Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-02 00:00:00

В січні 2018 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про звернення стягнення на предмет застави. Позовні вимоги мотивовані тим, що 23.05.2007 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу у власність 300000,00 грн., яку останній зобов'язався повернути готівкою в строк до 23.05.2017 року. В забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, 28.06.2007 року між сторонами було укладено договір застави майнових прав, відповідно до якого відповідач передав, а позивач прийняв в заставу майнові права на номер-апартаменти з кухнею № 53 в готельному спортивно-оздоровчому комплексі за адресою: [ADDRESS], який оцінений сторонами в сумі 267055,00 грн. 12.11.2008 року відповідач набула право власності на нежилі приміщення (номер-апартаменти з кухнею) № 53 за адресою: [ADDRESS], проте не повідомила позивача про це в порушення п. 2.1. договору застави майнових прав. Окрім того, 03.09.2007 року, в забезпечення виконання зобов'язань за договором позики між сторонами було укладено договір застави майнових прав, за умовами якого відповідач передав, а позивач прийняв в заставу майнові права на двокімнатну квартиру [ADDRESS], який оцінений сторонами в сумі 436881,00 грн. За умовами п. 2.2. договорів застави майнових прав, позивач має право звернути стягнення на предмет застави, якщо в момент настання строку виконання зобов'язань, що забезпечуються заставою, вони не будуть виконані в повному обсязі на умовах, передбачених договором позики. Позивач зазначав, що станом на час звернення до суду із позовом, відповідач не виконав взятих на себе зобов'язань та не повернув позику. Посилаючись на викладене, а також положення п. 3.2. укладених договорів застави, а також ст.ст. 589, 590 ЦК України, позивач просила суд звернути стягнення на предмет застави за договором застави майнових прав від 28.06.2007 року та договором застави майнових прав № 1 від 03.09.2007 року шляхом визнання права власності за [PERSON] на нежилі приміщення (номер-апартаменти з кухнею) № 53 у будинку, що знаходиться за адресою: Одеська область, [ADDRESS], загальною площею 97,3 кв.м. та майнові права на двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Ухвалою суду від 01.03.2018 року було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 03.04.2018 року. Ухвалою суду від 15.06.2018 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті на 05.07.2018 року. 10.07.2018 року від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів, а саме інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час і місце судового засідання була повідомлена належним чином. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 23.05.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким позивач, як позикодавець передала, а відповідач прийняла у власність 300000,00 грн. з метою інвестування в об'єкти нерухомості. Вказану суму відповідач зобов'язалась повернути в строк до 23.05.2017 року (а.с. 5). 23.05.2007 року відповідач склала розписку про отримання від позивача грошових коштів в сумі 300 000,00 грн. (а.с. 6). 24.05.2007 року між ПП «Прогрес-Маклер» та [PERSON] було укладено договір інвестування № ГП-93/1, який за своїм змістом є договором купівлі-продажу майнових прав (п. 1.2.) та його предметом є готельний спортивно-оздоровчий комплекс за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9-14). За актом приймання-передачі від 27.06.2007 року [PERSON] прийняла у власність номер-апартаменти з кухнею № 53 в готельному спортивно-оздоровчому комплексі за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15). 28.06.2007 року між сторонами було укладено договір застави майнових прав, відповідно до якого відповідач передав, а позивач прийняв в заставу майнові права на номер-апартаменти з кухнею № 53 в готельному спортивно-оздоровчому комплексі за адресою: [ADDRESS], який оцінений сторонами в сумі 267055,00 грн. (а.с. 7). 03.09.2007 року між сторонами було укладено договір застави майнових прав, за умовами якого відповідач передав, а позивач прийняв в заставу майнові права на двокімнатну квартиру [ADDRESS], який оцінений сторонами в сумі 436881,00 грн. (а.с. 7) Укладені договори застави були укладені в забезпечення виконання відповідачем обов'язків за договором позики від 23.05.2007 року в сумі 300 000,00 грн., разом із тим договори не були посвідчені нотаріально, а укладені в простій письмовій формі. Предметом укладених договорів застави були майнові права на нерухоме майно. Разом із тим, 30.10.2007 року [PERSON], набула право власності на нежилі приміщення номер-апартаменти з кухнею № 53 в готельному спортивно-оздоровчому комплексі за адресою: [ADDRESS] (а.с. 19). Договір застави нежилих приміщень (номер-апартаменти з кухнею) № 53 в готельному спортивно-оздоровчому комплексі за адресою: [ADDRESS] між сторонами не укладався. Відповідно до ч. 1 ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно із вимогами ч. 2 ст. 13 Закону України «Про заставу» (в редакції, яка діяла на момент укладення договорів) у випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правоустановчих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна здійснюється за місцезнаходженням нерухомого майна, договору застави космічних об'єктів - за місцем реєстрації цих об'єктів. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про заставу» недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України. Згідно із ч. 1 ст. 585 ЦК України право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення, крім випадків, установлених законом. Позивач за даним позовом ставить перед судом питання про звернення стягнення на майно, а саме: нежилі приміщення (номер-апартаменти з кухнею) № 53 у будинку, що знаходиться за адресою: Одеська область, [ADDRESS], разом із тим, договір застави вказаного нерухомого майна між сторонами не укладався, оскільки у позивача виникло право застави лише на майнові права за договором від 28.06.2007 року, а право застави на вказане нерухоме майно не виникло. Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно із правовими висновками, до яких прийшла Велика палата Верховного Суду під час розгляду справи 760/14438/15-ц, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. З урахуванням вимог Закону суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем. В своєму позові позивач просить суд звернути стягнення на предмет застави за договором застави майнових прав від 28.06.2007 року шляхом визнання права власності за [PERSON] на нежилі приміщення (номер-апартаменти з кухнею) № 53 у будинку, що знаходиться за адресою: Одеська область, [ADDRESS]. Разом із тим, оскільки нотаріально посвідченого договору застави нерухомого майна, а саме - нежилих приміщень (номер-апартаменти з кухнею) № 53 у будинку, що знаходиться за адресою: Одеська область, [ADDRESS] між сторонами укладено не було, а також у зв'язку із тим, що визнання права власності на предмет застави є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, в даному випадку суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині не ґрунтуються на положеннях закону та в їх задоволенні слід відмовити. Щодо позовних вимог в частині звернення стягнення на предмет застави за договором застави майнових прав № 1 від 03.09.2007 року шляхом визнання права власності за [PERSON] на майнові права на двокімнатну квартиру [ADDRESS], суд виходить з наступного. Як встановлено судом, нотаріальний договір застави майнових прав щодо вказаного майна між сторонами не укладався, а отже право застави у позивача не виникло. Окрім того, позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що у відповідача виникли майнові права на двокімнатну квартиру [ADDRESS] оскільки жодних договорів щодо майнових прав [PERSON] надано не було. За таких обставин, позовні вимоги в цій частині також є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed