Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

В січні 2015 року ТОВ «Запоріжжя-Авто» звернулося до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] в якому просило стягнути з відповідача на користь товариства матеріальну шкоду в розмірі 212 643,88 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] перебував з товариством у трудових відносинах та з 02.04.2014 року працював на посаді завідуючого магазином запасних запчастин. Оскільки його робота пов'язана з прийманням на зберігання та продажем товарно-матеріальних цінностей з ним був укладений договір про повну матеріальну відповідальність. З 09.07.2014 року без поважної причини відповідач не з'являвся на своєму робочому місці. У зв'язку з тривалою відсутністю відповідача на підставі наказу по підприємству була проведена інвентаризація, про що складено Протокол засідання інвентаризаційної комісії від 30.09.2014 року. В результаті інвентаризації встановлена нестача товарно-матеріальних цінностей на суму 212 643,88 грн. (без ПДВ). Відповідач повідомлявся про проведення інвентаризації, проте участі в її проведенні не взяв, пояснень не надавав, на контакт в подальшому не виходив, як наслідок товариство звернулося до суду. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити повністю. Генеральний директор товариства додатково повідомив, що доступ до магазину №4 мав лише [PERSON], він його відкривав, закривав, ставив на охорону. Лише він мав ключі від магазину та коди сигналізації. В день коли відповідач не вийшов на роботу, зранку магазин відчинявся, що свідчить про умисне завдання збитку товариству, можливо це пов'язане з матеріальними претензіями працівника з приводу компенсації за невикористані відпустки. Відповідач [PERSON] та його представник не визнали позовні вимоги посилаючись на те, що відповідач попередньо працював в товаристві на посаді начальника групи закупівлі і оптового продажу запчастин та в подальшому лише тимчасово виконував обов'язки завідуючого магазином, де власне виконував всю роботу. А відтак договір на повну матеріальну відповідальність з ним укладено незаконно, він не може нести відповідальність за встановлену позивачем нестачу товарно-матеріальних цінностей. У зв'язку з чим просили відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у судовому розгляді, з'ясувавши фактичні обставини, що мають значення для справи, перевіривши їх доказами з огляду на їх достатність та взаємозв'язок, суд дійшов наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом та не оспорюється сторонами, [PERSON] з 2006 року працював на товаристві ЗАТ «Запоріжжя-Авто», з квітня 2007 року з посади інженера 1 категорії був переведений на посаду начальника групи закупівлі і оптового продажу запчастин (а.с.90). За період роботи [PERSON] ЗАТ «Запоріжжя-Авто» було реорганізовано в ТОВ «Запоріжжя-Авто», а з ним було укладено два договори про повну матеріальну відповідальність - 01.09.2011 року, як з касиром (а.с.10) та 30.06.2012 року, як з завідуючим магазином №4 (а.с.89). 09.07.2014 року відповідач на роботу не вийшов та в подальшому на товаристві не з'являвся. Ключі від магазину передав через знайомого, трудову книжку не отримував, за нею не звертався. Судом встановлено, що [PERSON] 02.04.2010 року звертався до генерального директора товариства із заявою про переведення його з посади начальника відділу на посаду завідуючого магазину №4 (а.с.84). Наказом по товариству №09/К-00125 від 02.04.2010 року [PERSON] було переведено на посаду завідуючого магазину. Копія наказу про переведення, що подана з позовною заявою (а.с.9) не відповідає оригіналу (а.с.79), так в копії відсутні підстави переведення, в оригіналі на відміну від копії вказано, що працівник переводиться на посаду постійно. В обох випадках з наказом про переведення працівника не ознайомлювали. Незважаючи на розбіжності, і як це вбачається із заяви на переведення (а.с.84), заяв про надання відпусток (а.с.85-87), особової картки (а.с.90) [PERSON] був ознайомлений з умовами праці на посаді завідуючого магазину на яку був переведений та з 02.04.2010 року приступив до роботи та виконував обов'язки за вказаною посадою. Відповідач, як з касир 01.09.2011 року укладав з товариством договір б/н про повну матеріальну відповідальність, проте не обіймав на товаристві такої посади. Відповідно до п.1 договору №47-з від 30.06.2012 року [PERSON], як завідуючий магазином взяв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення зберігання ввірених йому матеріальних цінностей і грошових коштів. Наказом по товариству №75 від 07.08.2014 року у зв'язку з тривалою відсутністю матеріально відповідальної особи та у зв'язку із їх зміною була призначена інвентаризація в магазинах №4 та №12. Протоколом засідання інвентаризаційної комісії від 30.09.2014 року по результатах проведення була встановлена недостача товарно-матеріальних цінностей по магазину №4 та магазину №12 в розмірі 212643,88 грн. Відповідно до ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Відповідно з п.1 ч.1 ст.134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема, і у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до ч.1 ст.153-3 КЗпП України, розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. Провівши інвентаризацію наявних товарно матеріальних цінностей в магазинах №4 та №12 на підставі даних бухгалтерського обліку, товариство встановило розмір шкоди, завданої [PERSON] Проте з такими доводами та розрахунками погодитися неможливо, оскільки товариством не надано відомостей про те, що товарно-матеріальні цінності, згідно даних бухгалтерського обліку передавалися [PERSON] для зберігання чи інших цілей. З наказу №75 від 07.08.2014 року вбачається, що інвентаризація в магазинах товариства проводилась на підставі, діючої на час проведення, інструкції по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків, затвердженої наказом Міністерства фінансів України №69 від 11.08.1994 року (надалі - «Інструкція»). Матеріальна відповідальність працівника може наступати за дотримання усіх умов визначених главою ІХ КЗпП України, зокрема власник, відповідно до ст.131 КЗпП України зобов'язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Згідно п.3 Інструкції, проведення інвентаризації є обов'язковим, зокрема, перед складанням річної бухгалтерської звітності, та при зміні матеріально відповідальних осіб (на день прийому-передачі справ). Як вбачається з матеріалів справи, інвентаризація, основним завданням, якої є установлення лишку або нестачі цінностей і коштів, з 2010 року по магазину №4 не проводилася, вона не проводилася і в момент переведення [PERSON] на посаду завідуючого магазина №4, приступання його до роботи. Відповідно до ст.138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. За вказаних обставин, встановлення розміру збитків та віднесення їх у вину відповідача є невірним, оскільки на товаристві не було забезпечено належних умов, необхідних для нормальної роботи і забезпечення повного збереження майна. Позивачем в судовому засіданні протилежного не доведено. До всього, загальна сума нестачі товарно-матеріальних цінностей встановлена позивачем за двома магазинами №4 та №12, проте до суду не надано відомостей про матеріальну відповідальність відповідача за товарно-матеріальні цінності, що зберігалися в магазині №12. Відповідно запису в трудовій книзі відповідача, останній переводився на посаду саме завідуючого магазином №4(а.с.88). Згідно ст.61 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову. Приписами ЦПК України встановлено, що цивільний судовий процес здійснюється на засадах змагальності та рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. При цьому принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони, покладання на них відповідальності за доведеність їхніх вимог чи заперечень; вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав. Розглянувши дану цивільну справу за участю усіх зацікавлених осіб, у рамках заявлених вимог, на основі дотримання принципів диспозитивності, змагальності і справедливості судочинства, всебічного та повного дослідження обставин справи, перевірки їх наданими сторонами доказами, оцінивши їх у сукупності, виконавши вимоги процесуального закону, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed