Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 02.08.2017 р. надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, в якій Позивач просить суд: стягнути з Відповідача на її користь 6 500 (шість тисяч п'ятсот) грн. боргу за розпискою від 21.09.2016 р. На обґрунтування заявлених вимог Позивач у позовній заяві зазначила, що у 2016 році між сторонами було укладено усну домовленість щодо виконання будівельних робіт, Відповідач обов'язок по якісному виконанню ремонту не виконав, тому вона була змушена відмовитись від подальшого надання послуг [PERSON] У подальшому Відповідач 21.09.2016 р. склав у письмовому виді розписку та зобов'язався до 20.10.2016 р. повернути кошти за неякісні ремонтні роботи. Проте станом на день подачі позову до суду, Відповідач ухиляється від виконання свого обов'язку щодо повернення боргу у розмірі 6 500 грн. На даний час вона ніде не працює, є інвалідом ІІ групи, тому зазначені кошти їй вкрай необхідні, Відповідач у добровільному порядку борг не віддає, тому вона змушена звернутися до суду. Ухвалою Володарського районного суду Київської області від 10.08.2017 р. відкрито провадження у справі за зазначеним позовом та призначено справу до слухання у попередньому судовому засіданні на 05.09.2017 р., ухвалою суду від 05.09.2017 р. справу призначено до судового розгляду в судовому засіданні на 11.09.2017 р., в якому було оголошено перерву до 17.10.2017 р. для виклику свідків, відкладено на 20.11.2017 р. за клопотанням Позивача. У судовому засіданні Позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Додатково надала пояснення щодо обставин здійснення Відповідачем ремонтних робіт неналежної якості, виявлення нею недоліків, необхідності їх усунення іншими людьми. У зв'язку з цим вона разом із своїм кумом 20.09.2016 р. звернулася до Відповідача з вимогою про відшкодування її витрат, пов'язаних з усуненням недоліків ремонту, проведеного Відповідачем, домовившись про суму 11 000 грн., з яких Відповідач через шість днів привіз їй лише 4 500 грн. Тому 30.12.2016 р. вони знов поїхали до Відповідача, який відмовився віддавати борг. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, надавши суду пояснення про те, що спірну письмову розписку підписував під тиском, надавши суду копію висновку Володарського відділення поліції Сквирського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області від 31.12.2016 р. № 9816 про розгляд матеріалів повідомлення гр. [PERSON]. Суд, заслухавши пояснення сторін, надані у судових засіданнях, розглянувши позовну заяву і додані до неї документи, інші матеріали справи, оцінивши наявні в справі письмові докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішує дану цивільну справу, виходячи з такого. Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що між ними було укладено усну домовленість (договір побутового підряду), згідно з якою Відповідач (підрядник) зобов'язався виконати за завданням Позивача (замовника) певну роботу (ремонтні роботи у будинку), призначену для задоволення її побутових та інших особистих потреб, а Позивач (замовник) зобов'язалася прийняти та оплатити виконану роботу (стаття 865 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України). Через незадовільну якість виконання Відповідачем зазначених робіт Позивач звернулася до інших людей для усунення виявлених недоліків та до Відповідача - за відшкодуванням її витрат. Останній зобов'язався повернути Позивачеві кошти в розмірі 11 000 грн. у строк до 20.10.2016 р., про що написав розписку, датовану 21.09.2016 р. (а.с. 6). На виконання цього зобов'язання Відповідач 27.09.2016 р. передав Позивачеві кошти в розмірі 4 500 грн., про що письмово зазначив в згаданій розписці (а.с. 6). Отже, залишилася непогашеною заборгованість Відповідача перед Позивачем у розмірі 6 500 грн. Згідно з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними, зокрема, в постановах Суду від 18.09.2013 р. у справі № 6-63цс13, від 11.11.2015 р. у справі № 6-6766цс15, досліджуючи боргові розписки, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. За визначенням статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов'язань та закріплює основний принцип виконання зобов'язань - принцип належного виконання, що стосується як суб'єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527-545 ЦК України). За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов'язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. У частині першій статті 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов'язаний особисто виконати зобов'язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Із розписки, підписаної [PERSON] 21.09.2016 р. та 27.09.2017 р., вбачається, що він взяв на себе зобов'язання повернути [PERSON] грошові кошти у розмірі 11 000 грн. до 20.10.2016 р., повернувши не всю суму, а лише 4 500 грн. (а.с. 6). Таким чином, зобов'язання з повернення коштів Позивачеві Відповідач підтвердив своїм власним підписом на борговій розписці, що не заперечувалося ним самим у суді. Відтак, зобов'язання підлягає виконанню за загальними наведеними вище вимогами цивільного законодавства України. Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляді цивільних і кримінальних справ від 21.12.2016 р. у справі № 444/2909/15-ц. Стосовно заперечень Відповідача про написання ним зазначеної розписки під тиском, на підтвердження чого ним надано суду копію висновку Володарського відділення поліції Сквирського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області від 31.12.2016 р. № 9816 про розгляд матеріалів повідомлення гр. [PERSON], суд виходить з такого. Згідно з наданою копією висновку поліції 31.12.2016 р. Відповідач звернувся на лінію «102» з повідомленням про те, що йому погрожують невідомі. Проведеною працівниками поліцією перевіркою встановлено, що 31.12.2016 р. до місця проживання [PERSON] (Відповідач) прибула [PERSON] (Позивач) разом із своїм знайомим [PERSON], щоб забрати кошти в сумі 6 500 грн., які заявник пообіцяв повернути, а потім відмовився повертати; за результатами перевірки ознак складу будь-якого правопорушення не встановлено (а.с. 31-32). За змістом статей 57-60 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Проте докази повинні бути належними і допустимими, зокрема, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, інакше суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. З огляду на це суд не бере до розгляду як неналежний доказ висновок Володарського ВП Сквирського ВП ГУНП в Київській області від 31.12.2016 р. № 9816 про розгляд матеріалів повідомлення гр. [PERSON], оскільки факти, засвідчені цим висновком, стосуються подій, що мали місце 31.12.2016 р., а не 21.09.2016 р. та 27.09.2017 р., коли Відповідач писав боргову розписку (а.с. 6, 31-32). Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України, дійсно, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частиною першою статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Разом з тим, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (частина перша статті 11 ЦПК України). Зважаючи на наведене, суд вирішує дану справу, виходячи з того, що Відповідачем не було надано суду жодних доказів на підтвердження того, що згадана розписка була написана ним у вересні 2016 року під тиском, а також не надав суду рішень судів про визнання даного правочину недійсним, а так само Відповідач не звертався до суду, зокрема, із зустрічним позовом про визнання цієї розписки (правочину) недійсним. Відтак, заперечення Відповідача суд вважає недоведеними належними і допустимими доказами. З огляду на усе викладене та враховуючи встановлені обставини справи, суд вважає, що Позивачем доведено право на стягнення з Відповідача суми боргу за письмовою розпискою від 21.09.2017 р., підписаною Відповідачем, тому позовна заява є обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню. Крім того, на підставі імперативної норми частини першої статті 88 ЦПК України з Відповідача слід стягнути на користь держави 640,00 грн. за сплачений судовий збір.

Outcome: approved