Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-13 00:00:00

В січні 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила стягнути з відповідача Управління освіти Подільської РДА у м.Києві на свою користь заробітну плату за перебування у додатковій відпустці працівникам, які мають 2-х дітей до 15 років, за жовтень 2016 року в розмірі 1 162,35 грн.; стягнути з відповідача на свою користь компенсацію за затримку розрахунку при звільненні, а саме: середній заробіток за період з 20.10.2016 року по 03.04.2017 року в розмірі 26 281,12 грн. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] зазначає, що з 02.09.2013 року по 20.10.2016 року вона працювала на посаді кухаря ДНЗ № 151 Управління освіти Подільської районної у місті Києві державної адміністрації. З 12.09.2016 року по 07.10.2016 року позивач перебувала на лікарняному по догляду за хворими дітьми. З 10.10.2016 року по 19.10.2016 року позивач перебувала у додатковій відпустці, як мати, що має 2-х дітей до 15 років. 20.10.2016 року позивачка була звільнена з посади кухаря. Вказує, що в день звільнення відповідачем не було здійснено розрахунку з позивачем, за всіма виплатами, які належали їй при звільненні. Крім того, 26.12.2016 року позивачка звернулась до відповідача з письмовою заявою з проханням виплатити їй заборгованість за лікарняні та додаткову відпустку, але відповідь на свою заяву вона не отримала. Провадження у справі відкрито ухвалою від 30.01.2017 року (суддя Неганова Н.В.). На підставі протоколу повторного автоматичного розподілу від 09.11.2017 року матеріали вищевказаної справи передані в провадження судді Ларіонової Н.М. Відповідно п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.). Справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження. В жовтні 2018 р. позивачем подані письмові пояснення, в яких сторона позивача зазначала про те, що 07.09.2018 р. на її адресу надійшла відповідь відповідача, згідно якої додаткова відпустка на 2-х дітей їй була нарахована згідно наказу від 07.10.2016 р. у сумі 1 162,35 грн. і виплачена на аванс жовтня 2016 р. та, крім цього вона має борг перед відповідачем у сумі 2 141,45 грн. за зайво нараховані 15 робочих днів у вересні 2016 р. Вважає даний лист недостовірним доказом, оскільки не підписаний посадовою особою. Стверджує, що при звільненні відповідач не виплатив їй компенсацію за невикористану додаткову відпустку, а тому вона має право на компенсацію за затримку розрахунку при звільненні. В судове засідання позивачка не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечила. Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог закону, про причину неявки до суду не повідомлено, відзиву (заперечнь) на позов на позовну заяву до суду не надходило. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін у справі за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України оскільки позивачка не заперечувала проти заочного розгляду справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 02.09.2013 року по 20.10.2016 року позивач працювала на посаді кухаря ДНЗ № 151 Управління освіти Подільської районної у місті Києві державної адміністрації. 20.10.2016 року позивач була звільнена за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України, що підтверджено копією трудової книжки та визнається відповідачем. Як вбачається з листа від 10.01.2017 р. за вих.№ 06, відповідач повідомив представника позивача про виплату всіх сум, що належали [PERSON] при звільненні. Згідно розрахункового листка за жовтень 2016 р. позивачу нарахована сума компенсації за додаткову відпустку працівникам, які мають 2-х дітей до 15 років, у розмірі 1 162,35 грн. Спір між сторонами виник з приводу того, що позивач стверджує наявну заборгованість відповідача з виплати вищевказаної суми, відповідач же стверджує, що виплатив позивачу всі суми, що належали [PERSON] при її звільненні. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 2 статті 116 КЗпП України визначено, що в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у всякому випадку повинен в зазначений ч.1 ст.116 КЗпП України строк виплати не оспорювану суму. Як вбачається з наданого позивачем розрахункового листа за жовтень 2016 року, [PERSON] було нараховано суму компенсації за 10 днів додаткової відпустки працівникам, які мають 2-х дітей до 15 років, в розмірі 1 162,35 грн., допомога по тимчасовій непрацездатності по догляду за хворими дітьми, а також утримано податки та обов`язкові платежі. Тим самим, право позивача на додаткову відпустку працівникам, які мають 2-х дітей до 15 років, не оспорюється відповідачем. Крім того, як вбачається з вищевказаного розрахункового листка, у позивача, як працівника, є борг перед відповідачем в розмірі 2 141,45 грн. Згідно наданих позивачем роздруківок з її банківського рахунку в АТ КБ «Приватбанк», на який відповідачем виплачувалась зарплата, компенсація за вищевказану відпустку позивачу відповідачем не перераховувалась. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що відповідачем компенсація за 10 днів додаткової відпустки працівникам, які мають 2-х дітей до 15 років, в розмірі 1 162,35 грн. позивачу не виплачена. Вирішуючи питання про стягнення вищевказаної суми з відповідача на користь позивача, при наявності заборгованості позивача перед відповідачем, суд виходить з такого. Частиною 2 статті 127 КЗпП України визначені випадки відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, зокрема, і при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки (пункт 2). Таке відрахування допускається і при звільненні працівника за власним бажанням, за яким була звільнена позивач. Як вбачається з матеріалів справи, робочий рік, під час якого звільнився позивач, мав тривати з 02.09.2016 р. по 01.09.2017 р., а звільнення відбулось 20.10.2016 р. Тим самим, позивач звільнилась до закінчення робочого року. Між тим, відповідно до ст.127 ч.2 КЗпП України таке відрахування може провадитись лише за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу. Такий наказ (розпорядження) про відрахування видається не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми (п.3 ч.2 ст.127 КЗпП України). Відповідач на підтвердження правомірності своїх дій щодо утримання з сум, що належали позивачу при звільненні, сум як відрахування боргу перед підприємством не надав суду копію такого наказу (розпорядження). Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 цієї статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. В зв`язку з чим, суд виходить з доказів, наданих позивачем. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що відповідачем не доведено суду правомірність своїх дій щодо невиплати позивачу компенсації за 10 днів додаткової відпустки працівникам, які мають 2-х дітей до 15 років, в розмірі 1 162,35 грн. та не спростовано доводів позивача про її право на отримання даної суми, в зв`язку з чим ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в судовому порядку. Отже, позовні вимоги в частині стягнення суми компенсації за додаткову відпустку є обгрунтованими та доведеними позивачем в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з такого. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. В судовому засіданні достеменно встановлено, що відповідач не вважав суму компенсації за додаткову відпустку позивача в розмірі 1 162,35 грн. такою, що належала позивачеві при звільненні, посилаючись на борг перед підприємством, а тому дана сума не була виплачена відповідачем 20.10.2016 р. при звільненні позивача. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України 29 січня 2014 року в справі № 6-144ц13. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як вбачається з наданих позивачем розрахункових листків середньомісячна заробітна плата позивача становить 3 693,12 грн. ((3 444,62 (з/пл за серпень 2016 р.) + 3941,62 (з/пл за вересень 2016 р.) : 2)); середньоденна заробітна плата - 167,87 грн. (3 444,62 (з/пл за серпень 2016 р.) + 3941,62 (з/пл за вересень 2016 р.) : 44 роб.дня)). Згідно матеріалів справи, до суду з даними вимогами позивач звернувся у встановлений ст.233 ч.1 КЗпП України 3-місячний строк. А відтак, з відповідача на користь позивача за період з 20.10.2016 р. по 03.04.2017 р. (з урахуванням періоду меж заявлених позивачем вимог) підлягає стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 19 808,56 грн. (1 175,09 грн. (21-31 жовтня 2016 р. (167,87 х 7 роб.днів)) + 18 465,6 грн. (листопад 2016 р. - березень 2017 р. (3 693,12 х 5)) + 167,87 грн. (01-03 квітня 2017 р. (167,87 х 1 роб.день)). Таким чином, позовні вимоги позивача в цій частині є обгрунтованими та заснованими на законі, але з урахуванням суми, яка підлягає до стягнення, підлягають частковому задоволенню. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сплачений позивачем судовий збір в розмірі 768,4 грн. На підставі викладеного, ст.ст.47, 116-117, 127, 231, 233 КЗпП України,

Outcome: partial