Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-13 00:00:00

До Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшов вищезазначений позов в якому позивачі заявили вимогу про визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених позовних вимог, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] посилались на те, що відповідачі з червня 2015 року не проживають у квартирі [ADDRESS] . Виходячи з того, що відповідачі хоч і не проживають у вказаній квартирі, однак є зареєстрованими, що позбавляє позивачів вільно розпоряджатись своєю власністю, просили задовольнити заявлені позовні вимоги. Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, про причину не явки не повідомили. Від позивачів надійшла заява про розгляд справи без їх участі та відсутності заперечень щодо ухвалення заочного рішення У зв`язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснюється. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2020 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку № [NUMBER] , виданої головним спеціалістом Відділу обліку проживання фізичних осіб дозвільних процедур Департаменту адміністративних послуг Дніпровської міської ради, власниками квартири [ADDRESS] є - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а зареєстрованими особами - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно з копією рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11.06.2018 прийнятого за результатами розгляду справи №200/2421/18, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано та зазначено, що в обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] посилалась на припинення шлюбних відносин з [PERSON] з березня 2014 року. Відповідно до копії довідки виданої головою ТСЖ «Строитель-6», [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] з 05.07.2015 та членами її сім`ї є [PERSON] , [PERSON] . Згідно з письмовими поясненнями [PERSON] (адреса проживання: [ADDRESS] ), [PERSON] (адреса проживання: [ADDRESS] ), [PERSON] (адреса проживання: [ADDRESS] ) - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживають у квартирі [ADDRESS] з червня 2015 року. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положенням статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Положення глави 32 ЦК України визначають поняття сервітута як права обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язаного з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] вселилась у спірну квартиру в якості члена сім`ї одного із співвласників житлового будинку і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Згідно з ч.2 ст.406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідно до висновку, до якого дійшла колегія суддів ВС/КЦС у постанові від 14.08.2018 прийнятої за результатами розгляду справи №702/101/18, після розірвання шлюбу відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Оскільки шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано та враховуючи встановлений факт не проживання останньої у квартирі [ADDRESS] з 2014-2015 року, вимога щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування вказаною квартирою підлягає задоволенню. Крім того, враховуючи те, що [PERSON] ( [INFO] ) є сином [PERSON] , є повнолітнім, та зважаючи на те, що він не проживає у вказані квартирі з 2014-2015 року, він також є таким, що в силу приписів ЦК України втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Також, зважаючи на те, що позивачами для захисту своїх прав обрано приписи ст.405 ЦК України, суд, враховуючи позицію ВП/ВС викладену у постанові від 26.06.2019 прийнятій за результатами розгляду справи № 587/430/16-ц, вважає, з огляду на фактичні обставини справи, та виходячи із принципу jura novit curia («суд знає закони»), застосовати для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, тобто у даному випадку приписи ст.406 ЦК України. Щодо вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, як вбачається з матеріалів справи батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . В силу ст.160 СК України, місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Частиною 3 статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Тобто, дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для дитини, незалежно від причин відсутності батьків, оскільки дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Аналогічний висновок міститься у постанові ВС/КЦС від 27.11.2019 прийнятої за результатами розгляду справи №368/750/16. Відповідно до приписів Конвенції «Про права дитини» схваленої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-12, на батьків покладається обов`язок забезпечення дітей всім необхідним, в тому числі житлом. З огляду на те, що [PERSON] є донькою [PERSON] який в свою чергу є співвласником квартири [ADDRESS] та зважаючи на відсутність в матеріалах справи доказів щодо наявності у володінні [PERSON] іншого житла, позовні вимоги в частинні визнання [PERSON] такою, що втратила право користування вказаною квартирою є такими, що не підлягають задоволенню. На підставі ст.ст.29, 316, 319, 406 ЦК України, ст.160 СК України, ст.ст. 12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-

Outcome: partial