Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

Глібко звернулася до суду з даним позовом у якому просила суд зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Ексімфуд» змінити дату і формулювання причин звільнення [PERSON] , вказавши - «звільнити [PERSON] з 03 березня 2020 року на підставі ст.38ч.1 КЗпП України»; зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Ексімфуд» видати [PERSON] трудову книжку; стягнути з ТОВ «Ексімфуд» середній заробіток за час вимушеного прогулу за весь час затримки трудової книжки. Позовні вимоги вмотивовані тим, що вона працювала у відповідача з 11.01.2018 року на посаді економіста. 16.02.2021 року перевіряючи у органах Пенсійного фонду України нарахування пенсійного стажу, їй стало відомо, що вона у липня 2020р. була звільнена з займаної посади на ТОВ «Ексімфуд» з підстав передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Оскільки у лютому 2020 року відповідачем було порушено трудове законодавство щодо порядку та строків виплати заробітної платні, які передбачені ст. 115 КЗпП України та зміну фактичного місцезнаходження фірми (відповідач переїхав в інший офіс) без повідомлення про ці зміни працівників, нею було прийнято рішення про звільнення з підприємства за власним бажанням. 14.02.2020 року її заяву про звільнення з займаної посади за власним бажанням було направлено на юридичну адресу ТОВ «Ексімфуд» цінним листом з описом вкладення. Вказана заява була отримана відповідачем 18.02.2020 року. Відповідно до вимог ст.38 КЗпП України роботодавець повинен був звільнити позивача за власним бажанням 03.03.2020 року. Однак позивач була звільнена відповідачем 01.07.2020 року з підстав передбачених ст. 40 КЗпП України (за прогул). Зазначає, що підстав для звільнення її з посади за прогул не було, оскільки станом на 01.07.2020 року вона вже майже чотири місяця як припинила трудові відносини з ТОВ «Ексімфуд». Також посилається на те, що у порушення вимог ст. 47 КЗпП України відповідачем на теперішній час не їй надано трудової книжки та наказу про звільнення. Несвоєчасна видача трудової книжки призвела до того, що позивач позбавлена законного права на працевлаштування, а тому змушена виконувати роботи за сумісництвом, що в свою чергу впливає на розмір отриманого заробітку. Відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України, за несвоєчасне видання трудової книжки працівнику роботодавець повинен сплатити їй середній заробіток за час затримки. Судом у підготовчому засіданні задоволено клопотання позивача про допит свідка [PERSON] . Представники відповідача відзиву на позов не надали. Підготовче провадження закрито судом 09.06.2021р. У судове засідання 20.07.2021р. представник відповідача Марховська С.В. не явилася подавши заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату, яка судом була задоволена. 10.09.2021р. представником відповідача Максюта В.В. до суду подано клопотання про приєднання нових доказів до справи, яке ухвалою суду від 10.09.2021р. залишено без задоволення. Допитаний у якості свідка у судовому засідання [PERSON] надав суду пояснення, що після його повернення в Україну з-за кордону у лютому 2020р. він переїхав у нове приміщення офісу по [ADDRESS] . Він не пам`ятає щоб приймав на роботу позивача, не заперечував, що отримував заяву позивача про звільнення за власним бажанням, однак упродовж 14 днів її не звільнив, а зробив це більш ніж через 4 місяці, бо вважав що вона могла завхоріти. Також вказав, що у лютому 2020р. йому стало відомо про крадіжку документів на підприємстві ТОВ «Ексімфуд». Допитана у судовому засідання у якості свідка [PERSON] надала суду пояснення, що працювала на підприємстві відповідача разом з позивачем. Зазначила, що 14.02.20202р. вона разом з позивачем та іншими працівниками подавала [PERSON] особисто заяви про звільнення за власним бажанням. Також зазначила, зокрема, що вона та позивач направляли письмові заяви про звільнення з ТОВ «Ексімфуд» за власним бажанням, які біли отримані підприємством 18.02.2020р. Позивач та його представник позов підтримали просили його задовольнити. Представники відповідача [PERSON] та Максюта В.В. проти задоволення позову заперечували. Вислухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що з 11 січня 2018 року позивач працювала в ТОВ «Ексімфуд» на посаді економіста, що підтверджується даними персоніфікованого обліку ПФУ та реєстром застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування станом на 16.02.2021р. (а.с.7) та даними довідки форми ОК-7 про нарахування їй відповідачем заробітної плати (а.с.8). 14.02.2020р. позивач склала заяву на ім`я директора ТОВ «Ексімфуд» про звільнення за власним бажанням яка була передана [PERSON] особисто. Також позивач склала заяву на ім`я директора ТОВ «Ексімфуд» про звільнення за власним бажанням зазначивши дату 14.02.2020р., яка була надіслана на адресу відповідача поштовим відправленням з описом вкладання № 6510105449429 у той же день, і це відправлення вручене адресату 18.02.2020р. (а.с.10-13). Крім цього, у лютому 2020р. позивач прийнята на роботу у ТОВ «Амерго групп» (ЄДРПОУ 42020401) (а.с.8). 1.07.2020р. позивача звільнено з підприємства відповідача на підставі ст.40п.4 КЗпП України. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Відповідно до частин першої та другої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. За змістом частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. 14 лютого 2020 року позивач за допомогою поштового зв`язку з описом вкладання надіслала на адресу відповідача заяву про звільнення за власним бажанням на підставі частини першої статті 38 КЗпП України, яку відповідач отримав 18 лютого 2020 року, проте не звільнив її у передбачений законом строк на підставі поданої нею заяви за власним бажанням, а звільнив за вчинення нею прогулів через більш ніж 4 місяці, чим порушив права останньої. Відповідно до ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до вимог ч.1,6 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Статтею 48 КЗпП України передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуть на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Відповідно до положень статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Частиною 5 статті 235 КЗпП України визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. За змістом зазначеної норми закону середній заробіток у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки виплачується працівникові, якщо така затримка призвела до вимушеного прогулу працівника, тобто затримка видачі трудової книжки перешкодила його працевлаштуванню. Згідно частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу Встановлено, що в день звільнення 01 липня 2020 року позивач була відсутня на підприємстві відповідача, і трудова книжка їй не була видана. Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. За правилами пункту 4.2 Інструкції, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Днем звільнення у такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Зазначені норми вказують на обов`язок роботодавця віддати звільненому працівнику трудову книжку, але вони не містять вказівок на обов`язок роботодавця відправити вказаний документ працівнику поштою на його адресу, або знайти інший спосіб передати особі його трудову книжку, у разі якщо працівник особисто не з`явився до офісу підприємства з метою отримання трудової книжки. Оскільки факт невидачі трудової книжки позивачу не заперечується сторонами, то позов в цій частині підлягає задоволенню. Про бажання розірвати трудовий договір за власним бажанням працівник зобов`язаний попередити роботодавця письмово за два тижні. Для цього необхідно подати останньому заяву про звільнення, у якій зазначити підставу для розірвання трудового договору (ст. 38 КЗпП) та бажану дату звільнення. Заяву слід підписати і проставити дату її складання. Двотижневий строк попередження про звільнення починають обчислювати з дати фактичного попередження роботодавця, а не з дати, зазначеної в заяві. Одностороннє скорочення цього строку як працівником, так і роботодавцем, не допускається. Якщо роботодавець відмовляється приймати заяву, працівник може надіслати таку заяву поштою рекомендованим листом з повідомленням. Тоді датою, з якої вестиметься відлік строку попередження, буде дата вручення листа, зазначена в повідомленні про вручення. Письмову заяву про звільнення за ст. 38 КЗпП працівник може подати як у період роботи, так і в період відсутності на роботі. Відмова у звільненні є порушенням законодавства про працю, проте факт небажання роботодавця звільняти працівника треба підтвердити. Отже, у разі подання заяви про звільнення за власним бажанням працівникові потрібно надати документи, що підтверджують факт подання такої заяви та отримання її роботодавцем. Відсутність дати звільнення, як і дати її написання, не робить заяву недійсною (рішення ВСУ від 19.11.2008 р. №6-14270св08; постанова ВС від 16.08.2018 г. у справі № 554/6423/17), тому що відлік двотижневого строку, для того щоб визначити дату звільнення, проводять з дня, що настає за днем фактичного попередження роботодавця про звільнення за власним бажанням. Позивач, подавши заяву про звільнення за власним бажанням мав правомірне очікування того, що буде звільнений з роботи, а тому відповідач, отримавши заяву 18.02.2020р., був зобов`язаний винести наказ про звільнення позивача з роботи у двотижневий строк. Небажання позивачкою продовжувати безстроковий трудовій договір доведено тим, що вона з березня по липень не працювала на підприємстві відповідача та працевлаштувалася на інше підприємство. Суд вважає доведеним наявність у позивача волевиявлення на звільнення з роботи, оскільки сукупність доказів як то заява про звільнення (а.с.10-13) та інформація з Довідки форми ОК-7 (а.с.8) вказують на те, що з лютого 2020р. їй почав нараховуватися заробіток за іншим місцем роботи (а.с.9). Тому наказ про звільнення позивача від 1 липня 2020р. є незаконним та підлягає зміні дати та формулювання звільнення, оскільки позивач після незаконного звільнення працевлаштувався та не бажає поновлюватися на місце роботи, з якого він був звільнений. Щодо вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримання невидачі трудової книжки, суд зазначає наступне. Відповідно до пункту 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» оскільки згідно зі статтею 235 КЗпП України оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. У такому випадку суд одночасно із зміною формулювання звільнення приймає рішення про виплату власником на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період, який не перевищує одного року, а якщо справа не з вини працівника розглядається більше року - за весь строк вимушеного прогулу. Обов`язок доводити ту обставину, що неправильне формулювання причин звільнення перешкоджало працевлаштуванню, лежить на працівникові. Оскільки позивач була працевлаштована за іншим місцем роботи ще у лютому 2020р. і отримувала дохід за новим місцем роботи, то суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині. Щодо доводів сторони відповідача, суд зазначає наступне. Сторона відповідача заперечувала проти того, що позивач працювала з 11.01.2018р. на підприємстві відповідача. До цих доводів суд ставиться критично оскільки прийняття на роботу позивача саме 11.01.2018р. підтверджується даними персоніфікованого обліку ПФУ та реєстром застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування станом на 16.02.2021р. (а.с.7). Слід зазначити, що наказу про прийом на роботу позивача, сторону відповідача суду не надала. Суд також критично ставиться до доводів того, що відсутні докази того, що позивачка особисто подавала 14.02.2020р. [PERSON] заяву про звільнення за власним бажанням, оскільки це спростовується показаннями свідка [PERSON] у судовому засіданні, яка підтвердила доводи позивача з цього приводу. Суд також критично ставиться до доводів відповідача щодо ймовірності захворювання позивача у період між подачею заяви про звільнення і її фактичним звільненням у липні 2020р., оскільки це є припущення. До пояснень [PERSON] як свідка, про те, що позивач не працювала на підприємстві ТОВ «Ексімфуд» суд ставиться критично, скільки цей факт спростовується вищезазначеними даними персоніфікованого обліку ПФУ та реєстром застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування станом (а.с.7) та витягом з даними Довідки форми ОК-7 про нарахування позивачу заробітною плати з січня 2018р. по січень 2020р. включно (а.с.8). Крім цього суд зазначає, що позивачем не пропущено встановлений Законом строк на звернення з позовом до суду, оскільки згідно вимог у день видання наказу про звільнення з роботи вона не була ознайомлена з ним і їй не було видано трудову книжку, а за нормою ст.233 ч.1 КЗпП місячний строк звернення з позовом до суду починається з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. На підставі кладеного,

Outcome: partial