Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

До апеляційного суду звернулись позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з апеляційними скаргами на рішення суду, яким були частково задоволені позовні вимоги [PERSON]: суд стягнув з [PERSON] на користь позивача матеріальну шкоду у сумі 556 грн. 55 коп. та 4 000 грн. моральної шкоди, а також франшизу у сумі 510 грн. і судовий збір. В іншій частині вимог [PERSON] було відмовлено. Суд першої інстанції виходив з того, що 13 лютого 2011 року з вини відповідача [PERSON] сталась дорожньо-транспортна подія, внаслідок якої був пошкоджений автомобіль позивача. Оскільки цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована, страховою компанією позивачеві [PERSON] була відшкодована матеріальна шкода, спричинена його автомобілю, у сумі 19 689 грн. 63 коп. При цьому, суд виходив з того, що розмір спричиненої шкоди був встановлений на замовлення страхової компанії. Суд першої інстанції не прийняв наданий позивачем рахунок автосервісного підприємства, з якого вбачається, що розмір витрат на проведення ремонтних робіт автомобіля позивача становить 29 515 грн. 73 коп., та звіт про оцінку розміру збитків, спричинених позивачеві пошкодженням його автомобіля, оскільки визнав, що цей рахунок та наданий звіт не є належними та допустимими доказами у справі. Суд також частково задовольнив вимоги позивача щодо відшкодування витрат на лікування, оскільки у ДТП йому також були спричинені тілесні ушкодження, та стягнув з відповідача 556 грн. 55 коп. на відшкодування витрат на лікування. Крім того, суд першої інстанції, виходячи з характеру та обсягу заподіяних позивачу страждань, частково задовольнив і його вимоги щодо відшкодування моральної шкоди. В апеляційній скарзі позивач [PERSON] просить рішення суду змінити в частині розміру стягнутої матеріальної шкоди та додатково стягнути на його корить з відповідача [PERSON] матеріальну шкоду у загальній сумі 9 924 грн. 55 коп., оскільки вважає, що рішення суду в цій частині є незаконним. Так, суд першої інстанції не прийняв до уваги надані ним докази того, що він на час розгляду справи вже відремонтував свій автомобіль, на що витратив 29 515 грн., і це підтверджується наданими ним платіжними документами автосервісної служби, яка проводила ремонтні роботи. Оскільки страховою компанією йому була відшкодована страхова сума у розмірі 19 689 грн. 63 коп., апелянт просив різницю між фактично понесеними ним витратами на ремонт автомобіля стягнути з відповідача, з вини якого був пошкоджений його автомобіль. Крім того, позивач вважає, що [PERSON] також повинен відшкодувати йому його витрати по оплаті банківських послуг при отриманні страхової суми - 98 грн. 45 коп., а усього: 9 924 грн. 55 коп. В іншій частині позивач [PERSON] рішення суду не оспорював. В апеляційній скарзі відповідач [PERSON] просить рішення суду скасувати в частині стягнення з нього на користь позивача витрат на лікування у сумі 556 грн. 55 коп. та моральної шкоди і в цій частині ухвалити нове рішення про відмову у відшкодуванні цих сум, оскільки вважає, що суд безпідставно, на порушення вимог матеріального і процесуального права задовольнив вказані вимоги [PERSON]. Так, суд першої інстанції не прийняв до уваги, що його цивільно-правова відповідальність була застрахована, тому витрати на лікування потерпілого та моральну шкоду має відшкодувати страховик, тоді як він повинен був відшкодувати тільки різницю у цих витратах. До того ж, своєї згоди на добровільне відшкодування вказаних витрат позивача він до страхової компанії не надавав. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги сторін слід задовольнити частково, рішення суду частково скасувати та ухвалити нове, яким частково задовольнити позовні вимоги [PERSON], з таких підстав. З матеріалів справи вбачається, що 13 лютого 2011 року приблизно о 15 годині на 462 км автодороги Знам»янка-Луганськ-Ізварине з вини відповідача [PERSON], який керував автомобілем Рено-Логан, сталась дорожньо-транспортна подія, внаслідок якої був пошкоджений автомобіль позивача Део Ланос. Крім того, позивач [PERSON] у цій ДТП отримав легкі тілесні ушкодження. Постановою слідчого від 22 лютого 2012 року у відкритті кримінального провадження стосовно водія [PERSON] було відмовлено за відсутністю складу злочину, передбаченого ст.286 КПК України (а.