Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

До Деснянського районного суду м. Києва надійшла позовна заява Заступника керівника Київської місцевої прокуратури №3, в інтересах держави в особі позивача Київської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Подільський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А., про визнання недійсним акту про проведення електронних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціону), визнання спадщини відумерлою та витребування майна. Позов мотивований тим, що Київською місцевою прокуратурою №3 під час здійснення нагляду за додержанням законності під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №42017101030000144 від 25.10.2017р. за ч. 4 ст. 190 КК України, встановлено факт незаконної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] . Як було встановлено досудовим розслідуванням, після смерті [PERSON] залишилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] ., яка належала їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 10.07.2015р. Деснянською районною в м. Києві державною адміністрацією на підставі розпорядження №280 від 10.07.2015р. Разом з тим, після смерті [PERSON] спадкоємці із заявами про прийняття спадщини у встановлений законом порядку не звертались та спадкова справа не заводилась. Таким чином, посилаючись на положення ст. 1277 ЦК України, заявник вважає, що спадщину, яка залишилась після смерті [PERSON] , необхідно визнати відумерлою, а тому звернувся до суду з даною заявою. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27.04.2018 року було відкрито провадження по справі. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позов та просила його задовольнити посилаючись на обставини викладені в позові. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову посилаючись на те, що у прокуратури відсутні підстави звернення з позовом до суду, враховуючи, що повідомлення Київської міської ради та подання позову до суду відбулось в один день. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином, про день, час та місце розгляду справи. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. В ході розгляду справи, встановлено, що квартира [ADDRESS] на підставі розпорядження органу приватизації №280 Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 10.07.2015 приватизована на ім`я [PERSON] (а.с.8,9). Відповідно до актового запису про смерть від 18.01.2017 року №1222 [PERSON] , 1951 року народження, померла у віці 65 років приблизно 25 грудня 2016 року (а.с.20). Щодо посилання представника відповідача, про відсутність підстав у прокуратури для звернення до суду з вказаним позовом, слід зазначити наступне. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України). Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права. ЄСПЛ звертав увагу на те, що підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, § 35). Відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру», у редакції, що діяла станом на 28.08.2018 року, представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії. Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України: прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (частина четверта статті 56). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18). Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що і в судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. пункт 35 постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18). Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган. Системне тлумачення частини четвертої статті 56 ЦПК України й абзацу першого частини третьої статті 23 Закону дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. З огляду на викладене, доводи представника відповідача про відсутність підстав для звернення прокурора з позовом є необґрунтованими. В позовній заяві прокурор обґрунтовував порушення інтересів держави у суді, визначив орган, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, та вказав, у чому полягає бездіяльність зазначеного органу щодо захисту законних інтересів держави, а саме, що орган місцевого самоврядування - Київська міська рада, всупереч покладених на неї завдань щодо звернення до суду із заявою про визнання спадщини після смерті [PERSON] відумерлою, не вжила заходи для усунення порушень, вказаних у позовній заяві, враховуючи, що поховання тіла [PERSON] відбувалось за рахунок держави, що підтверджується листами Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи від 06.01.2017р. Тому немає підстав, які б унеможливлювали розгляд позовної заяви. Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Частиною першою ст. 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.01.2018р. встановлено, що 11.09.2017р. право власності на спірну квартиру зареєстрована за [PERSON] на підставі договору іпотеки, укладеного із [PERSON] (іпотекодавцем), посвідченого 14.07.2017р. приватним нотаріусом КМНО Апатенко М.А. за реєстровим №518, рішенням про державну реєстрацію від 18.09.2017р. індексний номер 37118510. Згідно п.1.1 Договору Іпотеки, цим договором забезпечується виконання зобов`язання, що виникло у [PERSON] на підставі договору позики від 01.11.2016р. укладеного між [PERSON] та [PERSON] на суму 265000,00 грн. Відповідно до п.1.2 договору, вказана спірна квартира належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва від 14.07.2017 за реєстровим номером 516, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Апатенко М.А. Право власності на яке зареєстроване відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 92033822, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 702193580000, номер запису про право власності 21401411 від 14.07.2017р. сформованого державним реєстратором Апатенко М.А. (а.с.46-51). Згідно копії свідоцтва, посвідченого 14.07.2017р. приватним нотаріусом КМНО Апатенко М.А., останній посвідчив, що [PERSON] належить на праві власності майно, що складається з квартири [ADDRESS], загальною площею 51,2кв.м та житловою площею 30,6кв.м, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , яке придбане [PERSON] за 260000,00 грн., що раніше належало [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності (а.с.40). Вказане свідоцтво посвідчено на підставі акту про проведення електронних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 23.12.2016р.(а.с.40). Відповідно до копії акту про проведення електронних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 23.12.2016р., затвердженого начальником Подільського районного відділу державної виконавчої служби м.Києва ГТУЮ у м. Києві М`ягким В.Я., реалізація квартири [ADDRESS] проводилась 14.11.2016р. Державним підприємством «СЕТАМ», реалізаційний номер лоту 178321 (а.с.41,42). Згідно листа ДП «СЕТАМ» від 22.01.2018р., відповідно до протоколу проведення електронних торгів №209353 під реєстраційним номером лота 178321 здійснювалась реалізація картриджа до принтера CENON FX 10. Проведення електронних торгів з реалізації лота 178321 було призначено на 04.11.2016 року з 09-00 до 18-00. У зв`язку з ненадходженням цінових пропозицій від жодного учасника, електронні торги з реалізації лота 178321 не відбулися, що підтверджується відповідним протоколом (а.с.57-58, 59). В рамках досудового розслідування кримінального провадження, встановлено, що згідно інформації Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у м. Києві №997 від 18.01.2018р., перевіркою даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень, виконавчих проваджень по яким боржником є [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] на виконанні у відділі не перебували та на виконанні не надходили (а.с.60) Позовні вимоги про визнання недійсним акту про проведення електронних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна та свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, задоволенню не підлягають з таких підстав. За загальним правилом, встановленим частиною першою статті 216 ЦК України, наслідком недійсності правочину є двостороння реституція, відповідно до якої кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. В абзацах 1, 2, 3 пункту 10 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено судом, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша стаття 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. З огляду на викладене, вимога прокурора про витребовування квартири є ефективним і достатнім способом захисту порушеного права, який забезпечує повністю відновлення порушеного права власника, у якого вибуло майно із володіння поза його волею, а отже відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи. Застосування у спірних правовідносинах речово-правового механізму повернення майна (віндикації) забезпечить захист прав та інтересів не тільки територіальної громади, а й добросовісних набувачів, які є також учасниками цивільного обороту. В іншому разі для широкого кола добросовісних набувачів, які виявили при укладенні договорів добру волю, розумну обачність, буде існувати ризик неправомірної й несправедливої втрати майна. Така незахищеність прав добросовісних набувачів суперечить Конституції України та свободі договору. У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину. Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Враховуючи ту обставину, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала на праві власності [PERSON] , що померла ~ [INFO] у віці 65 років, вибула із її власності за її життя поза її волею, суд приходить до висновку, що наявні правові підстави для її витребовування. Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника, а за їх відсутності - до органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Відповідно до положень частини першої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. У разі якщо на об`єкті нерухомого майна на момент відкриття спадщини знаходиться рухоме майно, що входить до складу спадщини, таке рухоме майно переходить у власність територіальної громади, якій передано нерухоме майно. Заява про визнання спадщини відумерлою може також бути подана кредитором спадкодавця, а якщо до складу спадщини входять земельні ділянки сільськогосподарського призначення - власниками або користувачами суміжних земельних ділянок. У такому разі суд залучає до розгляду справи органи місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини та/або за місцезнаходженням нерухомого майна, що входить до складу спадщини. Особи, які мають право або зобов`язані подавати заяву про визнання спадщини відумерлою, мають право на одержання інформації з Спадкового реєстру про заведену спадкову справу та видане свідоцтво про право на спадщину. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Згідно листа П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори від 15.01.2018 року, спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась. Враховуючи відсутність спадкоємців після смерті [PERSON] за заповітом і за законом та право на визнання спадщини відумерлою у зв`язку зі спливом одного року з часу відкриття спадщини, суд дійшов висновку про те, що квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , є відумерлою спадщиною, що відкрилась після смерті [PERSON] , оскільки вибула із власності поза її волею, іншим шляхом, а отже, на момент відкриття спадщини після його смерті квартира входила до складу спадщини. За таких підстав прокурор має право в інтересах держави витребувати вказану квартиру із чужого незаконного володіння на підставі статті 388 ЦК України у поєднанні із вимогами статті 1218 ЦК України на користь територіальної громади міста Києва. З огляду на викладене, та враховуючи межі позовних вимог, суд вважає таким, що підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання спадщини у вигляді квартири [ADDRESS] відумерлою та витребування у [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва спірної квартири. За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на часткове задоволення позовних вимог, з [PERSON] та [PERSON] на користь Київської міської прокуратури підлягають стягненню в рівних частинах понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 19313,88 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial