Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до концерну «Військторгсервіс» про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позов мотивований тим, що [PERSON] з 11.02.2013 року працював на посаді начальника Вінницької філії Концерну «Військторгсервіс». Наказом генерального директора Концерну «Військторгсервіс» № 92-а від 04.07.2014 року [PERSON] було звільнено за систематичне невиконання своїх посадових обов'язків згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки з 03.07.2014 року по 12.07.2014 року хворів, в зв'язку з чим йому було оформлено листок непрацездатності. Оскільки з 04.07.2014 року позивач не працює, відповідно строк з даної дати становить його вимушений прогул. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про визнання наказу № 92-а від 04.07.2014 року про звільнення [PERSON] незаконним, поновлення його на роботі та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04.07.2014 року, який станом на день пред'явлення позову становить 2 778, 25 гривень. В ході розгляду справи представником позивача було уточнено і збільшено позовні вимоги. Представник позивача просив суд стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.07.2014 року в сумі 17 133, 30 гривень станом на 10.11.2014 року. Ухвалою суду від 26.09.2014 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача було залучено [PERSON]. Збільшені позовні вимоги представник позивача підтримав, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві та просив задовольнити. Представник відповідача позов не визнав і просив відмовити в задоволенні вимог. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомлено. По справі встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] працював на посаді начальника Вінницької філії Концерну «Військторгсервіс» з 11.02.2013 року, згідно наказу № 7-а від 08.02.2013 року. (а.с. 4, 105) Відповідно до наказу генерального директора Концерну «Військторгсервіс» [PERSON] № 92-а від 04.07.2014 року [PERSON] звільнено з посади за систематичне невиконання своїх посадових обов'язків згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України з 04.07.2014 року. (а.с. 107) В судовому засіданні встановлено, що на момент видання наказу про звільнення [PERSON] з посади, останній перебував на лікарняному з 03.07.2014 року по 12.07.2014 року, що підтверджується листком непрацездатності. (а.с. 6) Твердження представника відповідача про те, що позивач перебував на роботі в день звільнення, оскільки прибув до м. Києва, суд вважає безпідставними, враховуючи наступне. Згідно з пунктом 1.3. Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 9 квітня 2008 року № 189, непрацездатність (утрата непрацездатності) - це стан здоров'я (функцій організму) людини, обумовлений захворюванням, травмою тощо, який унеможливлює виконання роботи визначеного обсягу, професії без шкоди для здоров'я. Тимчасова непрацездатність - це непрацездатність особи внаслідок захворювання, травми або з інших причин, що не залежить від факту втрати працездатності (пологи, карантин, догляд за хворим тощо), яка має тимчасовий зворотний характер під впливом лікування та реабілітаційних заходів, триває до відновлення працездатності або встановлення групи інвалідності, а в разі інших причин - до закінчення причин відсторонення від роботи. Тимчасова непрацездатність застрахованих осіб засвідчується листком непрацездатності. Відповідно до листка непрацездатності серії АГІ № 407449, виданого [PERSON], останній перебував на амбулаторному лікуванні, яке передбачає собою проведення лікування як на дому так і при відвідуванні самим хворим лікарської установи, на відміну від стаціонарного лікування, яке проводиться з поміщення пацієнта до лікарні. Судом встановлено відсутність в листку непрацездатності позивача відмітки про порушення хворим режиму лікування, які в разі наявності повинні бути занесені до цього листка лікарем у відповідності до Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров'я України 13.11.2001 року № 455 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 4 грудня 2001 року за № 1005/6196; Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України 03.11.2004 року № 532/274/136-ос/1406 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2004 року за № 1456/10055. Статтею 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» визначено права та обов'язки страховика. Так, страховик має право, в тому числі, здійснювати перевірку обґрунтованості видачі та продовження листків непрацездатності застрахованим особам. Судом встановлено, що вищезазначений листок непрацездатності відповідачем не оскаржувався. Належних доказів встановлення факту порушення порядку видачі чи заповнення даного документа, що посвідчує тимчасову непрацездатність позивача та притягнення винних осіб до відповідальності згідно із законодавством України, суду не надано. Отже, факт тимчасової непрацездатності працівника унеможливлює виконання ним своїх трудових обов'язків з поважних причин і на законних підставах звільняє його від їх виконання та відповідальності за їх невиконання. Згідно ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Судом не встановлено припинення юридичної особи - відповідача по справі. Отже, відповідачем звільнено позивача з 04.07.2014 року в період його тимчасової непрацездатності в порушення норм ст. 40 КЗпП України. Таким чином, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена ч. 3 ст. 40 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обгрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. На що також звернув увагу Верховний Суд України в п. 17 постанови Пленуму № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів». Таким чином, суд прийшов до висновку про необґрунтованість розірвання трудового договору із [PERSON] Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в ч. 1 ст. 235 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі. Вище викладене, зокрема узгоджується із правовою позицією висловленою Верховним Судом України в постановах від 21 травня 2014 року (справа № 6-33цс14) та від 23 січня 2013 року (справа № 6-127цс12). Основним документом будь-якого розірвання трудового договору є наказ керівника про звільнення працівника, за яким проводиться остаточний розрахунок і видається трудова книжка. Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Судом встановлено, що позивачу, в порушення вимог ст. 47 КЗпП України, копію наказу про його звільнення 04.07.2014 року видано не було. З наказу № 92-а від 04.07.2014 року вбачається, що позивач не був ознайомлений з наказом про його звільнення. (а.с. 107 зв.) Відповідно до ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Судом встановлено, що відповідачем в порушення вимог ст. 47 КЗпП України трудова книжка позивачу в день звільнення не була видана. Відповідно до п. 4.2. Інструкції № 8 про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці України, Мін'юсту України та Мінсоцзахисту України від 29.07.1993 року, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника, яку той надав, повідомивши про це в своєму листі. Представником відповідачу суду не надано належних доказів виконання вимог вищевказаної Інструкції. Судом встановлено відсутність направлення позивачу поштового повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 24 Закону України «Про оплату праці» своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством, відповідно до ст. 25 Закону України «Про оплату праці». Крім того, Конституцією України, зокрема ст.ст. 43, 124, кожному громадянинові гарантується право на одержання винагороди за працю та гарантується обов'язковість рішень судів. Судом встановлено, що розрахунок відповідачем із позивачем в день звільнення не проведено, а також не проведено й досі. Також, судом встановлено, що позивач не звертався до відповідача у відповідності до ст. 116 КЗпП України із вимогою про проведення розрахунку. Про нараховані суми, належні [PERSON] при звільненні, відповідач в порушення вимог ст. 116 КЗпП України письмово позивача не повідомляв. Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Представником відповідача на вимогу суду не було надано довідку про середню заробітну плату позивача. Натомість, представником позивача суду надано розрахунок заробітної плати за час вимушеного прогулу станом на 10.11.2014 року, з яким погодився представник відповідача. (а.с. 109) Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 у разі обчислення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (п. 8 Порядку № 100). Судом, виходячи із довідки № 69 від 07.11.2014 року, виданої Вінницькою філією Конценрну «Військторгсервіс», встановлено, що середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 190, 37 гривень (розраховано за період травень-червень місяці 2014 року, шляхом ділення заробітної плати, що враховується для розрахунку середньої заробітної плати (3 596, 41 грн. + 3 637, 82 грн. = 7 234, 23 грн.), на число відпрацьованих робочих днів (19 +19 = 38 днів) = 190, 37 гривень). Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи (у тому числі оплата вимушеного прогулу), провадиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які повинні оплачуватися за середньою заробітною платою. Судом встановлено, що середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача становить 17 133, 30 гривень (розраховано шляхом множення середньоденної заробітної плати (190, 37 грн.) на кількість робочих днів, які повинні оплачуватись (липень 2014 року 19 днів + серпень 2014 року 20 днів + вересень 2014 року 22 дні + жовтень 2014 року 23 дні + листопад 2014 року 6 днів = 90 днів). Судом перевірено розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу станом на 10.11.2014 року, наданий позивачем, і встановлено його відповідність вище вказаному Порядку № 100. Відповідно, враховуючи положення ст. 235 КЗпП України, Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, довідку № 69 від 07.11.2014 року, видану Вінницькою філією Конценрну «Військторгсервіс» та розрахунок позивача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.07.2014 року по 10.11.2014 року в сумі 17 133, 30 гривень. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно ст. 141 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Враховуючи вище викладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання наказу № 92-а від 04.07.2014 року про звільнення [PERSON] незаконним, поновлення позивача на посаді начальника Вінницької філії Концерну «Військторгсервіс» з 04.07.2014 року та стягнення з Концерну «Військторгсервіс» на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04.07.2014 року по 10.11.2014 року в сумі 17 133, 30 гривень. На час звернення до суду з даним позовом позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Враховуючи положення Закону України «Про судовий збір» та ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 487, 20 гривень (243, 60 гривень за вимоги немайнового характеру та 243, 60 гривень - майнового). Згідно ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Враховуючи положення ст. 235 КЗпП України, а також п. 2 та п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved