Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

В червні 2019 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського (далі - відповідач), в якому просив суд визнати неправомірним наказ Таврійського національного університету імені В.І.Вернадського про відрахування з Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського, [PERSON], студента II курсу, ОКР «Магістр», гр. 081-21м(з), спеціальність 081 «Право», освітньої програми «Міжнародне право»; скасувати наказ Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського про відрахування з Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського, [PERSON], студента II курсу, ОКР «Магістр», гр. 081-21м(з), спеціальність 081 «Право», освітньої програми «Міжнародне право»; поновити [PERSON] до складу студентів на навчанні в Таврійському національному університеті імені В.І. Вернадського, в якості студента II курсу ОКР «Магістр», гр. 081-21м(з), спеціальність 081 «Право», освітньої програми «Міжнародне право»; зобов`язати Таврійський національний університет імені В.І. Вернадського видати [PERSON] диплом магістра державного зразка про закінчення ним у 2018 році ОКР «Магістр», спеціальність 081 «Право», освітньої програми «Міжнародне право» в Таврійському національного університету імені В.І. Вернадського; а також, стягнути з Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 128 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди за неправомірне рішення про відрахування [PERSON] з Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського. В жовтні 2019 року представником позивача [PERSON] , через канцелярію суду було подано заяву про зміну предмета позову, в якій остання просила прохальну частину позовної заяви викласти в наступній редакції, а саме: визнати неправомірним наказ Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського № 109-с/з «Про відрахування студента заочної форми навчання», яким відраховано з Навчально-наукового гуманітарного інституту Таврійського національного університету імені В І. Вернадського, [PERSON] , студента II курсу заочної форми навчання, ОКР «Магістр», гр. [NUMBER] м(з), спеціальність 081 «Право», освітньої програми «Міжнародне право»; скасувати наказ Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського від 16 січня 2019 року № 109-с/з «Про відрахування студента заочної форми навчання», яким відраховано з Навчально-наукового гуманітарного інституту Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського, [PERSON], студента ІІ курсу заочної форми навчання, ОКР «Магістр», гр. 081-21м(з), спеціальність 081 «Право», освітньої програми «Міжнародне право; скасувати наказ Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського від 16 січня 2019 року № 108-с/з «Про скасування в частині наказу від 21 серпня 2017 року № 626-с/з», яким скасовано наказ від 21 серпня 2017 року № 626-с/з про зарахування на навчання в частині зарахування [PERSON] , за ступенем вищої освіти «магістр», спеціальності 081 «Право», заочної форми навчання; поновити [PERSON] до складу студентів на навчанні в Таврійському національному університеті імені В.І. Вернадського в якості студента II курсу ОКР «Магістр», гр. 081-21м(з), спеціальність 081 «Право», освітньої програми «Міжнародне право»; зобов`язати Таврійський національний університет імені В.І. Вернадського видати [PERSON] диплом магістра державного зразка про закінчення ним у 2018 році ОКР «Магістр», спеціальність 081 «Право», освітньої програми «Міжнародне право» в Таврійському національного університету імені В.І. Вернадського, стягнути із Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 128 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди за неправомірне рішення про відрахування [PERSON] з Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського. Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що 18 липня 2017 року позивач звернувся до приймальної комісії Таврійського національного університету імені В.І.Вернадського та подав пакет документів, з метою зарахування на навчання за спеціальністю 081 «Право», освітня програма «Міжнародне право», освітній рівень «Магістр», на заочну форму навчання. Після перевірки приймальною комісією поданих позивачем документів його було рекомендовано до зарахування на навчання. Наказом ректора Таврійського національного університету імені В.І.Вернадського, позивача було зараховано до числа студентів. Між позивачем та відповідачем було укладено відповідний договір, згідно умов якого відповідач зобов`язаний надати позивачу освітню послугу на рівні державних стандартів освіти. Після закінчення першого курсу навчання та успішного виконання навчального план, 2018 року, позивача переведено на другий курс навчання. Однак, 18 січня 2019 року, після успішного захисту дипломної роботи, позивача було відраховано з числа студенів, згідно наказу. Підставою для відрахування позивача, стала відсутність екзаменаційного листа про проходження обов`язкового єдиного фахового вступного випробування. Позивач, вважає що наказ про відрахування є неправомірним, оскільки він виданий без належних правових підстав та з порушенням встановленої правової процедури. Такі неправомірні дії відповідача, завдали значних моральних страждань позивачу. У зв`язку з вище наведеним, позивач був змушений звернуться до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою від 21 червня 2019 року у справі відкрито провадження, справу слухати у порядку загального позовного провадження. 11 липня 2019 року, через канцелярію суду представником відповідача. Кузьмичем Григорієм Васильовичем , був поданий відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що представник відповідача заперечує щодо задоволення позову в повному обсязі, з огляду на наступне. Позивач, 18 липня 2017 року дійсно звернувся до приймальної комісії університету з заявою про допуск його до участі в конкурсному відборі на навчання за ступенем «магістр» на загальних підставах за кошти фізичних та юридичних осіб, заочної форми навчання, спеціальність 081 «Право» (Міжнародне право) на основі ступеня бакалавра додавши до неї лише такі документи: оригінал диплому [NUMBER] виданого ТНУ ім..Вернадського про освітній ступінь «бакалавр» за спеціальністю 081 «Право»; чотири фотографії; ксерокопію посвідчення про приписку до призовної дільниці, ксерокопію реєстраційного номеру облікової картки платника податків; ксерокопію паспорта. Але, позивач до приймальної комісії не надав копію екзаменаційного листка єдиного фахового вступного випробування з використанням організаційно-технічних процесів здійснення зовнішнього незалежного оцінювання. Фактично позивач не міг стати здобувачем вищої освіти «магістр». Незважаючи на це, позивача було помилково зараховано до Таврійського національного університету імені В.І.Вернадського. В кінці 2018 року при проведенні перевірки було випадково встановлено, що позивач дійсно передбачене чинним законодавством обов`язкове єдине фахове вступне випробування не пройшов і відповідну копію екзаменаційного листка про це до приймальної комісії університету при подачі документів для участі в конкурсному відборі на навчання, не надав, у зв`язку з чим наказом в.о. ректора Таврійського національного університету імені В.І.Вернадського від 16 січня 2019 року № 108-с/з та № 109-с/з був скасований наказ про зарахування позивача на навчання до університету та відповідно відрахований з університету, як помилково зарахований. Окрім цього, позов носить загальний характер та не ґрунтується на законі, у позові позивач посилається лише на загальні норми права. Також, не підлягає задоволенню позовна вимога щодо стягнення моральної шкоди, оскільки в даному випадку це не передбачено чинним законодавством. 30 серпня 2019 року, представником позивача [PERSON] через канцелярію суду було подано відповідь на відзив. У відзиві на позовну заяву, представником відповідача зазначено, що позивачем навмисно було подано до приймальної комісії університету, при відборі на навчання у 2017 році, не всі, передбаченні чинним законодавством, необхідні документи. Дане твердження не відповідає дійсності, оскільки жодним законом не покладено обов`язку на позивача знати, які саме документи потрібно подавати до приймальної комісії. Більше того, однією з основних функцій приймальної комісії є перевірка отриманих документів та визначення того, чи достатньо їх для вступу до вищого навчального закладу. Варто зазначити, що позивачем не здійснювалося жодних цілеспрямованих дій, які могли чимось ввести приймальну комісію в оману стосовно наявності в позивача сертифікату зовнішнього незалежного оцінювання. 18 жовтня 2019 року, представником відповідача Кузьмичом Григорієм Васильовичем , через канцелярію суду були надані заперечення на відповідь на відзив. Представник відповідача в своїх запереченнях наголошує на тому, що позивач безпідставно вважає, що законодавством України не передбачено порядку відрахування з вищого навчального закладу у випадку помилкового зарахування студента, який приступив до навчання, успішно виконує навчальний план та не має інших законодавчих підстав для його відрахування. В даному випадку позивач взагалі не набув права на навчання у вищому навчальному закладі і тим більше законно. Відповідь на відзив на позовну заяву не ґрунтується на належних, допустимих, достовірних та достатніх доказах і чинних нормах права. Ухвалою суду від 23 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження по справі, призначено до слухання по суті. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити з підстав, що викладені у ньому. Представник відповідача у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував та просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 18 липня 2017 року [PERSON] звернувся до приймальної комісії Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського із заявою про допуск до участі в конкурсному відборі на навчання: форма навчання - заочна, ступінь вищої освіти - магістр, конкурсна пропозиція 081 Право, спеціальність - 081 Право (Міжнародне право), на основі - ступеня бакалавра (а.с.103) Окрім цього, згідно розписки від 18 липня 2017 року позивачем із заявою про допуск до участі в конкурсному відборі на навчання, було подано наступні документи: оригінал диплому [NUMBER] виданого ТНУ ім. Вернадського про освітній ступінь «бакалавр» за спеціальністю 081 «Право»; чотири фотографії; ксерокопію посвідчення про приписку до призовної дільниці, ксерокопію реєстраційного номеру облікової картки платника податків; ксерокопію паспорта (а.с.18). 21 серпня 2017 року наказом в.о. ректора Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського Казаріним В.П. було зараховано з 01 вересня 2017 року [PERSON] на навчання за ступенем вищої освіти «магістр», спеціальність 081 «Право», заочної форми навчання (а.с.135-136). Також, як вбачається з матеріалів справи, 06 листопада 2017 року між Таврійським національним університетом імені В.І. Вернадського та [PERSON] був укладений договір № 145/01-з про надання освітніх послуг. Згідно даного договору, університет взяв на себе зобов`язання надати позивачу освітню послугу на рівні державних стандартів освіти (а.с.113). [PERSON] своєчасно оплачував вартість навчання, не порушував інші умови договору, виконував навчальний план Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського, не мав академічної заборгованості, що не оспорюється з боку відповідача. 16 січня 2019 року наказом № 108-с/з на підставі рішення Приймальної комісії № 4 від 16 січня 2019 року було скасовано наказ від 21 серпня 2017 року № 626-с/з про зарахування на навчання в частині зарахування [PERSON] , за ступенем вищої освіти «магістр», спеціальності 081 «Право», заочної форми навчання (а.с.137). Окрім цього, 16 січня 2019 року, наказом № 108-с/з відраховано [PERSON] , студента ІІ курсу (ступінь «магістр») Навчально-наукового гуманітарного інституту, заочної форми навчання, спеціальності 081 «Право» спеціалізація «Міжнародне право», (навчання за рахунок коштів фізичних та юридичних осіб), у зв`язку з помилковим зарахуванням (а.с.138). Відповідно до ст. 53 Конституції України, кожен має право на освіту. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі. Згідно ст. 63 Закону України «Про вищу освіту» особи, які навчаються у закладах вищої освіти, зобов`язані дотримуватись вимог законодавства, статуту та правил внутрішнього розпорядку закладу вищої освіти. Європейський суд з прав людини у справі, Leyla Sahin v. Turkey, № 44774/98, § 136, 137, ЄСПЛ, від 10 листопада 2005 року зазначив, що хоча перше речення статті 2 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передусім закріплює доступ до початкової і середньої освіти, не існує непереборного поділу між вищою освітою та іншими рівнями освіти. Хоча дана стаття не покладає на держави-учасниці зобов`язання по створенню інститутів вищої освіти, будь-яка держава, що створює їх, зобов`язана забезпечити ефективне право на доступ до таких інститутів. Виходячи з положень ст.46 Закону України «Про вищу освіту» суд зазначає, що єдиними формами закінчення здобуття вищої освіти є: здобуття особою вищої освіти, відрахування здобувача. Таким чином, судом встановлено, що єдиним правовим наслідком постановлення оспорюваних наказів № 108-с/з та № 109-с/з від 16 січня 2019 року є відрахування здобувача вищої освіти з вищого навчального закладу, що й випливає з його змісту. Відповідно до ч.1 ст.46 Закону України «Про вищу освіту» підставами для відрахування здобувача вищої освіти є: 1) завершення навчання за відповідною освітньою (науковою) програмою; 2) власне бажання; 3) переведення до іншого навчального закладу; 4) невиконання навчального плану; 5) порушення умов договору (контракту), укладеного між вищим навчальним закладом та особою, яка навчається, або фізичною (юридичною) особою, яка оплачує таке навчання; 6) інші випадки, передбачені законом. Згідно з п.14 Положення про порядок переведення, відрахування та поновлення студентів вищих закладів освіти, затвердженого Наказом Міністерства освіти України від 15 липня 1996 року N 245, студент може бути відрахований з вищого закладу освіти: - за власним бажанням; - у зв`язку з переведенням до іншого вищого закладу освіти; - за станом здоров`я на підставі висновку ЛКК; - за академічну неуспішність; - за порушення навчальної дисципліни і правил внутрішнього розпорядку вищого закладу освіти. Згідно п. 1 розділу V Положення про приймальну комісію вищого навчального закладу затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України 15.10.2015 № 1085 (далі - Положення), список рекомендованих до зарахування вступників оприлюднюється Приймальною комісією відповідно до загальної кількості набраних балів кожним вступником у строки, визначені Правилами прийому. У списку зазначаються підстави для надання рекомендацій щодо зарахування за формами фінансування навчання. Відповідно до п.2 розділу 12 «Умов прийому на навчання до вищих навчальних закладів України в 2017 році» затверджених наказом Міністерства освіти і науки України від 13.10.2016 № 1236 (далі - Умови прийому 2017 року), рішення приймальної комісії про зарахування вступника може бути скасоване приймальною комісією у разі виявлення порушень з боку вступника, визначених пунктом 5 розділу XIV цих Умов. Зараховані особи можуть бути вилучені з наказу про зарахування до навчального закладу за власним бажанням, відраховані з навчального