с.7). Постановою судді Центрально-Міського районного суду м. Горлівки від 31 березня 2011 року [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст.124 КпАП України: суд визнав його винним у скоєнні ДТП та стягнув з нього штраф у сумі 340 грн. (а.с.8). Суд першої інстанції правильно установив, що цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] 26 листопада 2010 року була застрахована страховою компанією «Перша» (а.с.82). За таких обставин витрати позивача на ремонт автомобіля, лікування та моральну шкоду у зв»язку з ушкодженням здоров»я у відповідності до вимог ст.ст.22, 23, 24 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції на час настання цивільно-правових відносин має нести страхова компанія у розмірі та межах, встановлених вказаним законом, а також лімітом відповідальності за страховим полісом. Звертаючись до суду зі своїм позовом, [PERSON] вказав, що в результаті ДТП він отримав тілесні ушкодження та витратив 900 грн. на своє лікування. Однак суд першої інстанції установив, що витрати на своє лікування позивач підтвердив наданими ним відповідними доказами у сумі 556 грн. 55 коп. [PERSON] цей висновок суду не оспорив. У відповідності до вимог 24.1 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції на час настання цивільно-правових відносин у зв'язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, які пов'язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров'я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та купівлею лікарських препаратів. Отже витрати, понесені позивачем на своє лікування внаслідок ушкодження здоров»я у дорожньо-транспортній події з вини відповідача [PERSON], цивільно-правова відповідальність якого була застрахована, має відшкодовувати страховик в межах ліміту, встановленого сторонами при укладанні договору страхування. Зі справи вбачається, що ліміт відповідальності [PERSON] за шкоду, заподіяну здоров»ю, за полісом обов»язкового страхування був встановлений у розмірі 100 000 грн., а за шкоду, заподіяну майну, 50 000 грн. (т.1 а.с.82). За таких обставин витрати позивача на лікування тілесних ушкоджень, отриманих ним у дорожньо-транспортній події 13 лютого 2011 року, має відшкодовувати страхова компанія, тому зі страховика на користь [PERSON] слід стягнути 556 грн. 55 коп. - понесені [PERSON] та підтверджені документально витрати на лікування. За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на лікування з відповідача [PERSON] слід скасувати. Згідно зі ст.23 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров»ю потерпілого у результаті дорожньо-транспортної пригоди, є шкода (у тому числі, моральна шкода), пов»язана з лікуванням потерпілого. Таким чином, моральна шкода, спричинена потерпілому у ДТП ушкодженням його здоров»я та лікуванням, також відшкодовується, у тому числі, за рахунок страховика у розмірі, визначеному законом. Правовою нормою ст.22.3 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції на час скоєння ДТП було встановлено, що моральна шкода, спричинена потерпілому внаслідок ушкодження його здоров»я, тобто передбачена пунктами 1, 2 ч.2 ст.23 ЦК України, відшкодовується потерпілому у розмірі не більше 5% ліміту відповідальності, при цьому, з винної особи стягується лише різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (ст.1194 ЦК України). Судом першої інстанції було встановлено, що внаслідок спричинення позивачеві тілесних ушкоджень він, окрім фізичних, дійсно зазнав моральних страждань. Оцінивши ступінь та тяжкість тілесних ушкоджень позивача, суд першої інстанції дійшов висновку, що матеріальною компенсацією моральних страждань [PERSON] за рахунок винуватця події (як і просив позивач у своєму позові) у зв»язку з ушкодженням здоров»я позивача буде сума у 4 000 грн. Позивач рішення суду в цій частині не оспорив та погодився з визначеним судом розміром морального відшкодування за рахунок відповідача [PERSON], з вини якого сталась ДТП. Апеляційний суд не може прийняти доводи [PERSON] про те, що і моральне відшкодування має бути проведене виключно за рахунок страховика, оскільки, звертаючись до суду з позовом, [PERSON] оцінив свої моральні страждання в 11 000 грн. Суд частково компенсував моральні страждання позивача за рахунок винуватця [PERSON], стягнувши з нього 4 000 грн., при цьому, позивач не позбавлений можливості також відшкодувати частину моральної компенсації в межах страхового ліміту та у відповідності до вимог закону за рахунок страхової компанії. За таких обставин апеляційний суд вважає, що в цій частині рішення суду слід залишити без змін. Що стосується апеляційної скарги позивача [PERSON], то апеляційний суд вважає, що його апеляція підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] самостійно відремонтував свій автомобіль у приватному підприємстві «Востокавтосервис», сплативши за ремонтні роботи 29 515 грн. 73 коп., що підтверджується наданим рахунком № 2-5 від 16 травня 2011 року. На оригіналі цього документу підприємством зроблена відмітка та завірена печаткою про те, що цей рахунок був оплачений (т.1 а.с.29). Відмовляючи позивачеві у стягненні різниці між витратами, фактично понесеними [PERSON] на ремонт його пошкодженого автомобіля, і страховим відшкодуванням, суд першої інстанції посилався на те, що оцінка вартості матеріальної шкоди була проведена неналежною особою, що наданий позивачем рахунок про вартість ремонтних робіт не є належним та допустимим доказом та що наданий позивачем звіт про оцінку пошкоджень його автомобіля не визнаний страховою компанією. Проте з таким висновком суду погодитись не можна. У відповідності до вимог ст.1192 ЦК України спосіб відшкодування заподіяної шкоди обирається потерпілою особою, яка може просити відшкодувати спричинену шкоду в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, при цьому, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Зі справи вбачається, що позивач під час розгляду справи у суді самостійно відремонтував свій автомобіль. Вартість ремонтних робіт становить 29 515 грн. 73 коп., що підтверджується рахунком № 2-5 від 16 травня 2011 року, який одночасно є актом виконаних робіт. Цей документ був виданий ПП «Востокавтосервіс +», де проводився ремонт автомобіля позивача (т.1 а.с.81). При цьому, відповідач або представник страхової компанії не спростували наданий доказ, тому висновок суду першої інстанції про те, що цей документ є неналежним та недостовірним доказом, є безпідставним. Апеляційний суд також не може прийняти довід відповідача [PERSON] про те, що не надано доказів про фактичну оплату [PERSON] вказаних витрат на ремонт автомобіля, оскільки оригінал цього рахунку, як і надана раніше до суду його копія, містять відмітку про оплату рахунку, що не було спростоване відповідачами. Зі справи вбачається - і це підтверджується сторонами, що частина матеріальної шкоди у сумі 19 689 грн. 63 коп. була перерахована позивачеві страховою компанією та отримана ним. У відповідності до вимог ст.29 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв»язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов»язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Оскільки частина матеріальної шкоди була перерахована страховою компанією як страхова виплата, з винуватця події - відповідача [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути різницю між фактично понесеними витратами на ремонт автомобіля та страховим відшкодуванням з урахуванням франшизи, а усього: 9 826 грн. 10 коп. (29 515, 73 грн. - 19 689, 63 грн. = 9 826 грн. 10 коп.). Крім того, при отриманні страхового відшкодування у сумі 19 689 грн. 63 коп. у відділенні банку позивач сплатив 0,5% отриманої суми за послуги банку - у розмірі 98 грн. 45 коп. (т.1 а.с.31). Оскільки вказані збитки [PERSON] поніс з вини відповідача як винуватця ДТП, апеляційний суд вважає, що вимоги позивача в частині відшкодування цих збитків слід також задовольнити за рахунок відповідача [PERSON]. Апеляційний суд не може прийняти доводи відповідача [PERSON] про те, що розмір витрат, понесених позивачем [PERSON] на ремонт його пошкодженого автомобіля, є завищеним, оскільки ніяких належних та допустимих доказів на підтвердження таких доводів та спростування розміру вартості ремонтних робіт автомобіля позивача [PERSON] до суду не надав. Таким чином, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу позивача теж слід задовольнити частково та стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] суму спричиненої матеріальної шкоди з урахуванням франшизи у загальній сумі 9 826 грн. 10 коп., а також сплачену суму за послуги банку у розмірі 98 грн. 45 коп., а усього: 9 924 грн. 55 коп. У відповідності до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідачів пропорційно відшкодованим сумам на користь позивача також слід стягнути судові витрати, понесені [PERSON] по сплати судового збору: з відповідача [PERSON] - 364 грн. 17 коп., зі страхової компанії - 20 грн. 63 коп.

Outcome: partial