Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся Перегудов Ігор Вячеславович, який діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», з позовом до [PERSON], [PERSON] про солідарне стягнення суми 3% річних та інфляційних втраті. Позовні вимоги мотивовані тим, що 02.12.2010 Староміським районним судом м. Вінниці по справі № 2-810/09 було ухвалено рішення про солідарне стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» по договору про надання споживчого кредиту № 11004311000 від 24.05.2006. 12.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» і ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу № 1, відповідно до умов якого ТОВ «Кей-Колект» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги, зокрема по договору про надання споживчого кредиту № 11004311000 від 24.05.2006. 22.03.2013 ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області було замінено сторону виконавчих проваджень з ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Кей-Колект». 23.02.2018 виконавче провадження було припинено у зв'язку із виконанням рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 02.12.2010 по справі № 2-810/09 в повному обсязі. У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогами про солідарне стягнення з відповідачів на користь ТОВ «Кей-Колект» 3 % річних в сумі 47 045, 38 гривень та інфляційних втрат в сумі 293 575, 36 гривень, а також судового збору в сумі 5 109, 31 гривень. Ухвалою суду від 13.06.2018 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено провести у порядку загального позовного провадження. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. У строк, визначений судом ухвалою суду від 13.06.2018, від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов із заявою про застосування строків позовної давності. У відзиві відповідач зазначив про часткове визнання позовних вимог. Від співвідповідача [PERSON] відзив на позов не надійшов. Будь-які докази по справі чи клопотання від співвідповідача, також, на адресу суду не надійшли. 26.07.2018 судом отримано відповідь на відзив, в якій представник позивача заперечує щодо аргументів відповідача [PERSON], викладених у його відзиві, та просить позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою суду від 08.08.2018 підготовче провадження було закрито, а справа призначена до судового розгляду. 27.08.2018 від відповідачів до суду у строк, визначений судом, надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві та відповіді на відзив, та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, лише в межах позовної давності. Просив суд застосувати строки позовної давності. Співвідповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України, був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомлено. Однак, в матеріалах справи містяться заяви [PERSON] про розгляд справи у його відсутність. Враховуючи вищевикладене, заяви співвідповідача [PERSON], думку представника позивача і відповідача [PERSON] та положення ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив провести розгляд справи у відсутність відповідача [PERSON] (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання). При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 02.12.2010 по справі № 2-810/09 було солідарно стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 220 248, 77 гривень, а також судові витрати. Дане рішення суду набрало законної сили 18.01.2011 згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області. 22.03.2013 ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області було замінено стягувача у виконавчих провадженнях Староміського ВДВС Вінницького МУЮ № 30721039 та 31646822 за виконавчими листами № 2-810/10 від 12.08.2011 з ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Кей-Колект». Судом встановлено, що на виконання вищевказаного судового рішення, [PERSON] були здійснені наступні розрахунки: 01.09.2017 - 808, 74 гривень; 08.11.2017 - 1 818, 18 гривень; 06.02.2018 - 139 363, 64 гривень; 07.02.2018 - 13 545, 45 гривень; 09.02.2018 - 13 545, 45 гривень; 12.02.2018 - 19 505, 67; 13.02.2018 - 33 481, 64 гривень. Вищевказаі обставини були визнані учасниками справи, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, ці обставини не підлягають доказування, враховуючи що суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. 23.02.2018 головним державним виконавцем Староміського ВДВС м. Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області [PERSON] було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-810/10 від 12.08.2011 в зв'язку з виконання [PERSON] зобов'язання в повному обсязі. За змістом положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України). Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України), а тому 13.02.2018 (дата здійснення остаточного розрахунку) і є датою, коли зобов'язання припинилося. Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов'язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення. Суд не погоджується із твердженнями відповідача [PERSON] про те, що позивачем безпідставно пред'явлено вимогу про стягнення інфляційних втрат з відповідачів, оскільки предметом кредитного договору була іноземна валюта, враховуючи наступне. Так, дійсно, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Однак, в даному випадку, грошове зобов'язання виражено в національній валюті України, як те вбачається з рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 02.12.2010, з постанови про закінчення виконавчого провадження від 23.02.2018, де міститься зміст виконавчого документа. Таким чином, приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України, в данному випадку, поширюються на дане грошове зобов'язання. Разом із тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим згідно із ч. 3 і ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові Судом прийнято до уваги заяву відповідача [PERSON] про застосування позовної давності. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов'язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення. Стягнення 3% річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов'язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Враховуючи, що позивач звернувся за стягненням інфляційних втрат і 3 % річних відсотків за весь період прострочення платежу, то суд встановлює, чи дотримано строки позовної давності. Позивач визначив період для стягнення 3 % річних з 18.01.2011 (дата набрання судовим рішенням про стягнення заборгованості законної сили) по 13.02.2018 (включно (дата проведення остаточного розрахунку)), інфляційних втрат - з лютого місяця 2011 року по січень місяць 2018 року (включно), а з позовом звернувся 01.06.2018 (судом отримано 04.06.2018). Представником позивача не заявлялось клопотання про поновлення пропущених строків позовної давності і наявність поважності причин пропуску цих строків судом не встановлена. Тому, задоволенню підлягають вимоги про стягнення за період з 31 травня 2015 року по 31 травня 2018 року: 3 % річних за період з 31.05.2015 по 12.02.2018 (включно) та інфляційних втрат за період з червня місяця 2015 року по січень місяць 2018 року (включно). Оскільки зобов'язання 13.02.2018 припинено, відповідно за період з 13.02.2018 по 31.05.2018 підстави для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України - відсутні. Таким чином, 3 % річних з урахуванням вказаних положень становитимуть: З 31.05.2015 по 01.09.2017: 222 068, 77 гривень (сума заборгованості) х 824 дні (кількість днів прострочки) х 3%/365 = 15 689, 74 гривень; З 01.09.2017 по 08.11.2017: 221 260, 03 гривень х 68 х 3 %/365 = 1 236, 63 гривень; З 08.11.2017 по 06.02.2018: 219 441, 85 гривень х 90 х 3 %/365 = 1 623 27 гривень; З 06.02.2018 по 07.02.2018: 80 078, 21 гривень х 1 х 3%/365 = 6, 58 гривень; З 07.02.2018 по 09.02.2018: 66 532, 76 гривень х 2 х 35/365 = 10, 94 гривень; З 09.02.2018 по 12.02.2018: 52 987, 31 гривень х 3 х 3%/365 = 13, 10 гривень; З 12.02.2018 по 13.02.2108: 33 481, 64 гривень х 1 х 3%/365 = 2, 75 гривень. Отже, всього за період з 31.05.2015 по 12.02.2018 (включно) 3 % річних становлять 18 583, 01 гривень. Позивачем безпідставно проведено нарахування 3 % річних за 13.02.2018, оскільки остаточне погашення заборгованості відбулося саме цієї дати, в зв'язку з чим зобов'язання в цей же день було припинено. Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, що в свою чергу позивачем при здійснені розрахунку прийнято до уваги не було. Отже, враховуючи вищевказане, в даному випадку, розрахунок індексу інфляції повинен здійснюватися з червня місяця 2015 року по січень місяць 2018 року. При цьому, оскільки погашення заборгованості відбувалося з 1 по 15 число відповідного місяця (01.09.2017; 08.11.2017; 06.02.2018; 07.02.2018; 09.02.2018; 12.02.2018; 13.02.2018), відповідно інфляційні втрати розраховуються без врахування вересня та листопада 2017 року, а також лютого місяця 2018 року в якому відбулося повне погашення заборгованості. Таким чином, інфляційні втрати з урахуванням строку позовної давності та вищевказаних положень становитимуть: З червня місяця 2015 року по серпень місяць 2017 року (включно): 222 068, 77 гривень х 124, 16% = 275 720, 58 гривень - 222 068, 77 гривень = 53 651, 81 гривень; За жовтень місяць 2017 року: 221 260, 03 гривень х 101, 2 % = 223 915, 15 гривень - 221 260, 03 гривень = 2 655, 12 гривень; З грудня місяця 2017 року по січень місяць 2018 року (включно): 219 441, 85 гривень х 102, 5 % = 224 927, 89 гривень - 219 441, 85 гривень = 5 486, 04 гривень. Отже, всього за період з червня місяця 2015 року по січень місяць 2018 року (включно) інфляційні втрати становлять 61 792, 97 гривень. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені учасниками справи в заявах по суті, заслухавши пояснення представника позивача і відповідача в судовому засіданні, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом та відповідачем разом із відзивом до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв'язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі суду від 13.06.2018 було роз'яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Однак, жодна із сторін по справі не скористалась своїми процесуальними правами. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже, враховуючи вищевикладене, з відповідачів на користь позивача підлягають солідарному стягненню 3 % річних за період з 31.05.2015 по 12.02.2018 (включно) в сумі 18 583, 01 гривень та інфляційні втрати в сумі 61 792, 97 гривень за період з червня місяця 2015 року по січень місяць 2018 року (включно). В задоволенні позовних вимог в частині солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача 3 % річних за період з 18.11.2011 по 31.05.2015 року та інфляційних втрат за період з лютого місяця 2011 року по червень місяць 2015 року слід відмовити в зв'язку із спливом позовної давності. Крім того, враховуючи неправильність і невідповідність проведення розрахунку 3 % річних за період з 31.05.2015 та інфляційних втрат за період з червня місяця 2015 року по січень місяць 2018 року (включно) вимогам чинного законодавства України, в задоволенні частини таких позовних вимог також слід відмовити. Таким чином у стягненні 3 % річних у сумі 28 462, 37 гривень та інфляційних втрат в сумі 231 782, 39 гривень слід відмовити. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 5 109, 31 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 1131 від 25.04.2018. (а.с. 1) Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 205, 80 гривень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (25, 60 %), в рівних частках, а саме: по 602, 90 гривень з кожного. Решту судового збору в сумі 3 903, 51 гривень слід залишити за позивачем. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано. На підставі викладеного та

Outcome: partial