Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

Голова фонду звернувся до суду з вказаними позовними вимогами, посилаючись на ті обставини, що 11 вересня 2018 року рішенням комісії, утвореної при Миронівському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, у відповідності до «Порядку розпорядження майном, конфіскованим за рішенням суду і переданим органам державної виконавчої служби», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2002 року № 985 Благодійній організації «МБФ «Небайдужа Україна» було передано 1/3 частину трикімнатної квартири під номером [ADDRESS] . Право власності на 1/3 частину квартири фонд набув 07 грудня 2018 року. Після передачі комісією частини квартири представники фонду вели перемовини із співвласниками квартири відповідачами [PERSON] та [PERSON] щодо майбутнього вселення та встановлення порядку користування квартирою. В квартирі зареєстрований та проживає відповідач [PERSON] , колишній власник частини квартири, право на яку набув фонд. За підсумками перемовин відповідачі відмовились в добровільному досудовому порядку домовлятись про порядок спільного користування квартирою й повідомили, що до квартири представників фонду не допустять. Між співвласниками не досягнуто згоди щодо порядку спільного користування квартирою в добровільному порядку з вини відповідачів. Відсутність узгодженого порядку користування квартирою не може позбавити співвласника у праві користування нею, або ж обмежити це право. Посилаючись на ті обставини, що фонд має право користуватись квартирою, на частину якої набув право власності, та має право вимагати усунення перешкод у користуванні таким правом, просив в судовому порядку зобов`язати відповідачів не чинити перешкод у користуванні квартирою під номером [ADDRESS] . Ухвалою судді Миронівського районного суду Київської області від 01 березня 2019 року відкрито провадження у справі. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав, в поясненнях послався на обставини, які викладені у позовній заяві. Додатково пояснив, що 11 вересня 2018 року представник фонду Семенов І.В. прибув за адресою місця проживання відповідачів до квартиру, право на частину якої набув позивач, з метою домовитися з відповідачами щодо порядку користування квартирою. Відповідачі не впустили представника фонду до квартири та відмовились обговорити питання про встановлення порядку користування нею. У подальших перемовинах представники фонду не бачили сенсу. Відповідачі мотивували свою позицію тим, що будуть звертатися за судовим захистом. Відповідач [PERSON] позов не визнала. Пояснила, що перешкод у користуванні квартирою не чинила, мала одну розмову із чоловіком, який прийшов до місця її проживання 11 вересня 2018 року і сказав, що він є власником 1/3 частини квартири та має право вселити до неї навіть бомжа, запитував, чи є чоловіки у квартирі. Вона має двох малолітніх дітей, за яких переживає, не бажає, щоб до квартири вселялись сторонні люди. Вважає, що можливо було вирішити питання в інший спосіб. Представник відповідачів проти позову заперечив, вказав на його необґрунтованість та безпідставність. Заперечення проти позову обґрунтував тими обставинами, що на доведення позовних вимог не зазначені та не додані докази, не вказані факти, які свідчать про вчинення дій, які можуть бути розцінені як перешкоди у користуванні квартирою. Право спільної часткової власності за позивачем зареєстровано 07 грудня 2018 року. Порядок користування квартирою не встановлений, виділ частки у спільній сумісній власності не мав місця, перешкод у користуванні квартирою відповідачі не чинили. Після набуття права спільної часткової власності жодних перемовин щодо користування квартирою не було. Ще до вказаної дати 11 вересня 2018 року представник фонду прийшов до квартири, де мешкають відповідачі і поставив їх до відому про факт набуття третьою особою права власності на частину квартири. Свідок[PERSON] показав, що 11 вересня 2018 року він прийшов до квартири під номером [ADDRESS] познайомитись та поставити співвласників квартири до відома, що Благодійна організація «Міжнародний благодійний фонд «Небайдужа Україна» набула права власності на частину квартири. У квартирі була відповідач [PERSON] та її мати. [PERSON] повідомила, що буде вести перемовини після отримання судових рішень. Суд, заслухавши представника позивача, відповідача [PERSON] , представника відповідачів, свідка, дослідивши зібрані у справі докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення. Судом встановлено такі фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. 07 грудня 2018 року на підставі акту про безоплатну передачу конфіскованого майна без серії та номера, виданого 13 вересня 2018 року державним виконавцем Миронівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління у Київської області Власовою Ю.П., рішення комісії без серії та номера, виданого 11 вересня 2018 року начальником Миронівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління у Київської області Кармазіним Р.М., Благодійна організація «Міжнародний благодійний фонд «Небайдужа Україна» набула право спільної часткової власності на 1/3 частину квартири під номером [ADDRESS] . Вказана обставина підтверджується даними Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №1493379990 від 13 грудня 2018 року (а.с. 6). За змістом наданої представником позивача Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 138208801 від 18 вересня 2018 року реєстр прав власності на нерухоме майно містить відомості про те, що станом на 12 лютого 2009 року квартира під номером [ADDRESS] на праві спільної часткової власності по 1/3 частині належала відповідачам [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Вказана Інформаційна довідка містить відомості про те, що у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за параметрами запиту щодо права власності на квартиру під номером [ADDRESS] відомості відсутні. Крім вказаних двох письмових документів інших письмових доказів позивач до матеріалів справи не додав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Покладення обов`язку припинити дію, яка порушує право, як спосіб захисту цивільного права чи інтересу можливе щодо триваючого правопорушення, вчиненого іншою особою, яким створюються перешкоди в здійсненні суб`єктивного права. Такий спосіб захисту застосовується у справах за позовами про усунення перешкод власнику в користуванні своїм майном (ст. 391 ЦК України). Суд застосував такі норми права. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно правил частин 1-3 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. На підставі ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За правилами ч. 2 даної статті суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Відповідно до правил ст. 358 ЦК України, яка регулює правила здійснення права спільної часткової власності, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. За ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Аналогічне правило міститься в ст. 150 ЖК України, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до правил ст. 155 ЖК України власника квартири не може бути позбавлено права користування квартирою. Відповідно до положень норм ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Представником позивача надано письмовий доказ, який підтверджує ті обставини, що Благодійна організація «Міжнародний благодійний фонд «Небайдужа Україна» набула право спільної часткової власності на 1/3 частину квартири під номером [ADDRESS] , 07 грудня 2018 року була здійснена державна реєстрація такого права. Факт набуття права спільної часткової власності на квартиру є доведеним. Набуття права власності відповідно до ЦК України пов`язано з: переданням майна, нотаріальним посвідченням договору, державною реєстрацією права на нерухоме майно. Відповідно до статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно з ч. 4 ст. 334 Кодексу, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. З огляду на вказані положення закону, позивач набув право спільної часткової власності на квартиру, в тому числі право користування нею, за захистом якого звернувся до суду, 07 грудня 2018 року. Згідно з вимогами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як зазначено в ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вказані норми процесуального права вказують на необхідність доведення стороною, що звернулась до суду, належними та допустимими доказами вимог, що нею заявлені. Сукупність досліджених в судовому засіданні доказів дає підстави для висновку про недоведеність позовних вимог. Позивачем не доведено, що саме відповідачі [PERSON] та [PERSON] є співвласниками спірної квартири, а відповідач [PERSON] є особою, яка проживає у квартирі та користується нею. Позивачем не наведено жодного факту, який би підтверджував ті обставини, що відповідачі, чи хоча б один з них, чинив перешкоди у користування квартирою, право на частину якої набув позивач. Встановлено, що, крім розмови [PERSON] , повноваження якого як представника позивача, не підтверджені, з відповідачем [PERSON] , яка мала місце 11 вересня 2018 року, жодних інших перемовин між сторонами не мало місця, жодних звернень представників позивача з вимогою про встановлення порядку користування квартирою чи вселення в неї не мало місця. Ці обставини наведені представником позивача, підтверджені показаннями свідка [PERSON] , який підтвердив, що прийшов до квартири під номером [ADDRESS] познайомитись та повідомити певні обставини. У суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідком. Дані про його заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, його показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. З метою здійснення права спільної часткової власності співвласники наділені правом домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Позивач як співвласник має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, може вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації, у разі неможливості спільного користування майном. Порядок здійснення права спільної часткової власності співвласниками не узгоджувався. Здійснивши державну реєстрацію набутого права, позивач відразу звернувся до суду з вимогою про усунення перешкод у користуванні квартирою. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є недоведеними, у задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі викладеного, ст.ст. 15, 16, 182, 317, 319, 321, 334, 355, 358, 386, 391 ЦК України, 150 ЖК України,

Outcome: dismissed