількох прав оренди на одну і ту ж земельну ділянку суперечить вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових та інших прав, які підлягають державній реєстрації, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна. Також слід відзначити, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку від [PERSON] до його доньки, [PERSON], не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі, відповідно до ч. 4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі», про що також зазначено і в Договорі оренди від 20.05.2008 (а.с.4, зворот). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Способами захисту прав власника або землекористувача на земельну ділянку є визнання прав, визнання угоди недійсною (п. «а», п. «в» ч. 3 ст. 152 ЗК України). Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону України «Про оренду землі», орендодавець зобов'язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою. Вирішуючи питання щодо наявності порушення права позивача, за захистом якого він звернувся до суду, суд бере до уваги роз'яснення п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, згідно з яким відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Підставами визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме, невідповідність змісту правочину ЦК України, акту цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; відсутність у сторони правочину необхідного обсягу цивільної дієздатності; відсутність вільного волевиявлення або його невідповідність його внутрішній волі; відсутність спрямованості правочину на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені; порушення прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх або непрацездатних дітей батьками (усиновлювачами) при вчиненні правочину. Суд приймає до уваги ті обставини, що договір оренди землі розміром 5,1873 га, з кадастровим номером [NUMBER], укладено між [PERSON] та ТОВ «Агрофірма «Родина» був підписаний сторонами 20.05.2008, зі строком дії на 10 років, державна реєстрація якого відбулася 23.12.2010, а договір оренди землі щодо зазначеної земельної ділянки повторно укладений 15.02.2017 між [PERSON] та [PERSON], зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державна реєстрація 05.04.2017, тобто в період строку дії попереднього договору оренди від 20.05.2008, а тому відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України, договір укладений між [PERSON] та [PERSON] є недійсним, а відомості про його державну реєстрацію підлягають скасуванню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У п. 35 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 № 10 роз'яснено, що при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Так, позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в загальному розмірі 3368,00 грн. (а.с.1,43). Ухвалою Криворозікого районного суду Дніпропетровської області від 04.10.2017 позивачу повернуто надлишково сплачений судовий збір в розмірі 1768,00 грн. (а.с.73), у зв'язку з чим суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача ТОВ «Агрофірма «Родина», судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1600 грн. та зважаючи на принцип пропорційності, з відповідачів [PERSON]. та [PERSON] підлягає стягненню судовий збір рівних частках, у розмірі 800,00 грн. з кожного на користь позивача.

Outcome: approved