Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 16.11.2017 р. надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Володарська районна державна нотаріальна контора, про виділення частки із майна, що перебувало у спільній сумісній власності подружжя, та визнання права власності на майно, в якій Позивач просить суд: виділити частку із майна, що перебувало у спільній сумісній власності подружжя [PERSON] і [PERSON], та визнати за Позивачем право власності на 1/2 частину легкового автомобіля «Opel Astra», 2005 року випуску, номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], дата реєстрації 06.12.2005 р.; судові витрати покласти на Відповідачів. На обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] у позовній заяві зазначила, що 22.05.2003 р. між нею та [PERSON] укладено шлюб, під час якого подружжям за спільні кошти було придбано згаданий автомобіль марки «Opel Astra», 2005 року випуску, який зареєстровано за [PERSON] У період шлюбу поділу спільного сумісного майна, у тому числі спірного автомобіля, не було, шлюбний договір подружжям не укладався. [INFO] [PERSON] помер., 16.03.2016 р. Позивач звернулася до Володарської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка. Крім того, із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса цього ж дня та 25.03.2016 р. звернулися син спадкодавця [PERSON] та його дочки [PERSON] і [PERSON] Нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя на спірний автомобіль у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документа на вказаний транспортний засіб. На час звернення Позивача до суду спірний автомобіль перебував у користування Відповідача у справі - [PERSON] Після усунення недоліків Володарський районний суд Київської області ухвалою від 29.11.2017 р. відкрив провадження в справі та призначив справу до судового розгляду на 21.12.2017 р., відкладене за клопотанням Відповідачів на 24.01.2018 р. (а.с. 37, 38) та на 12.02.2018 р. для вирішення питання про врегулювання спору сторонами. У суді Позивач свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в її позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судові засідання не з'являвся, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений, до суду 19.01.2018 р. надіслав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі (а.с. 53). Відповідачі [PERSON] та [PERSON], а також їх представник [PERSON] у судове засідання 12.02.2018 р. не з'явилися, про дачу, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені, до суду 12.02.2018 р. представником названих Відповідачів подано заяву про визнання позову та розгляд справи за відсутності Відповідачів, в якій, окрім іншого, просили вирішити питання про повернення Позивачеві з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову (а.с. 71-72). Повноваження представника названих Відповідачів, зокрема, на подання заяви про визнання позову підтверджено копіями ордерів серії КС № 348108, № 348117 та копіями договорів про надання правової допомоги від 24.01.2018 р. № 24/01 і від 09.02.2018 р. № 09/02. Представник третьої особи нотаріус Дяченко\~Л.Є. у судове засідання також не з'явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена, до суду 07.12.2017 р. подала заяву, в якій просила суд розгляд справи проводити без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує (а.с. 35). Відповідно до підпункту 9 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, викладеного в новій редакції Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 р. № 2147-VIII, що набрав чинності з 15.12.2017 р. (далі - ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. За частинами третьою, четвертою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи; закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно з частинами першою, четвертою статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі; у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За роз'ясненнями Верховного Суду України, викладеними у пункті 24 Постанови Пленуму від 12.06.2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пункті 11 Постанови Пленуму від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом; визнання відповідачем позову має бути безумовним, не суперечити закону й не порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), у такому разі суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд, заслухавши пояснення Позивача, розглянувши позовну заяву і додані до неї документи, вирішуючи справу та з'ясовуючи наявність законних підстав для прийняття визнання Відповідачами позову, виходить з такого. Судом встановлено, що між Позивачем та [PERSON] 22.05.2003 р. було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження [NUMBER], зареєстрованого 22.05.2003 р. Володарським районним управлінням юстиції Київської області, актовий запис № 21 (а.с. 7). Під час перебування у шлюбі подружжям було придбано автомобіль марки «Opel Astra», 2005 року випуску, номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], дата реєстрації 06.12.2005 р., який зареєстровано за [PERSON], що підтверджується, зокрема, даними територіального сервісного центру № 3249 регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, наданими нотаріусу Дяченко\~Л.Є. листом від 28.01.2017 р. № 546, копії яких наявні в матеріалах справи (а.с. 9, 10), та ніким із Відповідачів не заперечувалося (частина перша статті 82 ЦПК України). У період шлюбу поділу спільного сумісного майна, у тому числі спірного автомобіля не було, шлюбний договір не укладався. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER], виданого 19.10.2015 р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Володарського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 80 (а.с. 8). Позивач 10.03.2016 р. звернулася до Володарської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] Крім того, із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса цього ж дня звернулися син спадкодавця [PERSON] та його дочка [PERSON], а 25.03.2016 р. - також дочка спадкодавця [PERSON]. Нотаріусом було з'ясовано, що оригінал правовстановлюючого документа на спірний автомобіль у Позивача відсутній, а відтак нотаріусом було відмовлено й у виділенні Позивачеві 1/2 частки у спільному майні подружжя через відсутність доказів набуття спірного автомобіля під час шлюбу (лист нотаріуса від 28.02.2017 р. № 71/01-14, а.с. 9). Відповідно до положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За визначенням статей 355, 368 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), що виникає з підстав, не заборонених законом; майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю, до якого належить, зокрема, майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) також визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). При цьому вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України). За загальним правилом частини першої статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом; у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частини перша, друга статті 372 ЦК України). Частиною першою статті 69 СК України також передбачено право дружини і чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. При цьому згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З огляду на наведене та встановлені судом обставини, що не заперечуються учасниками справи, автомобіль марки «Opel Astra», 2005 року випуску, номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], який 06.12.2005 р. зареєстрований за [PERSON], було придбано під час перебування Позивача [PERSON] та [PERSON], який помер [INFO], у зареєстрованому 22.05.2003 р. шлюбі. Відтак, Позивач має право на визнання за нею права власності на 1/2 частку майна, що перебувало у спільній сумісній власності названого подружжя, а саме: на 1/2 частку зазначеного автомобіля. Вирішуючи питання щодо можливості виділення такої частки, суд виходить з такого. За загальними положеннями частин першої, другої статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі; неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. За роз'ясненнями, викладеними у пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Про застосування наведеного правила щодо визнання ідеальних часток у разі поділу неподільних речей, наприклад таких як автомобіль, зазначено також у постановах Верховного суду України, зокрема, від 30.03.2016 р. у справі № 6-2811цс15, від 18.01.2017 р. у справі № 405/343/15-ц. Враховуючи усе наведене, суд вважає, що визнання Відповідачами позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, Позивач має право на 1/2 частку майна, що перебувало у спільній сумісній власності (на 1/2 частку спірного автомобіля), а тому вбачає можливим прийняти визнання позову Відповідачами, відтак позовна заява є обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню. Проте, зважаючи на те, що автомобіль є річчю неподільною, виділити частку з такого майна неможливо, а тому в задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити. Крім того, приймаючи рішення у цій справі, суд бере до уваги вжиті судом заходи забезпечення позову за відповідною заявою Позивача (ухвала суду від 21.12.2017 р.), питання стосовно яких суд вирішує, виходячи з положень статті 158 ЦПК України. З огляду на вжиття заходів забезпечення позову питання про розподіл судових витрат суд вирішує, враховуючи суми судового збору, сплачені Позивачем за подання позову (640 грн.) та за подання заяви про забезпечення позову (320 грн.), а також

Outcome: partial