Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-19 00:00:00

В червні 2019 року позивач [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до Національної академії прокуратури України (далі по тексту - відповідач, НАПУ) про визнання незаконними та скасування наказів, зобов`язання призначити на посаду. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач працює в Національній академії прокуратури України з 18.05.2016 року. Починаючи з 12.09.2016 року на посаді начальника відділу підготовки прокурорів з підтримання публічного обвинувачення в суді, а з 22.09.2018 року на посаді начальника відділу підготовки прокурорів з підтримання публічного обвинувачення в суді інституту підвищення кваліфікації прокурорів НАПУ. Наказом Генерального прокурора України від 14.01.2019 року № 3ш було затверджено нову структуру НАПУ та новий штатний розпис НАПУ. Згідно із вказаним наказом, структурний підрозділ, в якому працювала позивач, був переміщений із структури інституту підвищення кваліфікації до структури інституту спеціальної підготовки НАПУ зі зміною в назві сполучника «в» на сполучник «у». Цим же наказом Генерального прокурора України від 14.01.2019 року № 3ш було змінено штатний розпис НАПУ та збільшено штатну чисельність на 42 одиниці. 04.02.2019 року позивачка подала директору НАПУ заяву про призначення її на посаду начальника відділу підготовки прокурорів з підтримання публічного обвинувачення у суді інституту підготовки. Разом із тим, 06.03.2019 року позивачці було надано попередження про вивільнення у зв`язку із скороченням штату працівників з 06 травня 2019 року відповідно до ст. 42, 49-2 КЗпП України із наданням списку вакантних посад станом на 05.03.2019 року. В подальшому, 06.03.2019 року на посаду начальника відділу підготовки прокурорів з підтримання публічного обвинувачення у суді інституту підготовки було призначено іншу особу. Як зазначала позивач, вона під тиском посадових осіб відповідача та під загрозою втрати роботи, погодилась на призначення на посаду старшого викладача. Наказом ректора НАПУ від 26.04.2019 року № 116-к з 06.05.2019 року позивача було звільнено з посади начальника відділу підготовки прокурорів з підтримання публічного обвинувачення в суді інституту підвищення кваліфікації прокурорів НАПУ та призначено на посаду старшого викладача відділу підготовки прокурорів з підтримання публічного обвинувачення у суді інституту спеціальної підготовки НАПУ. Крім того, наказом ректора НАПУ від 05.03.2019 року № 31-од позивачку було, на її думку, безпідставно притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Так, позивач зазначала, що попередження про вивільнення у зв`язку із скороченням штату працівників, яке було надано їй 06.03.2019 року містить недостовірну інформацію, оскільки наказом Генерального прокурора України від 14.01.2019 року № 3ш скорочення штату не передбачалось та не відбулось. А тому, не було підстав для звільнення позивача з посади у зв`язку із скороченням штату. Окрім того, відповідач, в порушення ч. 2 ст. 49-4 КЗпП України не надавав профспілковій організації інформації про майбутню реорганізацію, що потягла скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці. Також позивач вказувала, що відповідачем не було здійснено у жодній належній формі порівняння кваліфікації та продуктивності праці позивачки та особи, яку було призначено на посаду начальника відділу підготовки прокурорів з підтримання публічного обвинувачення у суді інституту спеціальної підготовки НАПУ, передбачені нормами ст. 42 КЗпП України. Також, при прийнятті рішення про непризначення позивачки та призначення [PERSON] на посаду начальника відділу не були виконані вимоги Положення про атестацію працівників Національної академії прокуратури України в частині проведення позачергової атестації при призначенні на посаду. Щодо вимог про скасування наказу відповідача від 14.03.2019 року № 75-к про притягнення до відповідальності позивач зазначала наступне. Так, листом ректора НАПУ № 07/2/278 від 25.02.2019 року позивачку було призначено контактною особою для спілкування із запрошеною ректором Академії суддею Шевченківського районного суду міста Києва [PERSON] для організації та забезпечення її участі у проведенні навчального заняття з підтримання публічного обвинувачення в суді, призначеного на 01.03.2019 року. На виконання вказаного листа позивачка вимушено була відсутня 01.03.2019 року на частині заняття з прокурорами місцевих прокуратур, які здійснюють представництво інтересів держави в суді, на тему «Пробація під час судового розгляду кримінального провадження», що за розкладом передбачено з 09:00 по 10:20 год., яке позивач мала проводити згідно з Розкладом занять. Позивач зазначала, що вона вимушено запізнилась на заняття на 45 хвилин, проте змогла донести зміст матеріалу за темою, що підтверджується також і поясненням старости потоку 3.2. [PERSON] . Вказане запізнення позивача було спричинено тим, що суддя Шевченківського районного суду міста Києва [PERSON] також прибула на заняття із запізненням у зв`язку із великими заторами. Про свою відсутність на частині заняття позивачка повідомила директора інституту підвищення кваліфікації прокурорів НАПУ [PERSON] 04.03.2019 року. Позивач відзначала, що зниження якості навчального процесу не відбулось, оскільки вона надала слухачам весь матеріал за темою заняття після 09:45 год. та протягом перерви після заняття. При вирішенні питання про притягнення відповідача до дисциплінарної відповідальності відповідачем не було відібрано у позивача письмових пояснень в порушення ст. 149 КЗпП України. Окрім того, при проведенні службової перевірки позивачкою було заявлено відвід членам комісії. А також, вказана службова перевірка була проведена формально та без дослідження всіх обставин порушення трудової дисципліни. Посилаючись на викладене, позивач просила суд визнати незаконним та скасувати наказ ректора НАПУ від 06.03.2019 року № 70-к про призначення на посаду начальника відділу підготовки прокурорів з підтримання публічного обвинувачення у суді інституту спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України. Зобов`язати відповідача призначити позивачку на посаду начальника відділу підготовки прокурорів з підтримання публічного обвинувачення у суді інституту спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України. Визнати незаконним та скасувати наказ ректора Національної академії прокуратури України від 14.03.2019 року № 75-к про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] . Допустити негайне виконання судового рішення в частині призначення позивачки на посаду начальника відділу підготовки прокурорів з підтримання публічного обвинувачення у суді інституту спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України. Ухвалою суду від 18.06.2019 року було відкрито позовне провадження у справі та призначено справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін для розгляду справи по суті на 01.08.2019 року. 09.07.2019 року від відповідача надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача позов не визнав та заперечував проти його задоволення. При цьому зазначав, що дійсно наказом Генерального прокурора України від 14.01.2019 року № 3ш було затверджено структуру і штатний розпис НАПУ. При цьому, в новому штатному розписі було скорочено деякі посади, в тому числі і посаду, яку обіймав [PERSON] . Користуючись статтею 42 КЗпП України, а також правом роботодавця при проведенні звільнення в межах однорідних професій і посад провести перегрупування працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, наказом ректора, з урахуванням порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації позивачки та [PERSON] , останнього було призначено на посаду начальника відділу підготовки прокурорів з підтримання публічного обвинувачення у суді інституту спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України. При змінах в штатному розписі НАПУ, посада, яку обіймала позивач, також була відсутня. Фактично ліквідації підприємства не відбулось, проте відбулись зміни в організації виробництва і праці. При цьому позивача було повідомлено про це та запропоновано посаду, на яку вина погодилась. Окрім того, вважав, що притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності також було проведено із дотриманням вимог закону. При цьому, позивачка надавала письмові пояснення з приводу відсутності на занятті, оформивши такі пояснення заявою від 12.03.2019 року. Жодних порушень законодавства під час притягнення позивачки до відповідальності відповідачем допущено не було. 23.07.2019 року від позивача надійшла заява про невиконання відповідачем обов`язку щодо направлення позивачу копій доказів, які долучені до відзиву на позовну заяву. 30.07.2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив, а також клопотання про витребування доказів. 31.07.2019 року від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. 01.08.2019 року від позивача надійшла заява про невиконання відповідачем процесуальних обов`язків, а саме щодо надання заяви свідка в порядку ст. 93 ЦПК України. 01.08.2019 року розгляд справи було відкладено на 27.09.2019 року у зв`язку із неявкою відповідача, а також необхідністю витребування додаткових доказів по справі за клопотанням позивача. 13.08.2019 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив позивача. При цьому, відповідачем було надано відповідь на поставлені позивачем йому питання як свідку в порядку ст. 93 ЦПК України, а також надано докази направлення копій документів, долучених до відзиву представникові позивача. 20.08.2019 року від відповідача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 01.08.2019 року. 16.09.2019 року від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із відпусткою представника. 27.09.2019 року від ректора НАПУ [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника академії. Ухвалою суду від 27.09.2019 року було залучено до участі у справі [PERSON] як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет у спору на стороні відповідача. Розгляд справи було відкладено на 23.10.2019 року. 21.10.2019 року від [PERSON] надійшла заява про залучення його до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача. 23.10.2019 року від представника відповідача надійшли відповіді на запитання позивача. 23.10.2019 року розгляд справи було відкладено на 13.12.2019 року у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному. 09.12.2019 року від позивача надійшло клопотання про долучення додаткових доказів по справі. Ухвалою суду від 13.12.2019 року було задоволено заяву представника позивача та викликано як свідка [PERSON] . Розгляд справи було відкладено на 20.02.2020 року. 17.02.2020 року від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням представника академії на лікарняному. В судовому засіданні 20.02.2019 року позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили суд про їх задоволення. Відповідач в судове засідання 20.02.2019 року не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. В судовому засіданні третя особа [PERSON] заперечував проти позову, вважав, що підстав для скасування наказу про його призначення на посаду немає. Окрім того, зазначав, що станом на час розгляду справи дисциплінарне стягнення, яке накладене на позивача, уже знято. В судовому засіданні 20.02.2019 року, допитана як свідок [PERSON] , яка є співробітником НАПУ, надала пояснення, що в результаті прийняття наказу Генерального прокурора України від 14.01.2019 року № 3ш, відбулась зміна структури і штату НАПУ, в результаті яких було звільнено ряд працівників академії. При цьому кадровик академії [PERSON] неодноразово зазначав, що ректор не бачить на посаді начальника відділу [PERSON] . При призначенні працівників були проігноровані положення про атестацію. Також зазначала, що 01.03.2019 року позивачка просто переплутала розклад, а тому і запізнилась на заняття. Від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення судового засідання. Разом із тим, з огляду на положення ч. 4 ст. 223 ЦПК України, оскільки неявка представника відповідача в судове засідання є повторною, суд дійшов до висновку про відхилення поданого клопотання. Окрім того, в своїй заяві від 27.09.2019 року відповідач просив суд розглядати справу за його відсутності. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 18.05.2016 року працювала на посаді начальника відділу підготовки прокурорів з підтримання публічного обвинувачення в суді Національної академії прокуратури України (наказ від 17.05.2016 року № 745к), а з 28.03.2018 року на посаді начальника відділу підготовки прокурорів з підтримання публічного обвинувачення в суді Інституту підвищення кваліфікації прокурорів НАПУ (наказ від 28.03.2018 року № 181-к). Наказом Генерального прокурора України від 14.01.2019 року № 3ш було затверджено нову структуру НАПУ та новий штатний розпис НАПУ. Згідно із вказаним наказом, було введено в штатний розпис відділ підготовки прокурорів з підтримання публічного обвинувачення у суді в складі Інституту спеціальної підготовки. Та в новому підрозділі було скорочено одну посаду заступника начальника відділу. Наказом ректора НАПУ від 21.01.2019 року № 4-од, було введено в дію структуру та штатний розпис. 04.02.2019 року позивачка написала ректору НАПУ заяву про призначення її на посаду начальника відділу підготовки прокурорів з підтримання публічного обвинувачення у суді інституту спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України. 06.03.2019 року відповідачем було складено повідомлення [PERSON] про вивільнення з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників 06.05.2019 року. Та запропоновано список вакантних посад станом на 05.03.2019 року. 12.03.2019 року позивачем було написано заяву ректору НАПУ, в якій вона зазначала, що 06.03.2019 року їй було вручено повідомлення про вивільнення у зв`язку із скороченням штату працівників. 04.02.2019 року було зареєстрована заява [PERSON] про призначення її на посаду начальника відділу. Зазначала, що порушення її трудових прав буде оскаржувати до суду та у випадку, якщо станом на 06.05.2019 року буде відсутнє відповідне чинне судове рішення, вимушена прийняти призначення на посаду старшого викладача відділу. Згідно із наказом ректора НАПУ від 26.04.2019 року № 116-к з 06.05.2019 року позивача було призначено на посаду старшого викладача відділу підготовки прокурорів з підтримання публічного обвинувачення у суді інституту спеціальної підготовки НАПУ у зв`язку із зміною структури та штатного розпису НАПУ. Позивач зазначала, що вона під тиском посадових осіб відповідача та під загрозою втрати роботи, погодилась на призначення на посаду старшого викладача. Окрім того, зазначала, що при її звільненні та призначенні на нову посаду було порушено вимоги трудового законодавства. Судом встановлено, що 06.03.2019 року наказом ректора НАПУ № 70-к [PERSON] було призначено на посаду начальника відділу підготовки прокурорів з підтримання публічного обвинувачення у суді інституту спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України. Окрім того, 22.02.2019 року та 01.03.2019 року згідно із службовими записками начальника відділу кадрової і мобілізаційної підготовки [PERSON], було проведено порівняльний аналіз кваліфікації працівників академії [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року N 9, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). Відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Із матеріалів справи вбачається, що згідно з наказом Генерального прокурора України від 14.01.2019 року № 3ш було затверджено нову структуру НАПУ та новий штатний розпис НАПУ та було введено в штатний розпис відділ підготовки прокурорів з підтримання публічного обвинувачення у суді в складі Інституту спеціальної підготовки. Та в новому підрозділі було скорочено одну посаду заступника начальника відділу. При цьому, відділ підготовки прокурорів з підтримання публічного обвинувачення в суді Інституту підвищення кваліфікації прокурорів НАПУ, в якому працювала позивач та третя особа, було скорочено. В новому відділі підготовки прокурорів з підтримання публічного обвинувачення у суді в складі Інституту спеціальної підготовки позивачу було запропоновано посаду старшого викладача, а [PERSON] посаду начальника відділу, оскільки його посаду заступника було скорочено. При цьому, із матеріалів, наданих відповідачем вбачається, що при призначенні третьої особи на посаду начальника у новоствореному відділі було проведено порівняльний аналіз кваліфікації працівників академії [PERSON] та [PERSON]. Таким чином, призначення третьої особи на посаду начальника відділу начальника відділу відбулось у передбачений законодавством спосіб. При цьому, відповідно до п. 1.8 Положення про атестацію НАПУ передбачено, що атестації не підлягають працівники, які вперше призначені на посаду в Академію та відпрацювали на відповідній посаді не менше одного року. Оскільки станом на день призначення [PERSON] на посаду, він працював на попередній посаді менше року, він не підлягав атестації. Посилання позивачки з приводу того, що вона під тиском посадових осіб відповідача та під загрозою втрати роботи, погодилась на призначення на посаду старшого викладача, не підтверджені жодним належним та допустимим доказом. Окрім того, суд також приймає до уваги ту обставину, що позивач фактично не оскаржує своє звільнення із займаної посади, а просить скасувати наказ про призначення третьої особи на посаду. Слід зазначити, що КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю та визначає способи захисту прав працівників. Так, КЗпП України закріплює можливість працівника оскарження наказу про його звільнення. Враховуючи наведене, позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу ректора НАПУ від 06.03.2019 року № 70-к про призначення на посаду начальника відділу підготовки прокурорів з підтримання публічного обвинувачення у суді інституту спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України задоволенню не підлягають. Щодо вимог про зобов`язання відповідача призначити позивачку на посаду начальника відділу підготовки прокурорів з підтримання публічного обвинувачення у суді інституту спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України, суд зазначає наступне. Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з Рекомендацією N R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Отже, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення. Зі змісту наведених норм вбачається, що питання призначення певної особи на посаду в підприємстві належить до компетенції власника, який укладає трудовий договір із працівником, а тому є саме дискреційним повноваженням відповідача. Також частиною третьою статті 64 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 755/3495/16-ц. З огляду на вказане, а також відсутність законних підстав для задоволення вимог, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині. Стосовно вимог про визнання незаконним та скасування наказ ректора Національної академії прокуратури України від 14.03.2019 року № 75-к про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] суд зазначає наступне. Згідно із ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Згідно із ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Із матеріалів справи вбачається, що 04.03.2019 року директором інституту підвищення кваліфікації прокурорів НАПУ [PERSON] на ім`я ректора була складена службова записка про відсутність [PERSON] на занятті 01.03.2019 року протягом 45 хвилин. Згідно із наказом ректора НАПУ від 05.03.2019 року № 31-од було утворено комісію з проведення службової перевірки за фактом порушення [PERSON] трудової дисципліни. 06.03.2019 року [PERSON] було заявлено відвід членам комісії. 12.03.2019 року рішенням ректора НАПУ [PERSON], підстав для відводу членів комісії за заявою позивача, не встановлено. 