Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-04 00:00:00

В червні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з [PERSON] на свою користь 5322 грн. 05 коп. інфляційних збитків та 298 грн. 75 коп. трьох відсотків річних, а всього 5620 грн. 80 коп. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 лютого 2014 року, зміненим рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 30 вересня 2014 року, його позов до [PERSON] про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на його користь 18 382 грн. 04 коп. майнової шкоди, 1000 грн. моральної шкоди та судові витрати по справі. У зв»язку з несвоєчасним виконанням вказаного судового рішення відповідач в силу має відшкодувати йому інфляційні втрати у розмірі 5322,05 грн. та 3% річних у розмірі 298,75 грн. за період з 01 жовтня 2014 року по 07 травня 2015 року на підставі ст. 625 ЦК України. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 жовтня 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 5322 грн. 05 коп. інфляційних збитків та 298 грн. 75 коп. трьох відсотків річних, а всього - 5620 грн. 80 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. (а.с.66-69). В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що положення ст. 625 ЦК України не поширюються на правовідносини, що виникають у звязку із завданням шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, оскільки відшкодування шкоди це відповідальність, а не боргове зобов»язання (а.с.74-76). Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 19 листопада 2015 року апеляційна скарга [PERSON] відхилена, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 жовтня 2015 року залишено без змін (а.с.99-102). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2016 року ухвала апеляційного суду Чернігівської області від 19 листопада 2015 року скасована, справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.142-143). В судовому засіданні апеляційного суду [PERSON] та його представник апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити, посилаючись на те, що чинне законодавство України не передбачає нарахування індексу інфляції та 3% річних за тривале виконання рішення суду, яким стягнуто відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Представник позивача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні наголошував, що апеляційна скарги задоволенню не підлягає та наполягав, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а підстави для його скасування - відсутні. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Частина 1 ст. 303 ЦПК України передбачає, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до ч.4 ст.338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Перевіряючи доводи скарги, апеляційним судом встановлено наступне. 23 вересня 2013 року у місті Чернігові по вул. Кільцева 18 А відбулась дорожньо-транспортна пригода,за участю транспортних засобів «ГАЗ» д.н.з. [NUMBER] та «VOLKSWAGEN T4», д.н.з. [NUMBER], внаслідок якої було пошкоджено належний [PERSON] автомобіль [NUMBER]. Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 листопада 2013 року, яка залишена без змін постановою апеляційного суду Чернігівської області від 04.12.2013 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на шість місяців. Як убачається з матеріалів справи, заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 лютого 2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальні збитки в розмірі 19133 грн. 39 коп., 1000 грн. моральної шкоди, 1000 грн. витрат на правову допомогу та 458 грн. 80 коп. судового збору, а всього 21592 грн.19 коп. (а.с7). Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 30 вересня 2014 року заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 лютого 2014 року змінено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 18382,04 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, 568,40 грн. на повернення витрат на правову допомогу. В іншій частині заочне рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с.8-9). Постановою головного державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції від 22.10.2014 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №750/12892/13-ц від 10.10.2014 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 20409 грн. 24 коп. Згідно постанови головного державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції від 05.05.2015 року виконавче провадження закінчено на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з повним виконанням рішення суду (а.с.10,59,60). З наявних у справі банківських документів за період з 01.09.2014 р. по 08.05.2015 р., апеляційним судом достовірно встановлено, що [PERSON] виплатив [PERSON] всю суму завданої внаслідок ДТП шкоди, стягнутої за рішенням суду (а.с. 11-12). Зазначені обставини в апеляційному суді ніхто не спростовував і не заперечував. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилався на те, що у звязку з несвоєчасним виконанням рішення суду [PERSON] на підставі положень ст. 625 ЦК України повинен відшкодувати йому інфляційні витрати та три відсотки річних. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що стягнення інфляційних збитків та трьох відсотків річних є грошовим зобов`язанням в силу п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України, на які поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Проте, апеляційний суд не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне. Відповідно до ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. У цій справі спір виник у зв»язку з захистом майнових прав позивача, спричинених неправомірним порушенням правил дорожнього руху відповідачем, який допустив зіткнення транспортних засобів внаслідок чого пошкоджений автомобіль, належний позивачеві. На відповідача покладений обовязок відшкодувати заподіяну майнову шкоду у відповідності до ст. 1166 ЦК України, якою встановлені загальні підстави, відповідальності за завдану майнову шкоду. Відповідно до ч.1 ст. 1166 цього Кодексу майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю майну фізичної особи відшкодовується особою, яка її завдала. Книга 5 ЦК України в розділі «Загальні положення про зобовязання» визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відтак, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. З урахуванням викладеного, положення ст. 625 ЦК України регулюють зобовязальні правовідносини, тобто поширюються на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. Виходячи з приписів ч. 3 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов»язки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, можуть виникати з рішення суду, що унеможливлює застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних правовідносин.. Крім того, із рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність. Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід зясувати: чи існує зобовязання між сторонами, чи це зобовязання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобовязання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Разом з тим, відшкодування шкоди це відповідальність, а не боргове (грошове) зобовязання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. Передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №9 від 1 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», положення ст. 625 ЦК України не застосовується до відносин з відшкодування шкоди,завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов'язанням, яке виникає з договірних що зобов'язань. Винятком є відповідальність страховика (ст. 992 ЦК України). Як вбачається із матеріалів справи, спір між сторонами виник у зв'язку з тривалим невиконанням відповідачем [PERSON] рішення про стягнення на користь позивача [PERSON] шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження». Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання. З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги [PERSON] та скасування рішення суду першої інстанції, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] Відповідно до ст.88 ЦПК України із [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сплачений судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції в сумі 267 грн. 96 коп.

Outcome: approved