Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

В червні 2014р. ПАТ «Дельта Банк» звернулось до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , в якому просило суд: - стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором № 49.4/88/05-Z від 04 серпня 2005р. (далі по тексту - кредитний договір) у сумі 78565,38 грн.; - в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 70,70 кв.м, що належить на праві власності відповідачу [PERSON] ; - стягнути пропорційно з відповідачів витрати по сплаті судового збору у розмірі 785,65 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 04 серпня 2005р. між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір (з урахуванням змін та доповнень внесеними додатковими угодами та договорами до нього), відповідно до п. 1.1 якого відповідачу був наданий кредит в сумі 35000,0 дол. США. 04 серпня 2005р. між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено іпотечний договір № 33/88/Z/Z-05 (далі по тексту - іпотечний договір) на забезпечення прийнятих на себе вказаним договором зобов`язань за рахунок зазначеного вище предмету іпотеки. Однак, відповідач [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, щомісячні платежі за договором і в термін, встановлений договором, не здійснюються, заборгованість не повертається. Укладанням правочинів, зокрема підписанням кредитного договору відповідачі підтвердили, що умови цих договорів їм відомі та зрозумілі, з Правилами, Правилами страхування та Програмою страхування та Тарифами банку та страхової компанії ознайомлені, їх приймають та погоджуються. Крім цього укладанням додаткових угод № 1 - № 5 позивач та відповідачі добровільно внесли відповідні зміни до кредитного договору, а додатковими угодами № 1 - № 3 - до іпотечного договору. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 15 липня 2014р. відкрито провадження по справі. У березні 2015р., в порядку ст. 123 ЦПК України, в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017р. відповідачем [PERSON] було подано зустрічну позовну заяву про визнання кредитного договору недійсним. На думку, зустрічного позивача, умови надання кредиту в іноземній валюті без отримання індивідуальної банківської ліцензії є протизаконними, а отже укладений кредитний договір є недійсним з моменту укладення. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 вересня 2018р. прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов, та призначено справу в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 січня 2019р., у зв`язку з смертю відповідача [PERSON] , в якості його правонаступників до справи було залучено його сина - [PERSON] та дружину померлого - [PERSON] , які 23 березня 2018р., які звернулися до Третьої київської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини та відповідно її прийняли. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2019р. було залученого до участі у справі нового кредитора ТОВ «Лекс Навігатор», як правонаступника ПАТ «Дельта Банк», у зв`язку з віднесенням ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних та його ліквідацією (виведенням з ринку) і укладенням 21 лютого 2019р. між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Лекс Навігатор», за результатами проведених уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відкритих торгів (аукціону) договору № 1179/К купівлі-продажу майнових прав за кредитним договором та договору відступлення права вимоги за іпотечним договором. Згідно з наданих до суду позивачем вимоги, заяви, розрахунку заборгованості за кредитним договором та підтверджуючих документів станом на момент ліквідації банку та проведення електронних торгів (аукціону) - 21 лютого 2019р. дійсний розмір заборгованості відповідачів перед позивачем становить 358294,05 грн. та складається з: - суми заборгованості за кредитом: 6252,74 дол. США, еквівалент 169371,49 грн., - суми заборгованості за відсотками: 2616,16 дол. США, еквівалент 70865,40 грн., - пені: 61173,28 грн.; - штрафу за порушення умов договору: 56883,88 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2019р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. До судового засідання сторона первісного позивача/зустрічного відповідача подала на адресу суду клопотання про розгляд справи у відсутності свого представника, заявлені первісні позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з підстав зазначених в позові, просила суд первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідачі за первісним позовом, про час і місце судового розгляду оповіщалися у встановленому законом порядку належним чином неодноразово, у судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили. При цьому первісний відповідач/ позивач за зустрічним позовом [PERSON] , зловживаючи своїми процесуальними правами, протягом розгляду справи в суді, дев`ять разів оскаржував ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 15 липня 2014р. про відкриття провадження по справі в апеляційному порядку, та тричі в касаційному порядку. Крім того, відповідач за первісним позовом [PERSON] не повідомив суд про смерть іншого відповідача - свого батька [PERSON] . Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позови, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що первісний позов про стягнення заборгованості за кредитним договором; звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним слід відмовити, з наступних підстав. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, відповідно до умов укладеного кредитного договору, [PERSON] був наданий ВАТ «Кредитпромбанк» (правонаступником якого був ПАТ «Дельта Банк») кредит в сумі 35000,0 дол. США, з забезпеченням прийнятих на себе вказаним договором зобов`язань за рахунок зазначеного предмету іпотеки а саме: квартири [ADDRESS] , загальною площею 70,70 кв.м. Також, судом встановлено, що 04 серпня 2005р. між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] (правонаступниками якого є спадкоємці за законом першої черги: [PERSON] , [PERSON] ), в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] перед банком по кредитному договору на суму кредитних коштів, укладено іпотечний договір, за умовами якого [PERSON] передав в іпотеку квартиру [ADDRESS] , загальною площею 70,70 кв.м. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Судом встановлено, що позичальник [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором не виконує, станом на 12 травня 2014р. сума заборгованості становить 6776,48 дол. США, що є еквівалентом на зазначену дату - 78565,38 грн. та складається з заборгованості за кредитом - 6252,74 дол. США, відсотків за користування кредитними коштами - 523,74 дол. США. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позичальник [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором не виконує, а отже з нього на користь кредитора підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у розмірі 6776,48 дол. США, що є еквівалентом на 12 травня 2014р. - 78565,38 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Частинами 1, 2 ст. 35 вказаного Закону передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. З, урахуванням викладеного, враховуючи те, що судом встановлено невиконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, суд приходить до висновку, що вимога первісного позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу на прилюдних торгах, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону підлягає задоволенню. Стосовно вимог зустрічного позову, то він не підлягає задоволенню з наступних підстав. Звертаючись до суду з вказаним зустрічним позовом, позичальник [PERSON] (зустрічний позивач) зазначав, що кредитний договір повинен бути визнаний недійсним судом на підставі ст. ст. 203, 215, 227 ЦК України, оскільки він суперечить ст. 99 Конституції України ст. ст. 2, 35 Закону України «Про банки та банківську діяльність», а також в порушення Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. У ч. 3 ст. 533 ЦК України зазначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. За змістом ч. 2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно з положеннями ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України). Згідно зі ст. ст. 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та Глави 2 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій (затвердженого постановою Правління НБУ від 17 липня 2001р. за № 275) банки мають право здійснювати кредитні операції в іноземній валюті на території України на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Пунктом 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, передбачено право банку на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) здійснювати валютні операції, в т.ч. надавати кредити у іноземній валюті фізичним особам, та відповідно вимагати виконання зобов`язання в іноземній валюті. Посилання позивача на відсутність у банку індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, як на підставу для задоволення позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору не ґрунтуються на законі, як і не ґрунтується на вимогах закону твердження сторони зустрічного позивача, що банк не мав права надавати кредит в іноземній валюті, а саме в доларах США, а позичальник виконувати свої зобов`язання за кредитним договором в іноземній валюті. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 17 Постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 р., правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюваним. Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування. Відповідно до роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 10 Постанови № 5 від 30 березня 2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст. ст. 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог п. 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 р. № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 цього Декрету, який передбачав на час спірних правовідносин наявність індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У п.п. «в», «г» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, зазначено, що індивідуальної ліцензії потребує така операція, як надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Чинним законодавством не визначено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Враховуючи, що банком (кредитором) було підтверджено отримання у встановленому законом порядку банківської ліцензії (генеральна) та письмового дозволу НБУ, станом на час укладання кредитного договору, суд приходить до висновку, що банк мав право на здійснення валютних операцій та укладання кредитних договорів в іноземній валюті, при цьому наявності в уповноваженому банку індивідуальної ліцензії на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції не потребується, а тому зустрічний позов слід залишити без задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача за первісним позовом [PERSON] на користь позивача за первісним позовом ТОВ «Лекс Навігатор» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 785,65 грн. Крім того, з відповідачів за первісним позовом: [PERSON] , [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 121,8 грн. з кожного.

Outcome: approved