Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

В червні 2013 року позивач звернувся з позовною заявою до суду, в якій просив стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» заборгованість за Кредитним договором № DNH4KP80350757 від 08.04.2006 року у розмірі 73075,81 грн., а також стягнути з відповідачки судові витрати. В обґрунтування позову позивач вказав на те, що відповідно до укладеного договору № DNH4KP80350757 від 08.04.2006 року відповідачка 08.04.2006 року отримала кредит у розмірі 5508,10 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 08.10.2007 року. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за Кредитним договором відповідачка станом на 01.06.2013 року має заборгованість у розмірі 73075,81 грн. В судовому засіданні представник позивача Дементьєва О.М. позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі, при цьому посилалася на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення даного позову та просила відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог, при цьому вказала, що позивачем пропущені строки звернення до суду з даними позовними вимогами. Також раніше представник відповідачки [PERSON] надала суду заяву, в якій також просила застосувати строки позовної давнини до вимог позивача. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають по наступним підставам. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно до закону, договору. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки. У судовому засіданні було встановлено, що 08 квітня 2006 року між позивачем та [PERSON] був укладений Кредитний договір № DNH4KP80350757, на підставі особистої заяви останньої (а.с.6-7), згідно з умовами якого остання отримала від позивача кредит за програмою «Розстрочка» у розмірі 5508,10 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 08.10.2007 року. Даний Кредитний договір № DNH4KP80350757 від 08.04.2006 року складається з заяви позичальника та Умов та правил надання банківських послуг (а.с.6-26). Позивач свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі надавши [PERSON] кредитні кошти у сумі 5508,10 грн. Вищевказані обставини не заперечували й представники відповідачки. Проте, у порушення умов договору, [PERSON] свої зобов'язання належним чином не виконав та не повернула використані нею кредитні кошти з відсотками позивача, в результаті чого, станом на 01.06.2013 року, має заборгованість за кредитом в розмірі 73075,81 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 4375,96 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 23167,43 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 41576,43 грн.; а також штрафи відповідно до пункту 2.4.5.5 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 3455,99 грн. (а.с.4-5). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України - загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В порядку ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ст. 267 ч. 4 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи зміст норми ст. 267 ЦК України, суд вважає, що до поважних підстав пропуску строку слід відносити лише ті обставини, які є об'єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з відповідним позовом. Представники відповідачки [PERSON] та [PERSON] просили застосувати строк давнини для звернення до суду з даними вимогами та відмовити позивачу у їх задоволенні у зв'язку із пропуском звернення до суду у відповідності до ст. 257 ЦПК України. Як вбачається з матеріалів справи та Кредитного договору № DNH4KP80350757 від 08.04.2006 року [PERSON] повинна була повернути отримані кредитні кошти до 08.10.2007 року (а.с.7). Разом з тим, до суду з даним позовом Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк» звернулося лише 12 червня 2013 року, тобто з пропуском встановленого законом строку звернення, що передбачений ст. 257 ЦК України. При цьому, п. 1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що строк позовної давнини стосовно вимог повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, неустойки, пені, штрафів та розходів Банку складає 50 років. Проте, такий пункт Умов та правил надання банківських послуг суперечить чинному законодавству, а саме ст. ст. 257, 261 ЦК України. За таких обставин, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed