Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-16 00:00:00

До Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: вул.. Гришина, 6 смт. Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. В цьому будинку зареєстрованими є колишня дружина позивача [PERSON] та його донька [PERSON]. Рішенням Верхньодніпровського районного суду від 25 жовтня 2012 року було розірвано шлюб між позивачем та [PERSON]. Однак ще до розірвання шлюбу, приблизно з 2008 року, відповідачі стали мешкати в іншому місці. З того часу відносини вони не підтримують. У звязку з тим, що відповідачі залишаються зареєстрованими в будинку, позивач як власник майна не може в повному обсязі розпоряджатися своїм майном, в тому числі оформити субсидію тощо. У звязку з тим, що відповідачі більше року не проживають в житловому будинку, який належить позивачу, [PERSON] просив суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком № 6 по вул.. Гришина смт. Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Відповідач, [PERSON], звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та стягнення компенсації частини його вартості. В обґрунтування зустрічної позовної зазначено, що в період з 10 жовтня 1992 року до 25 жовтня 2012 року [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] В період шлюбу, а саме з 1993 до 1998 роки, вони з відповідачем побудували будинок за адресою: вул.Гришина,6 смт. Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. 5 січня 1999 року на імя колишнього чоловіка було видано свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок. В 2001 році на підставі рішення Дніпровської селищної ради № 81/2 від 1 серпня 1997 року на імя відповідача було видано державний акт ІІ-ДП № 051661 про право власності на земельну ділянку площею 0,08 га для обслуговування житлового будинку за адресою: вул.Гришина,6 смт. Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Окрім того за час шлюбу, а саме в 1998 році за спільні кошти було придбано автомобіль [NUMBER], а в 2003 році було придбано автомобільний [NUMBER]. На підставі вищевикладеного позивач за зустрічною позовною заявою просила суд в порядку поділу майна визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку з господарчими спорудами та ? частину земельної ділянки площею 0,08 га за адресою: вул.. Гришина, 6, смт. Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області; в порядку поділу майна стягнути з [PERSON] на її користь ? частину вартості автомобіля ВАЗ-21093 та причепу КРАЗ-8138. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги, зустрічний позов не визнав, проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечував. Суду пояснив, що в 2008 році відповідач вирішила жити окремо з іншим чоловіком та переїхала від нього разом з дітьми. На утримання дітей він платить аліменти. Він проти того, щоб донька та дружина користувалися його будинком. Позивач також підтвердив, що донька не має вільного доступу до його житла та може в ньому знаходитись лише з його дозволу, коли він вдома. Колишня дружина не має жодного права на частку будинку, оскільки не приймала участі в його будівництві. Будинок будував його батько, який на той час працював та отримував позики за місцем роботи для будівництва. Тому позивач вважає, що кошти на будівництво будинку були йому подаровані батьком. Майже весь час, коли будувався будинок дружина перебувала у декретній відпустці. Тих коштів, які вони разом заробляли не вистачило б на будівництво. Так само за кошти батька було придбано автомобіль та причіп, оскільки батько продав власний автомобіль. А тому вимоги [PERSON] позивач вважає необґрунтованими. Відповідач, [PERSON], в судовому засіданні первісний позов не визнала, проти задоволення позовних вимог заперечувала. Суду пояснила, що в 2008 році дійсно вона з дітьми пішла від чоловіка у звязку з постійними скандалами. Всі речі, які було придбано за час шлюбу вона лишила чоловіку. Вона та донька не мають вільного доступу до будинку. Також відповідач, [PERSON], підтримала зустрічний позов та просила суд задовольнити заявлені позовні вимоги. Суду пояснила, що будинок було побудовано за час шлюбу за їх спільні кошти. Відповідач не заперечувала, що батьки позивача їм допомагали, але вони допомагали не особисто позивачу, а їхній сімї. Так само за час шлюбу було придбано автомобіль та причіп, які позивач в добровільному порядку відмовляється розділити. Відповідач, [PERSON], в судовому засіданні позов не визнала, проти задоволення заявлених позовних вимог заперечувала. Суду пояснила, що з того часу як вона не проживає в будинку батько її не пускає до будинку, не надає ключі. Не пускав її навіть тоді, коли вона приходила з дитиною. Вона може потрапити до будинку лише з дозволу позивача та коли він вдома. Вона іншого житла не має, мешкає разом з мамою та хотіла би користуватися житлом, в якому вона зареєстрована, але батько їй перешкоджає. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Верхньодніпровський районний відділ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала заяву про розгляд справи без її участі (а.с.15). Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі обставини та відповідні до них правовідносини. 10 жовтня 1992 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.31). Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішення суду набрало законної сили (а.с.16). Рішенням виконавчого комітету Дніпровської селищної ради від 13 липня 1992 року № 35/2 [PERSON] було виділено земельну ділянку площею 0,07 га під будівництво індивідуального жилого будинку по вул.. Гришина № 6 (а.с.25). В період з 1993 року до 1998 рік на цій земельній ділянці було побудовано житловий будинок з господарчими спорудами, що підтверджується актом Державної технічної комісії по прийманню в експлуатацію індивідуального житлового будинку, господарських та побутових споруд (а.с.24). 4 січня 1999 року виконавчим комітетом Дніпровської селищної ради було прийнято рішення про видачу свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння по вул.. Гришина, 6 [PERSON] (а.с.23), а 5 січня 1999 року на підставі цього рішення [PERSON] було видано свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок (а.с.4). Право власності [PERSON] було зареєстровано в БТІ 12 січня 1999 року. Також 12 червня 2001 року на імя [PERSON] Дніпровською селищною радою було видано державний акт на право приватної власності на землю ІІ-ДП № 051661 на земельну ділянку площею 0,0744 га для обслуговування житлового будинку за адресою: вул.. Гришина, 6 смт. Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області (а.с.5). Судом також встановлено, що подружжя припинило шлюбні відносини ще в 2008 році і з того часу відповідач, [PERSON], не проживає разом з позивачем в будинку по вул.. Гришина, 6 смт. Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Цю обставини сторони визнали в судовому засіданні, а тому згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України вона не підлягає доказуванню. Так само судом встановлено, що за цією адресою зареєстрована [PERSON], [INFO], яка також з 2008 року не проживає в цьому будинку. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ч.1 ст. 405 Цивільного кодексу України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Згідно з ч.2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР до членів сімї належать дружина, діти і батьки. Судом встановлено, що [PERSON] була зареєстрована в будинку з 23 липня 1997 року (а.с.6-7), проте не проживає в будинку та не користується цим житлом з 2008 року саме через дії позивача, який перешкоджає їй у користуванні цим майном. Так в судовому засіданні позивач підтвердив, що він категорично проти того, щоб донька користувалася цим майном і він дозволяє приходити їй до будинку, лише коли він вдома та з його дозволу. Ці ж самі обставини підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON], які підтвердили, що відповідачі не мають ключів від будинку, а [PERSON] має можливість приходити в будинок лише з дозволу позивача. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] не користується житловим приміщенням, а саме, будинком по вул.. Гришина, 6 смт.Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області з поважних причин, у звязку з тим, що позивач перешкоджає їй у користуванні цим майном. Будь-яких обставин, які б свідчили про домовленість між позивачем та відповідачем [PERSON] щодо користування цим житлом, судом не встановлено. У звязку з чим суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання його колишньої дружини, [PERSON], такою, що втратила право користування житлом, суд приходить до таких висновків. Згідно зі ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В сімейному праві діє принцип презумпції спільності майна подружжя, тобто все майно нажите подружжям за час шлюбу вважається спільним, якщо не доведено, що це майно належало кожному з подружжя до одруження або ж одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування. В обґрунтування того, що земельна ділянка та житловий будинок з господарчими спорудами по вул.. Гришина, 6 смт. Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області є його особистим майном, позивач посилається на показання свідків та письмові докази. Так свідок [PERSON] суду показав, що будинок будував позивач разом із батьком. В їхні сімейні справи не втручався. Свідок [PERSON] суду показав, що [PERSON] отримали земельну ділянку. Батько позивача купляв все, брав кредит, наймав на роботу людей та за все платив. Свідок [PERSON] суду показала, що коли син, [PERSON], пішов вчитися, вони з батьком планували, щоб у нього був свій будинок. Збирали кошти, отримали земельну ділянку. Батько позивача брав за місцем роботи позики. Домовились, що вони з батьком будуть будувати будинок, а син з дружиною будуть збирати кошти на меблі, та внутрішнє оздоблення будинку. Коли будувався будинок, відповідач не працювала, оскільки знаходилась у декретній відпустці. Оцінюючи показання свідків, суд приходить до висновку, що дійсно, до шлюбу позивач отримав земельну ділянку по вул.. Гришина, 6 смт. Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Будівництво на цій земельній ділянці розпочалося в 1993 році, вже після реєстрації шлюбу. Свідки підтвердили, що батьки позивача приймали участь у будівництві будинку, проте жодних доказів того, що батьки позивача надавали будівельні матеріали та гроші на будівництво саме позивачу, а не його сімї, позивачем не надано. Оцінюючи в сукупності пояснення сторін та показання свідків, суд приходить до висновку, що будинок батьки позивача будували саме для сімї позивача, в інтересах сімї, оскільки на момент початку будівництва сторони вже були одружені, за час будівництва, в 1993 та 1995 роках у подружжя народилися спільні діти, [PERSON] та [PERSON], після закінчення будівництва позивач та відповідач разом з дітьми розпочали жити в цьому будинку. Жодних доказів на спростування встановлених судом обставин сторонами не надано. З цих саме підстав суд відхиляє доводи позивача про те, що вони з дружиною не могли побудувати будинок за власні кошти, оскільки він отримував невелику заробітну плату, а дружина взагалі знаходилась у відпустці по догляду за дітьми, тому що, як зазначалося вище, суд дійшов до висновку, що батьки позивача, допомагаючи в будівництві будинку, діяли в інтересах сімї позивача, а не в його особистих інтересах. Щодо письмових доказів, на які посилається позивач, а саме на квитанції та договори займу на імя батька позивача [PERSON], то суд також не приймає їх як доказ того, що придбані будівельні матеріали та отримані гроші були подаровані саме позивачу і те, що вони купувалися саме для будівництва будинку по вул.. Гришина, 6 смт.Дніпровське, оскільки в судовому засіданні сторони не заперечували, що до будівництва їх будинку, будувався також будинок брата позивача. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що житловий будинок з господарчими спорудами, розташований на земельній ділянці площею 0,0744 га для обслуговування житлового будинку за адресою: вул.. Гришина, 6 смт. Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області нажите подружжям за час шлюбу, а тому є його спільною сумісною власністю. При цьому суд відхиляє доводи позивача про те, що дружина не працювала під час будівництва, а тому не має права на це майно, оскільки згідно з ч. 2 ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. У звязку з чим суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки припинення права користування власником (співвласником) майном з підстав, на які посилається позивач, не передбачено чинним законодавством. А тому позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку не підлягає задоволенню. Окрім того, судом встановлено, що за час шлюбу подружжям [PERSON] будо придбано рухоме майно: автомобіль ВАЗ 21093, 1997 року випуску, д.з. 29609 АН (свідоцтво про реєстрацію ЯАА 341061 від 4 березня 1998 року) та причіп КРАЗ 8138, 1999 року випуску, д.з. 14753 АА (свідоцтво про реєстрацію ЯАА 697700 від 14 лютого 2003 року) (а.с. 54, 77). Оцінюючи докази, надані сторонами в сукупності з поясненнями сторін, суд також вважає недоведеним те, що придбане рухоме майно є особистим майном позивача, а саме те, що воно належало позивачу до одруження або ж одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про те, що спільним сумісним майном подружжя, яке підлягає розподілу є: житловий будинок з господарчими спорудами, розташований на земельній ділянці площею 0,0744 га для обслуговування житлового будинку за адресою: вул.. Гришина, 6 смт. Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області; автомобіль ВАЗ 21093, 1997 року випуску, д.з. 29609 АН (свідоцтво про реєстрацію ЯАА 341061 від 4 березня 1998 року) та причіп КРАЗ 8138, 1999 року випуску, д.з. 14753 АА (свідоцтво про реєстрацію ЯАА 697700 від 14 лютого 2003 року). Згідно з ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України (який діяв на момент виникнення правовідносин щодо порядку поділу майна) дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З урахуванням вищевикладеного,

Outcome: partial