закладу за власним бажанням. Документи, подані такими особами, повертаються їм не пізніше наступного дня після подання заяви про відрахування. В п. 5 розділу 14 Умов прийому 2017 року зазначено, що подання вступником недостовірних персональних даних, недостовірних відомостей про здобуту раніше освіту, про наявність права на зарахування за квотами, права на зарахування за співбесідою, про участь в учнівських олімпіадах та конкурсах-захистах Малої академії наук України, про проходження зовнішнього незалежного оцінювання є підставою для скасування наказу про його зарахування. Тобто, виходячи з аналізу даного пункту стає зрозуміло, що підставою для скасування наказу про зарахування на навчання до вищого навчального закладу є активні дії вступника, а саме подання недостовірних відомостей. В даному випадку позивачем жодних недостовірних відомостей до приймальної комісії не подавалося. Таким чином, оскільки діючим Законами України не передбачені наведені в оспорюваних наказах підстави для відрахування здобувачів вищої освіти, суд вважає, що підстави для відрахування позивача відсутні. Разом з тим, позивача було відраховано після переведення на другий курс навчання за ступенем «магістр», тобто після його зарахування та доступу до процедури навчання. Разом з цим, позивачем при подачі документів для вступу до вищого навчального закладу було подано відомості, які є об`єктом перевірки приймальної комісії вищого навчального закладу, якою жодних порушень виявлено не було. Крім того, як передбачено у статті 40 Закону України «Про вищу освіту», рішення про відрахування студентів приймаються за погодженням з органом студентського самоврядування вищого навчального закладу. Пункт 11 частини 3 статті 34 вказаного Закону передбачає, що керівник вищого навчального закладу в межах наданих йому повноважень відраховує з вищого навчального закладу здобувачів вищої освіти за погодженням з органом студентського самоврядування. В п. 4.8 «Положення про органи студентського самоврядування Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського», прийнятому конференцією студентів Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського від 15 березня 2018 р, зазначено, що відрахування студентів з Університету відбувається за погодженням із Директорією. В четвертій главі вищезазначеного положення вказано, що до складу Директорії Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського входять Голови структурних підрозділів Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського та Голова студентського самоврядування. Рішення Директорії приймається одноголосно. Про збори Директорія має повідомляти студентів попередньо за 5 днів. Збори вважаються легітимними, якщо на зборах присутні не менше 2/3 членів. Як вбачається з матеріалів справи, директорія Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського не повідомляла студентів за 5 днів до проведення зборів, не збиралася у легітимному складі та не приймала одноголосне рішення про погодження наказу про відрахування [PERSON] , оскільки немає доказів, які могли би підтвердити зворотнє. Враховуючи викладене, суд вважає, що відрахування позивача не у спосіб та не за підстав, встановлених законом свідчить про порушення принципу правової визначеності, порушує права позивача на отримання вищої освіти, тому позовна заява є обґрунтованою та такою що підлягає частковому задоволенню. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. 55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, то порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням (справа № 6-32цс13). Кожна особа у відповідності до ст. 3 ЦПК України має право в порядку установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За положенням ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Суд погоджується що обраний позивачем засіб захисту порушеного права шляхом визнання незаконними та скасування оспорюваних наказів про відрахування з університету та зобов`язання допустити до навчання є адекватним його порушенню та констатує відсутність інших передбачених законом засобів для ефективного поновлення порушеного права. Однак, у контексті того, що захисту судом підлягають саме порушенні права, вимога позивача щодо зобов`язання відповідача видати [PERSON] диплом магістра державного зразка про закінчення ним у 2018 році ОКР «Магістр», спеціальність 081 «Право», освітньої програми «Міжнародне право» в Таврійському національного університету імені В.І. Вернадського є похідною, тому в цій частині позов задоволенню не підлягає. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди,слід зазначити наступне. Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За змістом ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). За таких обставин, при вирішенні спору щодо відшкодування моральної шкоди суд обов`язково повинен з`ясувати наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів, у розумінні ст. 77, 78 ЦПК України, що свідчили б про завдання позивачеві діями відповідача моральної шкоди. Таким чином, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню. За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial