Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

В серпні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, який 27 серпня 2020 року уточнив та в якому просив суд постановити рішення ,яким визнати недійсним договір дарування житлового будинку [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 25 серпня 2016 року приватним нотаріусом Грамс Ольгою Валеріївною, зареєстрований в реєстрі за №3405 та визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 25 серпня 2016 року приватним нотаріусом Грамс Ольгою Валеріївною, зареєстрований в реєстрі за №3408. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] , яка діє на підставі Доручення про надання безоплатної вторинної допомоги ,позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені в позові. Відповідач [PERSON] та його адвокат за договором про надання правничої допомоги [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі; надали відзив на позовну заяву (а.с.47-54) та заяву про застосування судом строку позовної давності (а.с.101). Третя особа [PERSON] у судовому засіданні вважала позов необґрунтованим та пояснила,що укладення договорів дарування майна відповідачу було вчинено за її згодою та за вільним волевиявленням позивача після обговорення цього питання на сімейній нараді, оскільки у позивача окрім спільних синів з нею , маються від попередніх шлюбів ще троє доньок . Відповідач з 2016 року за власні кошти , вже будучи власником майна , повністю відремонтував та добудував житловий будинок, про що позивачу достеменно відомо. Просила суд відмовити в позові позивачу. Вислухавши сторони, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що позивачу по справі [PERSON] належав на праві спільної сумісної власності з дружиною [PERSON] - третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача, житловий будинок [ADDRESS] , на підставі Акту від 1986 року про передачу Совхозом імені КПСС с. Новоолександрівка переселенцю [PERSON] житлового будинку, затвердженого райвиконкомом Дніпропетровського району Дніпропетровської області, зареєстрованого Комунальним підприємством «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі №1034-5 від 04 серпня 1993 року. Крім того, вищевказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,2500 га, з цільовим призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1221486200:05:005:0088, яка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДПДН №040984, виданого Новоолександрівською сільською радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області 06 грудня 1999 року на підставі рішення 8 сесії 23 скликання Новоолександрівської сільської ради від 12 листопада 1999 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №5478. Згідно укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору дарування житлового будинку, посвідченого 25 серпня 2016 року за №3405 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грамс О.В., [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар житловий будинок [ADDRESS] , на що третьою особою по справі [PERSON] була надана письмова згода на дарування вищевказаного житлового будинку, справжність підпису якої засвідчено цим же нотаріусом 25 серпня 2016 року, про що зазначено в самому договорі (а.с.81-82). Згідно укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору дарування земельної ділянки, посвідченого 25 серпня 2016 року за №3408 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грамс О.В., [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар земельну ділянку\~площею 0,2500\~га,\~з цільовим\~призначення для\~будівництва та\~обслуговування житлового\~будинку,\~господарських будівель\~і споруд,\~кадастровий номер\~1221486200:05:005:0088,\~яка розташована\~за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується\~договором дарування\~земельної ділянки\~від 25\~серпня 2016\~року (а.с.79-80). Відповідно до позовної заяви позивач [PERSON] вказав,що підписуючи договори дарування, був цілком впевнений, що складає та підписує заповіт, та вважав що власником житлового будинку та земельної ділянки в майбутньому буде його син [PERSON] , а саме після його смерті, текст договорів він не читав, оскільки в силу своєї хвороби, має постійний головний біль та погано сприймає інформацію. Відносини із сином зіпсувалися, постійно виникали сварки та після однієї із сварок, онук повідомив його, що він не є власником будинку, в свою чергу [PERSON] звернувся до сина [PERSON] та той підтвердив цей факт, з погрозами змусив покинути будинок, у зв`язку з чим [PERSON] з того часу не проживає в будинку та вимушений винаймати житло. Крім того, у позовній заяві позивач [PERSON] вказує, що укладаючи оскаржувані договори, він неправильно сприймав фактичні обставини правочину і це вплинуло на його волевиявлення, він помилявся щодо його природи, правових наслідків та істотних умов, не розумів, що оскаржувані договори мають інший зміст і передбачають дарування [PERSON] житлового будинку та земельної ділянки. Однак судом встановлено, що твердження позивача [PERSON] , що начебто він мав чи має постійний головний біль, погано сприймав інформацію станом на 25 серпня 2016 року , і цим обґрунтовує помилку сприйняття обставин укладених правочинів , які вважав заповітом, документально та доказами не підтверджено. Окрім цього ,доводи позивача про те, що дарування він нібито вважав «заповітом» спростовуються тим, що 04 травня 2007 року позивачем був складений заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області,згідно якого позивач [PERSON] на випадок своєї смерті зробив розпорядження, в якому зазначив, що все його майно де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те що йому буде належати на момент смерті він заповідає своєму синові відповідачу у справі [PERSON] (а.с.55). В ході розгляду справи судом встановлено,що відповідач прийняв у дар житловий будинок та земельну ділянку,зареєстрував право власності , з 2016 року за власні кошти відремонтував та добудував будинок, про що в судовому засіданні позивач не заперечував. Позивач самоусунувся від обов`язків утримання подарованого майна і за власним бажанням залишив місце проживання у січні 2020 року. Відповідно до ч.1 ст.202\~ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідност.203\~ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За нормамист.215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно дост.717\~ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Предметом даної справи є визнання недійсним договорів дарування на підставі помилки дарувальником правової природи правочину. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.\~229\~ЦК якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, оцінивши обставини справи, надані докази, суд вважає, що позивач не довів суду належними та допустимими доказами, що оспорювані договори були укладені ним під впливом помилки, а саме, через хворобу, у зв`язку з якою він має постійний головний біль та погано сприймає інформацію, а також через погане роз`яснення нотаріусом суті і змісту договорів він неправильно сприйняв правову природу правочинів, права та обов`язки сторін, наслідки договорів і це вплинуло на його дійсне волевиявлення, тобто він помилково уклав договори дарування будинку та земельної ділянки замість заповіту. Посилання позивача на той факт, що текст договору він не читав, суд до уваги не приймає, оскільки судом встановлено,що станом на 2016 рік воля позивача щодо дарування майна відповідачу була вільною. Погіршення стосунків сторін у 2020 році ,тобто після укладення правочинів , не можуть бути підставою для визнання спірних договорів дарування недійсними, оскільки передбачені законом підстави недійсності правочину мають існувати на момент його вчинення. За правилами ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що укладаючи оспорювані договори, позивач діяв під впливом помилки, а також, що він помилявся щодо природи правочинів та їх наслідків. Враховуючи викладені обставини, беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, суд, дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки не підлягають задоволенню з підстав необґрунтованості та недоведеності. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи відносяться за рахунок позивача. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed