Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-18 00:00:00

В червні 2017 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з вказаним позовом, який обґрунтовують тим, що вони є співвласниками квартири №28 по вул. Соборна (колишня назва Ленінградська), 10 в м. Бориспіль Київської області, в рівних долях. Наприкінці 2015 року вони почали збирати документи, необхідні для отримання дублікату свідоцтва про право власності на квартиру, оскільки втратили оригінал. Проте, державний реєстратор 21 жовтня 2015 року виніс рішення про відмову у державній реєстрації прав на нерухоме майно, посилаючись на те, що було виявлено арешт, накладений на вказану квартиру на підставі постанови ВДВС м. Бориспіль від 21 грудня 2000 року про накладення арешту на майно [PERSON], який є колишнім членом сімї позивачів і був зареєстрований в даній квартирі в період з 12 травня 1974 року по 13 жовтня 1992 року. Позивачі звернулися до Бориспільського міськрайонного ВДВС з метою встановлення підстави накладення арешту на нерухоме майно. На звернення позивачів у Бориспільському міськрайонному відділі державної виконавчої служби пояснили, що виконавче провадження щодо боржника [PERSON] на примусовому виконанні у відділі ДВС не перебуває та рекомендовано звернутися до суду із позовом про зняття арешту з майна. Після цього, 15 грудня 2015 року позивачі звернулися до Бориспільського міськрайонного суду Київської області для встановлення наявності судових справ за участю [PERSON], в межах яких могло бути накладено арешт на квартиру. 16 грудня 2015 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області надав відповідь, з якої вбачається, що за період 2000 рік по квітень 2004 року судом розглядалась цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON]І про поділ майна, а також цивільна справа про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] У звязку з розглядом зазначених цивільних справ, було накладено арешт на майно, в якому [PERSON] ніколи не був власником та з 1992 року не проживав. Отже, позивачі вважають, що арешт накладено на їхнє нерухоме майно помилково, тому просять зняти арешт з квартири №28 по вул. Соборна (колишня назва Ленінградська), 10 в м. Бориспіль Київської області, яка належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON], що накладений на підставі постанови відділу ДВС м. Борисполя від 21 грудня 2000 року, реєстраційний номер обтяження згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна: 2555514. Сторони у судове засідання не зявилися, вони подали заяви про розгляд справи за їхньої відсутності. При цьому, [PERSON] та [PERSON] вказали, що позов підтримують та просять суд його задовольнити. В свою чергу, представник відповідача [PERSON] вказав, що позов визнає та не заперечує проти його задоволення. Дослідивши докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON]М є співвласниками квартири №28 по вул. Соборна (колишня назва Ленінградська), 10 в м. Бориспіль Київської області, в рівних долях, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло №6726 від 29 грудня 1999 року, виданого на підставі розпорядження органу приватизації №6553 від 21 грудня 1999 року (а.с.8, 21). Відповідно до довідки №1064 від 02 червня 2017 року, виданої Бориспільським КП «ЖРЕУ», у квартирі №28 по вул. Соборна (колишня назва Ленінградська), 10 в м. Бориспіль Київської області в період з 12 травня 1974 року по 13 жовтня 1992 року був зареєстрований [PERSON], колишній чоловік [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.19, 23). В жовтні 2015 року позивачі звернулися до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень нерухомого майна, яке належить їм на праві спільної часткової власності. Проте, 21 жовтня 2015 року державний реєстратор [PERSON] прийняв рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №25434831, обґрунтовуючи його тим, що згідно інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна 02 листопада 2005 року на квартиру, права на яку заявлено, накладено арешт на підставі постанови ВДВС м. Борисполя від 21 грудня 2000 року, де власником квартири зазначено [PERSON] (а.с.9,10). Як вбачається з листа ВДВС Бориспільського МРУЮ Київської області №49568 від 10 листопада 2015 року, згідно відомостей ЄДРВП виконавчих проваджень щодо боржника [PERSON] на примусовому виконанні у відділі не перебуває та рекомендовано звернутися до суду для вирішення питання щодо зняття арешту з нерухомого майна (а.с.11). Судом також встановлено, що 18 січня 2001 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області була розглянута цивільна справа №2-69/2001 р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна. Розгляд зазначеної справи завершено затвердженням мирової угоди (а.с.13-16). Крім того, рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 09 квітня 2001 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 02 липня 1992 року, розірвано (а.с.17). У відповідності до довідки №653 від 22 квітня 2015 року, виданої КП «ЖРЕУ», за адресою: [ADDRESS] зареєстровано одну особу [PERSON] (а.с.22). Згідно ст.ст.319-321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положення ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема і з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст.ст.316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За правилами ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Враховуючи, ту обставину, що судом встановлено, що арешт накладено на майно особи, якій воно не належить, позовні вимоги про зняття арешту є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved