Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

В січні 2019 року позивач звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача - [PERSON], про розірвання шлюбу, посилаючись на ті обставини, що 31.01.1998 року вони зареєструвала шлюб з відповідачем, про що у Лівобережному відділі реєстрації шлюбів в м. Києві з філією Державного Центру розвитку сім'ї зроблений відповідний актовий запис за №66. Від вказаного шлюбу сторони по справі мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Подружнє життя з відповідачем не склалось. Між сторонами по справі почали виникати конфлікти та непорозуміння. Причиною виникнення цих конфліктів є той факт, що сторони по справі є зовсім різними людьми, з різними характерами та поглядами на життя. Окрім цього, відповідач офіційно не працює та не надає позивачу будь-яких коштів на утримання спільної дитини. З рудня 2017 року вони не ведуть спільного господарства, припинили сімейно-шлюбні стосунки і поновлювати їх не мають наміру. При таких обставинах позивач вважає, що сім'я існує лише формально і збережена не може бути. На примирення позивач не згодна. Ухвалою від 05.02.2016 року відкрито провадження у вказаній вище справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання, викликано сторін. За приписами ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Під час підготовчого засідання позивач позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позові. Просила позов задовольнити, шлюб укладений з відповідачем розірвати. Вказувала на те, що не проживає з відповідачем з січня 2019 року. Шлюбно-сімейні стосунки припинені і поновлювати їх позивач не має наміру. Вважає, що наразі сім'я існує лише формально і збережена не може бути. Строк на примирення просила не надавати, оскільки у цьому немає сенсу. Відповідач у свою чергу під час підготовчого засідання позовні вимоги визнав у повному обсязі, про що подав суду письмову заяву. Вказував на те, що не проживає з позивачем однією сім'єю з початку січня 2019 року. Вважає, що не потрібно надавати час на примирення, оскільки стосунки з позивачем розірвані. Вислухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд вважає за можливе ухвалити рішення у справі в підготовчому засіданні, у зв'язку з існуванням визначених ч.3 ст.200 ЦПК України умов, та задовольнити позовні вимоги з огляду на наступне. З наданих пояснень позивача та відповідача вбачається, що на теперішній час подружні відносини між сторонами припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, сторони не бажають зберігати шлюб, позивач на розірванні шлюбу наполягає, тому шлюб між ними має бути розірваний. Так, з матеріалів справи вбачається, що сторони зареєстрували шлюб 31.01.1998 року у Лівобережному відділі шлюбів м. Києва з філією Державного Центру розвитку сім'ї, про що зроблений відповідний актовий запис за №66, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с.16). Від вказаного шлюбі сторони по справі мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується копіює свідоцтва про народження дитини (а.с.17). Відповідно до ч.3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 СК України. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 Сімейного Кодексу України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповіднодо ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, позов підлягає задоволенню. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Судові витрати, згідно ст. 141 ЦПК підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до задоволення позовних вимог. Разом з тим, згідно положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Оскільки відповідач визнав позов під час підготовчого судового засідання до початку розгляду справи по суті, суд дійшов висновку, що позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50% відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 384 гривні 20 копійок. Одночасно, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 50% відсотків сплаченого судового збору, що становить 384 гривні 20 копійок.

Outcome: approved