Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

В травні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом та обґрунтову-вав його тим, що він працював у ДП «МА «Бориспіль» на посаді оператора технічних засобів на безпеку відділу контролю пасажирів на безпеку служби контролю на безпеки служби авіа-ційної безпеки. 30 березня 2016 року позивач подав заяву про звільнення його з роботи за угодою сторін. Наказом в.о. генерального директора ДП «МА «Бориспіль» [PERSON] №11-07/1-428/п від 31 березня 2016 року [PERSON] був звільнений з роботи у звязку з виявленою невідповідністю позивача займаній посаді. Однак він сумлінно та професійно виконував обовязки, покладені на нього трудовим договором та правилами внутрішнього розпорядку. [PERSON] жодного разу не притягувався до дисциплінарної відповідаль-ності. Крім того, звільнення позивача з роботу відбулось під час перебування його в стані тимчасової непрацездатності. Тому [PERSON] просив скасувати наказ в.о. генерального директора ДП «МА «Бориспіль» [PERSON] №11-07/1-428/п від 31 березня 2016 року, по-новити позивача на роботі на посаді оператора технічних засобів контролю на безпеку від-ділу контролю пасажирів на безпеку служби контролю на безпеку служби авіаційної безпеки та стягнути з ДП «МА «Бориспіль» середній заробіток за час вимушеного прогулу. В ході розгляду цивільної справи представник позивача [PERSON] подала заяву про часткову зміну предмета позову (а.с.75-77) та двічі подавала заяви про збільшення розміру позовних вимог (а.с.87-90, 97-99): врешті-решт, вона просить скасувати наказ в.о. генераль-ного директора ДП «МА «Бориспіль» [PERSON] №11-07/1-428/п від 31 березня 2016 року та наказ генерального директора ДП «МА «Бориспіль» [PERSON] №11-07/1-498/п від 31 березня 2017 року, поновити [PERSON] на роботі на посаді оператора технічних засо-бів контролю на безпеку відділу контролю пасажирів на безпеку служби контролю на без-пеку служби авіаційної безпеки, стягнути з ДП «МА «Бориспіль» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 березня 2016 року по 29 травня 2017 року в розмірі 68913 гривень 18 копійок та моральну шкоду в розмірі 35000 гривень. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримує позов та просить суд задовольнити його. Представник відповідача [PERSON] не визнає позов та заперечує проти його задо-волення. В обґрунтування своїх заперечень він посилається на те, що 31 березня 2016 року начальник відділу контролю пасажирів на безпеку служби контролю на безпеку служби авіа-ційної безпеки ДП «МА «Бориспіль» [PERSON] телефонував [PERSON] та повідом-ляв про те, що позивачу необхідно було зявитись до відділу кадрів з метою оформлення документів на звільнення з роботи у звязку з виявленою його невідповідністю займаній по-саді. [PERSON] нічого не повідомляв про стан непрацездатності та пообіцяв приїхати в ДП «МА «Бориспіль». Після того, як відповідачу стало відомо про те, що в період часу 31 березня 2016 року по 15 квітня 2016 року [PERSON] перебував в стані непрацездат-ності, наказом генерального директора ДП «МА «Бориспіль» [PERSON] №11-07/1-498/п від 31 березня 2017 року була змінена дата звільнення позивача з роботи з 31 березня 2016 року на 16 квітня 2016 року. Тому представник відповідача [PERSON] просить суд від-мовити у задоволенні позову. В.о. генерального директора ДП «МА «Бориспіль» [PERSON] не зявився у судове за-сідання. Він був неодноразово у встановленому порядку повідомлений про час та місце роз-гляду цивільної справи. Ця обставина підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток (а.с.16, 25, 33). Генеральний директор ДП «МА «Бориспіль» [PERSON] не зявився у судове за-сідання також. Він був завчасно у встановленому порядку повідомлений про час та місце розгляду цивільної справи. Ця обставина підтверджується розпискою про вручення йому судової повістки (а.с.96). Вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові докази, які міс-тяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Встановлено, що [PERSON] працював у ДП «МА «Бориспіль» на посаді оператора технічних засобів на безпеку відділу контролю пасажирів на безпеку служби контролю на безпеки служби авіаційної безпеки. 30 березня 2016 року він подав заяву про звільнення з роботи за угодою сторін з 1 квітня 2016 року (а.с.5). Наказом в.о. генерального директора ДП «МА «Бориспіль» [PERSON] №11-07/1-428/п від 31 березня 2016 року (а.с.39) [PERSON] був звільнений з роботи у звязку з вияв-леною невідповідністю позивача займаній посаді, на підставі п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України. Іншим наказом генерального директора ДП «МА «Бориспіль» [PERSON] №11-07/1-498/п від 31 березня 2017 року (а.с.82) дата звільнення позивача з роботи була змінена з 31 березня 2016 року на 16 квітня 2016 року. Відповідно до п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизна-чений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої не-відповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоровя, які перешкоджають продовженню даної роботи. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в абз.1, 3 п.21 постанови №9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про звільнення за п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоровя (стій-кого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладені на нього трудові обовязки чи їх виконання протипоказано за станом здоровя або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. Висновки атестаційної комісії щодо кваліфікації працівника підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами по справі. Згідно з ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а та-кож у період перебування працівника у відпустці. В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що внаслідок не-достатньої кваліфікації або стану здоровя (стійкого зниження працездатності) [PERSON] не міг виконувати покладені на нього трудові обовязки оператора технічних засобів на безпеку відділу контролю пасажирів на безпеку служби контролю на безпеки служби авіа-ційної безпеки. Зокрема, відсутній висновок атестаційної комісії щодо низької кваліфікації позивача. Крім того, відсутні докази на підтвердження того, що ДП «МА «Бориспіль» про-понував [PERSON] іншу роботу, а позивач відмовився від цієї пропозиції. З копії довідки про тимчасову непрацездатність №3 від 15 квітня 2016 року (а.с.6) та копії листка непрацездатності серії АГУ №201683 (а.с.35) вбачається, що в період часу з 31 березня 2016 року по 15 квітня 2016 року [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні. Це свідчить про те, що звільнення позивача з роботи було проведено під час його перебування в стані тимчасової непрацездатності. Аналіз цих обставин свідчить про те, що звільнення [PERSON] з роботи було про-ведено з грубими порушеннями вимог ч.1 ч.3 ст.40 КЗпП України. Наказ генерального директора ДП «МА «Бориспіль» [PERSON] №11-07/1-498/п від 31 березня 2017 року не усуває допущені порушення закону. З огляду на це суд вважає, що з метою відновлення законності та порушеного права позивача на працю належить скасувати наказ в.о. генерального директора ДП «МА «Борис-піль» [PERSON] №11-07/1-428/п від 31 березня 2016 року та наказ генерального директора ДП «МА «Бориспіль» [PERSON] №11-07/1-498/п від 31 березня 2017 року, а також по-новити [PERSON] на роботі на посаді оператора технічних засобів контролю на безпеку відділу контролю пасажирів на безпеку служби контролю на безпеку служби авіаційної без-пеки ДП «МА «Бориспіль» з 31 березня 2016 року. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України у випадку визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно з п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постано-вою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року, у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Середньомісячне число робочих днів розрахову-ється діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в абз.2 п.32 постанови №9 від 6 листо-пада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток (одержана вихідна допомога та допо-мога по безробіттю тощо), який працівник мав в цей час. З копії довідки начальника відділу розрахунку заробітної плати ДП «МА «Бориспіль» №14.5-59/1-638 від 24 квітня 2017 року (а.с.86, 91) вбачається, що розмір середньоденної заробітної плати позивача становив 259 гривень 56 копійок, а середньомісячна кількість робочих днів 22,5 дні (24 + 21 : 2). У звязку з цим розмір середнього заробітку [PERSON] за 1 місяць вимушеного прогулу склав 5840 гривень 10 копійок (259,56 х 22,5). В період часу з 31 березня 2016 року по 29 травня 2017 року час вимушеного прогулу позивача становить 14 місяців. Йому була виплачена вихідна допомога в розмірі 5840 гри-вень 10 копійок та компенсація за 10 днів невикористаної відпустки в розмірі 1425 гривень 90 копійок. Ці обставини свідчать про те, що у ДП «МА «Бориспіль» виник обовязок ви-платити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 74495 гривень 40 копійок (5840,10 х 14 5840,10 1425,90). Як вбачається з ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи виключно в межах заявлених вимог. Представник позивача [PERSON] заявила вимогу про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі лише 68913 гривень 18 копійок. З огляду на це суд вважає, що з ДП «МА «Бориспіль» на користь позивача належить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 березня 2016 року по 29 травня 2017 року в розмірі 68913 гривень 18 копійок. Відповідно до ст.2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його закон-них прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вима-гають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здіб-ностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування врахо-вуються вимоги розумності і справедливості. Встановлено, що у звязку з незаконним звільненням з роботи [PERSON] зазнав вагомі переживання та душевні переживання. Крім того, відновлення його права на працю тривало більше року. Це вимагало від позивача додаткових зусиль для організації його життя. Аналіз цих обставин свідчить про те, що [PERSON] була заподіяна моральна шкода. Однак з урахуванням вимог розумності і справедливості її розмір становить лише 1000 гривень. Відповідач категорично відмовляється добровільно відшкодувати цю шкоду. З огляду на це суд вважає, що з ДП «МА «Бориспіль» на користь позивача належить стягнути моральну шкоду в розмірі 1000 гривень. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Встановлено, що на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» [PERSON] був звільнений від сплати судового збору. Предявлений ним позов задоволений частко-во. З огляду на це суд вважає, що з ДП «МА «Бориспіль» в дохід держави належить стяг-нути судовий збір в розмірі 551 гривні 20 копійок.

Outcome: partial