Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-20 00:00:00

В червні 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів посилаючись на те, що з грудня 2001 року перебуває у шлюбних стосунках з відповідачем. Сторони мають спільних дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Добровільно відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, просить суд стягнути з [PERSON] аліменти на її користь у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Надала суду письмову заяву в якій просить суд розглядати справу без її участі на підставі наявних у справі доказів, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. У разі повторної неявки відповідача в судове засідання не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач, повторно в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заперечень проти позову суду не надсилав. Суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положення ст. ст. 224-226 ЦПК України. Судовим розглядом встановлено, що сторони 22 грудня 2001 року зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження ( а.с.6). Відповідач є батьком дітей: неповнолітнього [PERSON], [INFO] та малолітнього [PERSON], [INFO] ( а.с.7-8). Діти: [PERSON] та [PERSON] проживають разом з матір'ю та знаходиться на її утриманні ( а.с.11). Згідно статті 180 СК України батьки зобов'язанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, в статті № 51 Конституції України від 28 червня 1996 року, а саме: Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Аналогічне твердження закріплене і в ст.180 Сімейного Кодексу України. В принципі № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, записано: «Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення». В ч. 2 ст.3 Конвенції про права дитини, що діє на Україні з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави-учасники зобов'язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов'язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402 зазначено, що «Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних доля всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею №11 цього ж Закону вказано, що «Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини». Згідно статті №12 цього закону вказано, що «Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці».

Outcome: approved