Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-22 00:00:00

В січні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні будинком. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що йому на праві власності належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . У зазначеній вище квартирі зареєстрована колишня власниця [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] , 2007 року народження, які не проживають там з жовтня 2017 року, речей їх в квартирі не має, в добровільному порядку знятися з реєстрації не бажають. Договір купівлі-продажу спірної квартири позивач оформлював з представником [PERSON] - її батьком [PERSON] , оскільки відповідачі виїхали до м. Луганськ, де придбали квартиру та в подальшому приїхати до Новопсковського району не планують. Позивач зазначив, що неможливість добровільного зняття з реєстрації відповідачів порушує його право власності, оскільки він не може отримати державну субсидію на оплату комунальних послуг. Посилаючись на вказані обставини, [PERSON] просив суд визнати [PERSON] , 1973 року народження та неповнолітнього [PERSON] , 2007 року народження такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 01.03.2019 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 29.03.2019 року в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 26.04.2019 року, у зв`язку з задоволенням клопотання позивача про витребування у служби у справах дітей Новопсковської селищної ради Новопсковського району Луганської області висновок про можливість позбавлення права користування квартирою [ADDRESS] [PERSON] , 2007 року народження; у приватного нотаріуса Новопсковського районного нотаріального округу Чернявської І.В. договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 03.10.2017 та документи, на підставі яких він посвідчувався. 26.04.2019 від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей Новопсковської селищної ради Новопсковського району Луганської області надійшло пояснення, в якому зазначено, що зняття з реєстрації місця проживання малолітньої дитини, без реєстрації її за іншим місцем проживання суперечить нормам чинного законодавства. Сім`я [PERSON] на обліку в службі у справах дітей не перебуває, з`ясувати місце проживання та право на інше житло малолітнього [PERSON] , 2007 року народження неможливо. У зв`язку з зазначеним Служба у справах дітей Новопсковської селищної ради Новопсковського району Луганської області не може надати висновок про можливість позбавлення права користування квартирою [ADDRESS] [PERSON] , 2007 року народження. 26.04.2019 року ухвалою суду оголошено перерву у підготовчому судовому засіданні до 30.05.2019 року, у зв`язку з частковим виконанням ухвали суду від 29.03.2019 року. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 30.05.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.06.2019 року. Позивач до судового засідання не з`явився, в позові просив розглянути справу без його участі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, відзив на позов не надала. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Новопсковська селищна рада Новопсковського району Луганської області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, рішення ухвалити на розсуд суду. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служби у справах дітей Новопсковської селищної ради Новопсковського району Луганської області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, в поясненні на позов просив розглянути справу без його участі, рішення ухвалити на розсуд суду. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши докази та з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 03.10.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Новопсковського районного нотаріального округу Чернявською І.В., зареєстрованого в реєстрі за №2046, та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №99167938 від 03.10.2017 року. Згідно довідки виконавчого комітету Новопсковської селищної ради Новопсковського району Луганської області №1 від 02.01.2019 року, [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , в якій зареєстровані: [PERSON] , 1968 р.н., - мати, [PERSON] , 1973 р.н. - знайомий, [PERSON] , 1973 р.н. - не родичка - зареєстрована, але не проживає, [PERSON] , 2007 р.н. - не родич - зареєстрований, але не проживає. Актом підтвердження не проживання, складеним 02.01.2019 року депутатом Новопсковської селищної ради [PERSON] , встановлено, що у квартирі [ADDRESS] з жовтня 2017 року по теперішній час не проживають [PERSON] , 1973 року народження та [PERSON] , 2007 року народження, фактичне місце проживання - м. Київ. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України, з урахуванням положень частини першої статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. В частині четвертій статті 156 ЖК України зазначено, що до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтями 71, 72 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу Української РСР» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року №1382-IV зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлені судом факти свідчать про те, що [PERSON] з жовтня 2017 року фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] , не є членом сім`ї [PERSON] , добровільно здійснила відчуження спірної квартири 03.10.2017 року. Суд вважає доведеним, що відповідач [PERSON] понад 6 місяців не проживає за місцем реєстрації, що відповідно до ст. 71 ЖК України є підставою для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Визнання особи такою, що втратила право користування житлом тягне за собою зняття цієї особи з реєстрації в даному помешканні. Таким чином позовні вимоги в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , підлягають задоволенню. Відносно іншої частини вимог [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 11 СК України кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст.18 СК України держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 31 ЦК України часткова цивільна дієздатність до 14 років полягає в тому, що дитина має право лише самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітній [PERSON] , 2007 року народження, набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивач не надав, хоча це відповідно до статті 81 ЦПК України, є його процесуальним обов`язком. Відповідно до ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» закріплює, що батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Матеріалами справи підтверджується, що мати [PERSON] визначила його місце проживання за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується проведеною реєстрацією місця проживання дитини. Суд не приймає до уваги надані відповідачем [PERSON] докази про реєстрацію її місця проживання та малолітньої дитини у м. Луганську, оскільки надані документи видані на тимчасово неконтрольованій українською владою території. У відповідності до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Згідно до частини другої статті 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). Згідно ст. 17 цього Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Стаття 177 СК України також закріплює, що батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування відмовлятися від майнових прав дитини. Як зазначено в пункті 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 866 від 24 вересня 2008 року, районна, районна у містах Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міської, районної в місті ради за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна, право власності на яке або право користування яким має дитина, надають дозвіл на вчинення правочинів щодо такого нерухомого майна, у разі гарантування збереження права дитини на житло. Такий дозвіл оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Таким чином, оскільки [PERSON] з моменту реєстрації набув права користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності позивачу [PERSON] , виходячи з положень ст. 29 ЦК України, ст.ст. 11, 18 Закону України «Про охорону дитинства». Враховуючи, що Служба у справах дітей позбавлена можливості надати належним чином оформлений висновок з питання позбавлення малолітнього [PERSON] , права користування жилим приміщенням, при цьому відмова від майнових прав дитини на житло повинно бути вирішена батьками дитини, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині вимог визнання [PERSON] , 2007 року народження, таким, що втратив право користування жилим приміщенням розташованим за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з чим, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню 50% судового збору, сплаченого [PERSON] при поданні позовної заяви у розмірі по 384,20 грн.

Outcome: partial