Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-18 00:00:00

В січні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» суму вкладу згідно умов Договору № 46037/370-133 від 09 грудня 2013 року в загальному розмірі 2 680 232,88 грн., а саме: 2 450 000 - сума вкладу; 202 041,10 грн. - сума не нарахованих відсотків; 28 191,78 грн. - 3 % річних. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 09 грудня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (надалі - відповідач) та [PERSON] (далі - позивач) було укладено Договір № 46037/370-13 про строковий банківський вклад (депозит) «Стандарт» на 370 днів в іноземній валюті. Сума вкладу згідно Договору складає 2 450 000 грн. Відповідно до п. 1.1 Договору строк дії вкладу встановлений по 14 грудня 2014 року. Відповідно п. 2 Договору Банк нараховує та виплачує проценти за ставкою 21,5 % річних. Однак, сума вкладу, а також нараховані проценти по закінченню строку дії договору позивачу повернуті не були. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував та просив відмовити у їх задоволенні з огляду на ту обставину, що позивачем помилково здійснено розрахунок відсотків за договором вкладу, адже нарахування на суму Вкладу після закінчення строку розміщення депозиту за період подальшого знаходження коштів у користування Банку здійснюється по процентній ставці за вкладом на вимогу із розрахунку 0,0001 % річних а не 21,5 %, як вважає позивач. Також, відповідач посилався на Постанову Правління Національного Банку України № 758 від 01 грудня 2014 року, як на обґрунтування правомірності своїх дій щодо відмови виплати вкладу у повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено і це вбачається із матеріалів справи, що 09 грудня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено Договір № 46037/370-13 про строковий банківський вклад (депозит) «Стандарт» на 370 днів в іноземній валюті. Сума вкладу згідно Договору складає 2 450 000 грн. (п. 1 Договору). Відповідно до п. 1.1 Договору строк дії вкладу встановлений по 14 грудня 2014 року. Згідно п. 2 Договору Банк нараховує та виплачує проценти за ставкою 21,5 % річних. По закінченню строку дії Договору, тобто 10 грудня 2014 року, позивач звернувся до відповідача із вимогою повернути суму вкладу, а також нараховані проценти. Проте, Банком відповіді на таке звернення надано не було, а грошові кошти не повернуті. Згідно ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. Відповідно до ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. За ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Грошові кошти згідно договору депозиту належать позивачеві на праві приватної власності. Згідно ст. 317 ЦК України змістом права власності є права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як зазначено у ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За змістом ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Право Національного банку України, використовуючи адміністративний метод банківського регулювання, встановлювати заборону та обмеження щодо вчинення банківськими установами певних дій (операцій) закріплено у Законі України «Про банки та банківську діяльність». Так, згідно ч. 1 ст. 66 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що державне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України шляхом встановлення вимог та обмежень щодо діяльності банків. Разом з тим, як вже зазначалося, положення ЦК України передбачають обов'язок банку повернути вклад на першу вимогу вкладника. З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що Постанова Правління Національного Банку України № 758 від 01 грудня 2014 року є такою, що обмежує право особи на вільне розпорядження належних їй на праві власності грошових коштів, а тому не може бути підставою для правомірності дій Банку щодо відмови повернення вкладнику депозиту. Таким чином, суд приходить до висновку про правомірність вимоги позивача щодо повернення суми вкладу у розмірі 2 450 000 грн. Відповідно до п. 2 Договору розмір процентної ставки складає 21,5% річних. Отже, з відповідача підлягають стягненню проценти за користування вкладом, що складає: (2 450 000 грн. * 21,5 % / 365 дн.) * 140 днів (період з 09 серпня 2014 року по 26 грудня 2014 року) / 100 % = 202 041,10 грн. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Станом на 26 грудня 2014 року відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання у розмірі 2 450 000 грн. на 140 днів (період з 09 серпня 2014 року по 26 грудня 2014 року). Відповідно 3 % річних становлять:?2 450 000 грн. * 3% * 140 дн. / 365 дн. / 100 % = 28 191,78 грн. З огляду на зазначене, суд вважає, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а тому позов є таким, що підлягає задоволенню. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved