Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

В червні 2016 року [PERSON] та [PERSON] в інтересах позивача звернулись до суду з вище вказаним позовом та просили визнати недійсними договір №б/н від 14.10.2011 року, а також договір № SAMDN51000123903871 від 25.11.2013 року, укладені між позивачем та відповідачем, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що згідно умов оскаржуваних договорів позивачу був наданий кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на відповідні платіжні картки, проте на момент укладення вказаних кредитних договорів [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій, оскільки тривалий час страждає на психічне захворювання, неодноразово знаходився на лікуванні в Чернівецькій обласній психіатричній лікарні та з 2005 року перебуває на «Д» обліку з приводу хронічного психічного захворювання. На момент звернення до суду з даним позовом [PERSON] встановлено діагноз «Шизофренія, параноїдна форма, безперервний перебіг». Вказували на те, що постановою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 27.12.2010 року відносно [PERSON] застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом за місцем проживання. Крім того, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 29.01.2015 року було визнано недійсними договір від 19 вересня 2013 року «На виготовлення та передачу у власність ПВХ конструкції», укладений між фізичною особою підприємцем [PERSON] та [PERSON], а також кредитний договір №401522752 від 19 вересня 2013 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Альфа Банк» та [PERSON]. Вказаними судовими рішення на підставі висновків відповідних судово-психіатричних експертиз, а також на підставі сукупності інших доказів, було встановлено, що станом на жовтень 2011 року та з вересня 2013 року [PERSON] виявляв ознаки хронічного психічного захворювання у формі шизофренії параноїдна форма, безперервний тип перебігу з вираженим апато-абулічним дефектом» та за своїм психічним станом не міг усвідомлювати характер та значення своїх дій, тобто не міг розуміти характеру та наслідків правочинів, які укладає. Зазначали, що позивач тривалий час страждає психічним захворюванням та з 2010 року йому було встановлено діагноз «шизотиповий розлад», а з травня 2013 року по теперішній час діагностовано «шизофренію, параноїдна форма, безперервний перебіг з вираженим апатоабулічним дефектом». Позивач у встановленому законом порядку недієздатним не визнаний проте у звязку з захворюванням перебуває під наглядом батька, якому нічого не відомо про обставини укладення оспорюваних договорів, при цьому паспорт сина станом на жовтень 2014 року знаходився у нього. Про факт існування вказаних правочинів та обставини їх укладення нічого не може пояснити і сам позивач, а про існування оскаржуваних договорів стало відомо у 2015 році з рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15.07.2015 року та з повідомлення відповідача від 23.01.2015 року, яке було отримано 25.03.2015 року за адресою місця проживання [PERSON] На підставі викладеного, вважають, що договори №б/н від 14.10.2011 року, а також № SAMDN51000123903871 від 25.11.2013 року укладені між позивачем та відповідачем слід визнати недійсними з підстав передбачених ст. 225 ЦК України у звязку з тим, що в момент їх вчинення [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними через психічне захворювання. В судове засідання позивач не зявився, в його інтересах діяли представники, які позов підтримали та просили задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, надали суду пояснення аналогічні змісту позову. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях, в яких зазначено, що при укладенні договору 14.10.2011 року позивач надав усі необхідні документи, зокрема паспорт та ідентифікаційний код, та відповідно до наказу ПАТ КБ «ПриватБанк» СП-2009-984 від 11.12.2009 року, пройшов первинну ідентифікацію, а тому в подальшому усі банківські операції з вказаним клієнтом проходили по спрощеній формі без оформлення документів, при цьому в електронній базі банку містяться фото позивача з банківськими продуктами. В оспорюваних договорах міститься підпис позивача та відповідно до розрахунку заборгованості, кредитні кошти по вказаних договорах використовувались. Крім того, позивач не був визнаний у встановленому законом порядку недієздатним чи обмежено дієздатним, а наявна у нього група інвалідності по загальному захворювання не може свідчити про його неосудність. Крім того, вказувала, що при укладені оспорюваних кредитних договорів відповідачу не було відомо, що позивач не може усвідомлювати своїх дій та у разі задоволення позову просила застосувати наслідки недійсності кредитного договору відповідно до вимог ст. 1057-1 ЦК України, оскільки позивач використовував надані йому на підставі оспорюваних договорів банківські платіжні картки, користувався кредитними коштами, про втрату карток не заявляв та за ним рахується заборгованість в сумі 5513,77 грн., яка підлягає поверненню відповідачу. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що в матеріалах справи містяться копії документів, відповідно до яких 14.10.2011 року позивач підписав заяву про надання йому кредиту на платіжну картку з встановленим кредитним лімітом, тим самим підтвердив свою згоду на те, що його заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складають між ним та банком кредитний договір (а/с 13). У відповідності до ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). У відповідності до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Крім того, в матеріалах справи містяться копії документів, відповідно до яких 25.11.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № SAMDN51000123903871 від 25.11.2013 року, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит з встановленим кредитним лімітом на платіжну картку. При цьому, суд звертає увагу, що на вимогу суду про витребування оригіналів спірних договорів, відповідач не надав їх суду і ухвала залишена без виконання. Згідно вимог ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У відповідності до розяснень, які містяться в п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Відповідно до правового висновку, сформованого Верховним Судом України у постанові №6-131цс14 від 17.09.2014 року, відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Згідно розяснень, які містяться в п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Прос удову експертизу в кримінальних і цивільних справах», судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності. \~Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Як вбачається з висновку судово-психіатричної експертизи №512 від 02.11.2016 року, позивач хронічним психічним захворюванням страждав з 2010 року та з цього часу по травень 2013 року таке захворювання за діючою МКХ-10 трактуються як шизотиповий розлад, характеризувалось стійкими змінами мислення з порушенням мотиваційного та прогностичного компонентів діяльності та його хворобливими змінами у вигляді характерної галюцинаторно-маячної симптоматики, порушенням емоційно-вольової сфери при відсутності критики до свого стану. У травні місяці 2013року психіатричний діагноз був переглянутий на користь психіатричного діагнозу - шизофренія, параноїдна форма, безперервний тип перебігу з апато-абулічним дефектом. З травня 2013 року і по даний час підекспертний [PERSON] страждає хронічним психічним захворюванням у вигляді шизофренії, параноїдної форма, безперервний перебіг з апато-абулічним дефектом. Станом на жовтень 2011 року підекспертний [PERSON] виявляв ознаки хронічного психічного захворювання у формі шизотипового розладу, за своїм психічним станом не міг усвідомлювати характер та значення своїх дій та відповідно, не міг розуміти ціленаправленості своїх дій та наслідків своєї поведінки під час укладання і підписання правочину. У жовтні-листопаді 2013 року підекспертний [PERSON] виявляв ознаки хронічного психічного захворювання у формі шизофренії, параноїдна форма безперервний перебіг з вираженим апато-абулічним дефектом. Поведінка під експертного в зазначений період часу була зумовлена хворобливою маячною мотивацією з порушенням усіх компонентів мислення, в т.ч. прогностичного та мотиваційного, відсутності критики як до своєї поведінки, так і до її наслідків. За своїм психічним станом в силу наявного у нього хронічного психічного захворювання, на жовтень-листопад 2013 року, підекспертний [PERSON] не міг усвідомлювати характер та значення своїх дій та відповідно, не міг розуміти ціленаправленості своїх дій та наслідків поведінки під час укладання і підписання правочину (а/с 124-128). Таким чином, вказаним висновком експертизи підтверджено, що на момент укладення оспорюваних правочинів, а саме у жовтні 2011 року та в листопаді 2013 року, позивач не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Крім того, психічне захворювання [PERSON], яке впливає на неможливість усвідомлення ним своїх дій та їх наслідків підтверджується сукупністю інших доказів, які наявні в матеріалах справи та дослідженні судом. Так, відповідно до довідок ЧОПЛ від 22.07.2014 року, 08.06.2015 року, 04.08.2015 року, 20.11.2015 року позивач неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні в психіатричній, лікарні в тому числі в період часу з 20.01.2011 року по 13.10.2011 року та з 31.05.2013 року по 11.07.2013 року. Крім того, з 2005 року він перебуває на «Д» обліку з приводу хронічного психічного захворювання (а/с 17-20, 39). Також, постановою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 27.12.2010 року встановлено, що [PERSON] у вересні-жовтні вчинив злочин передбачений ч. 2 ст. 307 КК України, проте відповідно до висновку психолого-психіатричної експертизи він був визнаний неосудним, а тому до нього було застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом за місцем проживання (а/с 21). Крім того, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 29.01.2015 року визнано недійсними укладені [PERSON] правочини у вересні 2013 року з підстав передбачених ст. 225 ЦК України у звязку з тим, що за станом свого психічного здоровя, на момент вчинення правочинів він не міг усвідомлювати характер і значення своїх дій (а/с 22). З акту судово-психіатрчиної експертизи №451 від 19.01.2014 року вбачається, що захворювання позивача характеризувалось у маячних ідеях багатства та величі, переоцінки своїх можливостей, висловлені хворобливих ідей щодо збагачення, наявності друзів-мільйонерів, які дадуть йому стільки грошей, скільки потрібно (а/с 28). Таким чином, враховуючи висновок судово-психіатричної експертизи №152 від 13.04.2016 року, а також інші докази наявні в матеріалах справи в їх сукупності, суд приходить до обґрунтованого висновку про наявність підстав передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України для визнання оспорюваних правочинів недійсними, оскільки з достовірністю встановлено, що на момент укладення між позивачем та відповідачем кредитних договорів № №б/н від 14.10.2011 року та № SAMDN51000123903871 від 25.11.2013 року позивач не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Наведені вище обставини спростовують заперечення відповідача проти позову з тих підстав, що при укладенні оспорюваних договорів позичальником були наданні усі необхідні документи для вчинення такого виду правочину, а також, що позивач скріпив своїм підписом кредитні договори та кредитні кошти використовувались, оскільки наявна заборгованість за кожним із договорів, а також з тих підстав, що [PERSON] не визнаний у встановленому законом порядку недієздатним, оскільки правила ст. 225 ЦК України поширюються саме на ті випадки, коли особа не визнана недієздатною, проте є дані про те, що в моменту укладення правочину вона перебувала у такому стані, коли не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними. За таких обставин позов підлягає задоволенню та з урахуванням положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягнення з відповідача на користь позивача. Вирішуючи заяву відповідача щодо застосування наслідків недійсності кредитного договору у відповідності до вимог ст.ст. 216, 1057-1 ЦПК України, суд виходить з наступного. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 1057-1 ЦПК України, у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов'язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 2016 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю. Так, норми ст. 1057-1 ЦК України набрали чинності з 04.11.2012 року та з урахуванням принципу дії закону у часі поширюють свою дію на договори, які були укладені після 04.11.2012 року, а тому не можуть застосовуватись до відносин, які виникли на підставі оспорюваного договору договір №б/н від 14.10.2011 року, який був між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] до дії вказаних норм. За змістом ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, законом передбачено, що вимога про повернення коштів, переданих на виконання недійсного кредитного договору, за правилами реституції може бути пред'явлена лише стороні недійсного правочину. Таким чином, для застосування правових наслідків недійсності договору № SAMDN51000123903871 від 25.11.2013 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] доказуванню підлягає розмір грошових коштів, переданих банком позичальнику на виконання вказаного договору, проте матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження даного факту, зокрема відповідного розрахунку заборгованості, а з наявної у справі довідки про рух коштів неможливо обєктивно встановити наведені обставини. Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи відсутність належних доказів на підтвердження боргу позивача за кредитним договором № SAMDN51000123903871 від 25.11.2013 року підстави для застосування наслідків передбачених ст. 1057-1 ЦК України в даному випадку відсутні. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved