Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-10 00:00:00

До Березанського міського суду Київської області звернулась [PERSON] з позовом до Березанської міської ради, [PERSON] , третя особа державний нотаріус Березанської міської державної нотаріальної контори Тищенко Н. В. про визначення частки померлого в праві спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування позову вказувала, що 27.10.2009 між Відкритим Акціонерним Товариством «Березанське», [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу комплексу загальною площею 1 299,20 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Г. В. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.11.2009 власність [PERSON] та [PERSON] на вищевказаний комплекс є спільною сумісною без визначення частки відповідних осіб в ній. [INFO] [PERSON] помер. Позивач як єдиний спадкоємець за законом після смерті [PERSON] звернулась із заявою про прийняття спадщини до державного нотаріуса Березанської міської державної нотаріальної контори Тищенко Н. В., однак нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з невизначенням частки померлого у праві власності. Відтак, з огляду на те, позивач має право успадкувати та оформити нерухоме майно, що належало за життя [PERSON] , однак через відмову нотаріуса позбавлена можливості здійснити це в позасудовому порядку, просить суд визначити, що частка [PERSON] , померлого [INFO] , у праві спільної сумісної власності на комплекс загальною площею 1 299,20 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] , становила 1/2 її частину, а також визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку вказаного комплексу в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву підтримала у повному обсязі пред`явлених позовних вимог, обґрунтовуючи її доводами, наведеними в позові, просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала. Представник Березанської міської ради в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду відповідно до положень ст. 128 ЦПК України, 30.11.2020 через канцелярію суду направив заяву, в якій розгляд справи просив проводити за відсутності їхнього представника (а.с.25,35,51,64,72). Третя особа державний нотаріус Березанської міської державної нотаріальної контори Тищенко Н. В. в судове засідання на розгляд справи не з`явилась, про дату час та місце судового розгляду повідомлена судом належним чином, 25.11.2020 та 02.12.2020 через канцелярію суду подала заяви, в яких просила здійснювати розгляд справи за її відсутності (а.с.26,37,40,65,66,71,73). Враховуючи вказані обставини, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності вказаних учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, на підставі ч. 2 ст. 211, ч. 1 ст. 223 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача та відповідача [PERSON] , дослідивши та проаналізувавши в сукупності докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з`ясованих обставин прийшов до наступних висновків. Так, як вбачається з матеріалів справи, згідно з договором купівлі-продажу комплексу від 27.10.2009 № 3609, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Г. В., Відкрите акціонерне товариство «Березанське» як продавець продало, а [PERSON] та [PERSON] як покупці купили комплекс загальною площею 1 299,20 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується також витягом з Державного реєстру правочинів № 7880499 від 27.10.2009 (а.с.11,12). Право власності на вказаний вище комплекс за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу від 27.10.2009 № 3609 за [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 24396040 від 09.11.2009, виданого Комунальним підприємством Київської обласної ради «Переяслав-Хмельницького бюро технічної інвентаризації», (а.с.11,13). У відповідності до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , повторно виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві 04.03.2016, актовий запис № 1349, [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] (а.с.15). 08.07.2016 [PERSON] уклала шлюб з громадянином [PERSON] , змінивши після одруження прізвище на « [PERSON] », що підтверджується наданим суду свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 08.07.2016, актовий запис № 1155 (а.с.14). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Березанського міського управління юстиції у Київській області 23.06.2015, актовий запис № 148 (а.с.10,42). Після його смерті Березанською міською державною нотаріальною конторою 17.11.2015 заведено спадкову справу № 157/2015 (номер у Спадковому реєстрі 58219598), що підтверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі за № 42140523 від 17.11.2015 (а.с.44). За прийняттям спадщини та видачею свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , до Березанської міської державної нотаріальної контори разом з відповідними заявами від 17.11.2015 за № 449, а також від 24.05.2016 № 226, від 01.07.2016 № 277 та від 05.05.2017 № 142 звернулась донька померлого - позивач [PERSON] (а.с.42,45,47,48). Відповідно до заяви [PERSON] № 34 від 20.11.2015, остання відмовилась від прийняття спадщини, яка залишилась після смерті її сина - [PERSON] , підпис посвідчено секретарем Топорівської сільської ради Ружинського району Житомирської області Волинець Н. О., вказана заява надійшла до Березанської міської державної нотаріальної контори 02.12.2015 та зареєстрована за № 485, (а.с.44). 05.05.2017 [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом № 476, посвідчене державним нотаріусом Березанської міської державної нотаріальної контори Тищенко Н. В., згідно з яким вона успадкувала Ѕ частку земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 3210400000:04:002:0060 площею 0,7389 га для розміщення та експлуатації основних, підсобних, допоміжних будівель та споруд переробної, машинобудівної та іншої промисловості (а.с.49). Постановою завідувача Березанської міської державної нотаріальної контори Тищенко Н. В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13.09.2017 № 567/02-31 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку комплексу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та перебуває в спільній сумісній власності [PERSON] , який помер [INFO] , та [PERSON] , в зв`язку з невизначенням частки померлого у праві власності (а.с.6). Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Так, частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Так, статтею 13 Європейської конвенції про права людини передбачено право на ефективний засіб правового захисту як одне з ключових положень, що лежить в основі системи захисту прав людини. Згідно з роз`ясненнями п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві. Як встановлено ч. 3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином особа має право пред`явити до суду таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Так, відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.ч. 1-2 ст. 1220 ЦК України). За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частиною першою статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Особа не позбавлена права на захист своїх порушених прав шляхом подання позову про визнання права власності у порядку спадкування на належну спадкодавцю частку у праві спільної власності. Аналогічний правовий висновок неодноразово висловлювався Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 20.06.2018 у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18), від 20.06.2018 у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19), від 20.03.2019 у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18), від 22.04.2020 у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19), від 22.04.2020 у справі № 61-11210св19 (провадження № 61-11210св19), від 27.05.2020 у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16.09.2020 у справі 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19). Так, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання права власності на майно. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 (далі - лист ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013) визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Так, у відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1-2 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Так, за змістом ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. При цьому, згідно положень ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом роз`яснень, що містяться в пункті 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 (далі - лист ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013), умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Так, за змістом ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч. 2 ст. 355 ЦК України). За визначенням ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. За змістом ч. 2 ст. 370, ч. 2 ст. 372 ЦК України частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, законом презюмується рівність часток співвласників у спільній сумісній власності. Згідно з п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при відкритті після нього спадщини. З урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому, як визначено ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З огляду на викладене вище, суд не може вирішувати питання про права померлого батька позивача, адже він не є стороною процесу не має цивільної та цивільної процесуальної право- та дієздатності, у зв`язку зі смертю, а тому пред`явлені позовні вимоги щодо визначення його частки у спільній сумісній власності є необґрунтованими, не узгоджуються з вимогами законодавства та не є належним способом захисту порушених прав позивача відповідно до статті 16 ЦК України, відтак, в цій частині задоволенню не підлягають. Водночас, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, проаналізувавши матеріали спадкової справи, суд вважає доведеним, що позивач як єдиний спадкоємець першої черги за законом в розумінні статті 1261 ЦК України має право на спадщину після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , яка, з урахуванням встановленої законом презумпції рівності часток співвласників у спільній сумісній власності, складається з Ѕ частки комплексу загальною площею 1 299,20 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , в цій частині позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення. Враховуючи викладене,

Outcome: partial