Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-15 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулося публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що 09.06.2008 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 0101/0608/71-139, відповідно до якого банк зобов'язався надати кредит позичальнику в сумі 63 000, 00 доларів США, а позичальник зобов'язався, повернути наданий кредит та сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені цим кредитним договором та Додатком № 1 до нього. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надавши відповідачу кредит у сумі 63 000, 00 доларів США, що підтверджується випискою з особового рахунку [PERSON] 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. В свою чергу, 15.06.2012 року, між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. Згідно вказаного вище договору відбулось відступлення прав вимоги за кредитним договором № 0101/0608/71-139 від 09.06.2008 року. Таким чином, на даний час усі права кредитора за вищевказаними кредитним договором належать ПАТ «Альфа Банк». У порушення умов кредитного договору, відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 11.08.2014 року має прострочену заборгованість за кредитом в сумі 47 474, 57 доларів США, що за курсом НБУ станом на 11.08.2014 року складає - 608 907, 79 гривень, за відсотками - 2 559, 29 доларів США, що еквівалентно 32 825, 40 гривень, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитом. Також, станом на 11.08.2014 року відповідачу нараховано неустойку, розмір якої становить - 110, 32 доларів США, що за курсом НБУ станом на 11.08.2014 року складає - 1 414, 96 гривень. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогою про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа Банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 643 148, 15 гривень. Представник позивача в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. До суду разом із позовною заявою представником позивача подано клопотання про розгляд справи у відсутність представника із зазначенням про підтримання позовних вимог в повному обсязі. Представник відповідача заперечувала щодо задоволення позовних вимог і просила суд відмовити в їх задоволенні. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 11.06.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 0101/0608/71-139, відповідно до якого банк зобов'язався надати кредит позичальнику в сумі 63 000, 00 доларів США на строк з 11.06.2008 року по 10.10.2013 року із сплатою 11,9 % річних, а позичальник зобов'язався, повернути наданий кредит та сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені цим кредитним договором. (а.с. 5-11) На виконання умов кредитного договору № 0101/0608/71-139 від 11.06.2008 року між сторонами було складено та підписано графік погашення кредиту. (а.с. 9-11) Згідно п. 3.1. кредитного договору № 0101/0608/71-139 від 11.06.2008 року позичальник зобов'язується здійснювати погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення коштів на позичковий рахунок № 2233.5.0097398.01 щомісяця, через касу банку згідно Додатку № 1, що є невід'ємною частиною цього договору, якщо інше не передбачено цим договором. Згідно п.3.3. вказаного кредитного договору, проценти за користування кредитом підлягають сплаті позичальником через рахунок нарахованих відсотків № 2238.0.0097398.01 щомісяця в період з «01» по «20» число за попередній календарний місяць; проценти, нараховані за останній календарний місяць користування кредитом, сплачуються позичальником одночасно з погашенням кредиту. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 530 ЦК України зобов'язання підлягає виконанню у строк встановлений договором. Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). Згідно положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, не вбачається наявність укладеного кредитного договору із [PERSON] 09.06.2008 року. Натомість, судом встановлено наявність укладеного кредитного договору між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» 11.06.2008 року. Позивачем подано суду заяву-анкету відповідача, оформлену для отримання кредиту. (а.с. 12) Однак, як вбачається із даної заяви, ця заява оформлена для отримання кредиту в АКБ «Тас-Комерцбанк». Доказів того, що даний банк має відношення до учасників процесу чи сторін самого кредитного договору, суду не надано. Позивачем не обґрунтовано належність цього доказу для підтвердження його вимог. Тому суд вважає, що дана заява є неналежним доказом по даній справі. З розрахунку заборгованості, надано позивачем вбачається, що станом на 11.08.2014 року відповідач має прострочену заборгованість за кредитним договором № 0101/0608/71-139 від 09.06.2008 року в сумі 47 474, 57 доларів США, що за курсом НБУ станом на 11.08.2014 року складає - 608 907, 79 гривень, за відсотками - 2 559, 29 доларів США, що еквівалентно 32 825, 40 гривень. Також, позивачем нараховано неустойку, розмір якої становить - 110, 32 доларів США, що за курсом НБУ станом на 11.08.2014 року складає - 1 414, 96 гривень. (а.с. 28) Судом прийнято до уваги, що розрахунок заборгованості по вище вказаному договору здійснено з 09.06.2008 року. З кредитного договору від 11.06.2008 року вбачається, що банк зобов'язується видати кредит позичальнику на строк з 11.06.2008 року. Належних та допустимих доказів отримання відповідачем кредитних коштів по кредитному договору від 09.06.2008 року, враховуючи, що саме по даному кредитному договору позивач просить стягнути із відповідача заборгованість, суду не надано. Судом встановлено, що відповідно до виписки з договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта банк», вбачається, що ПАТ «Сведбанк» продало (відступило) права вимоги та передало їх ПАТ «Дельта Банк», а останнє прийняло їх і сплатило загальну купівельну ціну. (а.с. 15) Однак, в даній виписці не зазначається за якими саме кредитними договорами були передані права вимоги, зокрема, жодної згадки про кредитний договір № 0101/0608/71-139 від 09.06.2008 року. Відповідно, суду не можливо встановити чи фактично відбувалось відступлення ПАТ «Сведбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк» прав та зобов'язань за кредитним договором № 0101/0608/71-139 від 09.06.2008 року. Також, 15.06.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» (продавець) та ПАТ «Альфа-Банк» (покупець) укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами якого продавець продав (відступив) права вимоги за винагороду та на умовах, що визначені у цьому договорі. В договорі купівлі-продажу прав вимоги зазначається, що продавець придбав 25.05.2012 року у ПАТ «Сведбанк» права вимоги, які виступають предметом вказаного договору. (а.с. 16-22) Підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Згідно п. 10.5. кредитного договору № 0101/0608/71-139 від 11.06.2008 року, банк має право повністю або частково перевести свої права та зобов'язання по цьому договору, а також по угодам, пов'язаним із забезпеченням повернення кредиту, третій особі без згоди позичальника. Пунктом 4.8. договору купівлі-продажу прав вимоги від 15.06.2012 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк», погоджено, що протягом 15 робочих днів з дати відступлення (якщо інший термін не передбачено законодавством України) покупець зобов'язаний за свій власний рахунок від свого імені та від імені продавця надіслати кожному позичальнику та особі, яка надала забезпечення, повідомлення про відступлення поштою з підтвердженням підприємства поштового зв'язку про відправлення такого повідомлення адресатам. Такі повідомлення відсилаються на адреси одержувачів, які були зазначені у відповідних кредитних договорах або договорах забезпечення, та на всі інші відомі продавцю адреси, які наявні в його внутрішніх базах. Згідно п. 2.3. вище вказаного договору права вимоги переходять від продавця до покупця та обов'язки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акту приймання-передачі прав вимоги. Відповідно до п. 1.1 договору купівлі-продажу прав вимоги від 15.06.2012 року акт приймання-передачі означає письмовий документ, яким документально оформлюється фактична передача прав вимоги від продавця до покупця та який укладається між продавцем та покупцем за формою, що суттєво відповідає формі, наведеній у додатку ІІІ (форма акту приймання-передачі). Позивачем суду не надано акт приймання-передачі прав вимоги, визначений вище вказаним договором. Належних та допустимих доказів переходу до ПАТ «Альфа Банк» права вимоги по кредитному договору № 0101/0608/71-139 від 09.06.2008 року суду не надано. Витяг із додатку № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги від 15.06.2012 року суд вважає неналежним доказом, оскільки з даного витягу вбачається, що його здійснено не з оригіналу, наявність даного додатка не передбачена самим договором купівлі-продажу. Крім того, даний витяг підписаний лише однією особою - працівником ПАТ «Альфа Банк» - керівником з супроводу операційної діяльності в м. Чернігів, і суду не надано доказів того, що дана особа уповноважена на такі дії. (а.с. 27) Також, враховуючи не надання позивачем кредитного договору № 0101/0608/71-139 від 09.06.2008 року за яким він вимагає стягнення заборгованості із відповідача, а надання договору № 0101/0608/71-139 від 11.06.2008 року, суд критично ставиться до вище вказаного витягу з додатку, де зазначається саме про кредитний договір від 09.06.2008 року. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню, оскільки є необґрунтованим та недоведеним належними та допустимими доказами. Предметом виконання як невід'ємним елементом виконання договору є ті конкретні суб'єктивні права і конкретні юридичні обов'язки для набуття, здійснення і виконання яких конкретні суб'єкти права вступають в конкретні правовідносини і, відповідно, до вимог норми права, що реалізується, вчиняються належні правомірні дії. Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Судом встановлено, що позивач просить стягнути заборгованість по кредитному договору від 09.06.2008 року, при цьому надаючи суду розрахунок заборгованості саме по даному договору. Однак, з матеріалів цивільної справи не вбачається укладення кредитного договору із [PERSON] 09.06.2008 року. Судом встановлено наявність укладеного кредитного договору між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» 11.06.2008 року, а не 09.06.2008 року. Належних доказів отримання кредиту відповідачем по кредитному договору, за яким позивач просить стягнути заборгованість, а саме договору від 09.06.2008 року, суду не надано. Також, судом прийнято до уваги здійснення розрахунку заборгованості відповідача перед позивачем саме з 09.06.2008 року. Суд вважає, що позивач, скориставшись своїми процесуальними правами, надав суду усі наявні докази по даній справі на підтвердження своїх вимог. Судом прийнято до уваги, що право на захист особа здійснює на свій розсуд (ч. 1 ст. 20 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, враховуючи вище викладене, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Враховуючи положення ст. 88 ЦПК України суд прийшов до висновку про залишення судових витрат за позивачем. На підставі вище наведеного,

Outcome: dismissed