13.03.2019 року було складено висновок про результати службової перевірки за фактом відсутності тривалий час 01 березня 2019 року на заняттях з підвищення кваліфікації прокурорів місцевих прокуратур [PERSON] , яким встановлено факт відсутності останньої під час заняття та запропоновано ректору застосувати до позивачки дисциплінарне стягнення у вигляді догани. Згідно із наказом ректора НАПУ від 14.03.2019 року № 75-к [PERSON] було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено їй догану. Так, із матеріалів справи вбачається, що згідно із розкладом занять з підвищення кваліфікації прокурорів місцевих прокуратур, які здійснюють представництво інтересів держави в суді з 25 лютого по 07 березня 2019 року, затвердженим генеральним прокурором України, 01.03.2019 року з 09:00 по 10:20 запланована лекція-дискусія на тему «Пробація під час судового розгляду кримінального провадження». Викладач - [PERSON] . Відповідно до пояснювальної записки провідного спеціаліста відділу організації та координації начальної роботи управління організаційно-аналітичного забезпечення та контролю НАПУ [PERSON] від 01.03.2019 року, [PERSON] з розкладом занять була ознайомлена, але на заняття запізнилась на 45 хвилин без попередження відділу. 04.03.2019 року [PERSON] написано лист на ім`я директора Інституту підвищення кваліфікації прокурорів, в якому позивачка повідомила, що 08:55 год. 01.03.2019 року, перед заняттям вона попередила слухачів про те, що згідно з листом ректора до академії запрошена суддя Шевченківського районного суду міста Києва, яку виключно вона має зустріти. Після зустрічі судді, яка спізнилась на заняття прокурорів, позивач успішно провела лекцію-дискусію. Згідно з поясненнями [PERSON] , слухача підвищення кваліфікації, заняття фактично почалось об 09:45 год. За цей час викладач [PERSON] змогла донести зміст матеріалу за вказаною темою. Так, матеріалами справи дійсно підтверджується відсутність позивачки під час лекції протягом 45 хвилин учбового часу з 1 год. 20 хв. Відповідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників НАПУ, які затверджені головою профспілкової групи НАПУ та загальними зборами трудового колективу НАПУ 28.08.2017 року, працівники зобов`язані сумлінно виконувати покладені на них функціональні обов`язки (п. 16). Початок роботи встановлений з 09:00 год. (п. 19). працівники академії зобов`язані своєчасно приходити на роботу, дотримуватись встановленої тривалості робочого дня, використовувати робочий час з максимальною ефективністю (п. 21). Працівник академії повідомляє безпосереднього керівника або кадровий підрозділ про свою відсутність із зазначенням причини відсутності (п. 22). Забороняється в робочий час відволікати працівників від виконання безпосередньої роботи, відкликати для виконання громадських обов`язків і проведення різних заходів, не пов`язаних із основною діяльністю (п. 24). Згідно із листом ректора НАПУ № 07/2/278 від 25.02.2019 року позивачку було призначено контактною особою для спілкування із запрошеною ректором Академії суддею Шевченківського районного суду міста Києва [PERSON] для організації та забезпечення її участі у проведенні навчального заняття з підтримання публічного обвинувачення в суді, призначеного на 01.03.2019 року. Разом із тим, жодним розпорядженням на [PERSON] не покладено можливості відсутності останньої під час проведення заняття. Таким чином, в процесі судового розгляду встановлено, що позивач була відсутньою на заняттях протягом 45 хвилин, не попередивши при цьому керівництво академії або кадровий підрозділ. Посилання позивача з приводу її відсутності на лекції з поважних причин не спростовують порушення нею правил трудового розпорядку та трудової дисципліни. Щодо посилань позивача з приводу невідібрання у неї письмових пояснень, то із матеріалів справи вбачається, що 04.03.2019 року [PERSON] написано лист на ім`я директора Інституту підвищення кваліфікації прокурорів із поясненнями з приводу відсутності її під час лекції. Поряд із цим, в судовому засіданні свідок [PERSON] надала пояснення, що 01.03.2019 року позивачка просто переплутала розклад, а тому і запізнилась на заняття. Окрім того, згідно із Правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-2801цс15: «Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами». Таким чином, оскільки факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами, невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, вимоги позивачки є необґрунтованими та недоведеними належними доказами, а також не ґрунтуються на вимогах закону, а отже задоволенню не підлягають. В частині допущення негайного виконання судового рішення в частині призначення позивачки на посаду, то вказані вимоги також задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від первісних вимог, в задоволенні яких судом відмовлено. Окрім того, п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України передбачено допуск негайного виконання рішень лише у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, але не призначення на посаду, як просила позивач. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed