Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

В травні 2015 року позивач звернулася до суду з позовною заявою про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що знаходилась у трудових відносинах з товариством з додатковою відповідальністю «Орендне підприємство «Шахта імені [PERSON] Московської». З 06.03.2015 року була звільнена з займаної посади сторожа ділянки «Служби виробничих обєктів» за прогули і порушення трудової дисципліни в період часу з 01.02.2015 року по 26.02.2015 року та з 07.03.2015 року по теперішній час. Вважає підстави її звільнення незаконними, так як в зазначені періоди знаходилась на лікарняному та у відпустці без збереження заробітної плати, оскільки поблизу міста проводилися антитерористичні операції, у звязку з чим вона не мала можливості в цей період безперешкодно, без уникнення небезпеки для життя та здоровя, виходити на роботу. В установленому законом порядку вона письмово звернулася до керівництва шахти з вимогою надати їй відпустку без збереження заробітної плати на період проведення антитерористичної операції. Такі дії відповідача призвели до порушення її прав і законних інтересів. При звільненні, відповідач у встановлені чинним законодавством строки не виконав свій обовязок щодо повного розрахунку з працівником на момент його звільнення з підприємства. Вважає, що відповідач несе відповідальність за незаконне звільнення, тому повинні виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу. Просить суд визнати звільнення незаконним, поновити її на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. В подальшому уточнила позовні вимоги, надавши суду письмову заяву, в якій просила стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, розрахований на час ухвалення судом рішення. В судовому засіданні позивач, його представник за довіреністю уточнені заявлені позовні вимоги підтримали повністю, наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнала, оскільки вважає їх необґрунтованими і недоведеними в суді. В обґрунтування своїх заперечень суду повідомила, що звільнення позивача по справі [PERSON] було проведено законно, за вчинення прогулів без поважних причин на підставі п. ст. 40 КЗпП України. Таке звільнення відповідача відповідно до вимог чинного трудового законодавства було погоджено з профспілковою організацією підприємства. При цьому, суду зауважила, що позивач в установленому законом порядку до керівництва шахти з заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати у спірний період не зверталася. З цих підстав, вважає, що у позивача не має ніяких підстав для звернення до суду з цими вимогами, тому просила суд повністю відмовити в їх задоволенні. Вислухавши пояснення всіх учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються КЗпП України, Законом України «Про відпустки» та іншими нормативно правовими актами щодо трудових правовідносин. Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої незалежності. Згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Власник має право розірвати трудовий договір на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин. Звільнення на цій підставі допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини. При чому, поважними причинами в даному випадку є причини, що виключають вину працівника. Як роз'яснює Пленум Верховного Суду України в п.18 постанови від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді трудових справ про поновлення на роботі судам необхідно зясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядження) і перевіряти їх відповідність законові. В п. 24 даної постанови Пленуму зазначено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). При чому, відповідно до вимог ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Як встановлено судом позивач [PERSON] працювала у товаристві з додатковою відповідальністю «Орендне підприємство «Шахта імені [PERSON] Московської». З 03.01.2015 року по 27.01.2015 року та з 27.01.2015 року по 31.01.2015 року позивач знаходилася на лікарняному. Відповідно до графіку змінності служби охорони виробничих обєктів на лютий 2015 року позивач після лікарняного повинна була вийти на роботу 03.02.2015 року, а також 08.02.2015 року, 12.02.2015 року, 16.02.2015 року 20.02.2015 року, 24.02.2015 року та 28.02.2015 року. Однак вона, ні в перший день після лікарняного, ні 03.02.2015 року, ні в наступні дні, передбачені графіком змінності на роботу не вийшла, при цьому не повідомила адміністрацію підприємства про причини своєї неявки. 27.02.2015 року позивач захворіла і по 06.03.2015 року знову знаходилася на лікарняному. Згідно графіку змінності на березень 2015 року позивач повинна була вийти на роботу 07.03.2015 року, тобто в перший ж день після лікарняного. Однак, позивач ні 07.03.2015 року, ні 11.03.2015 року, в день, передбачений графіком змінності на березень 2015 на роботу не вийшла та не повідомила адміністрацію підприємства про причини своєї неявки. Відповідно до протоколу засідання профспілкового комітету № 80 від 13.03.2015 року була дана згода на звільнення позивача [PERSON] за скоєні прогули з 01.02.2015 року по 26.02.2015 року та з 07.03.2015 року по 13.03.2015 року. Згідно наказу директора шахти від 03.03.2015 року вона була з 06.03.2015 року звільнена з займаної посади у звязку з прогулами на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Таким чином на підставі встановлених фактичних обставин справи, суд приходить до висновку, що звільнення позивача за прогули на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України здійснено обґрунтовано та з дотриманням вимог діючого законодавства, так як позивач без поважних на то причин скоїла прогули. Твердження позивача про те, що в період з 01.02.2015 року по 27.02.2015 року вона знаходилася у відпустці без збереження заробітної плати, у звязку з проведенням на території Донецької області антитерористичної операції не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Суд не може прийняти належним доказом ксерокопію заяви про надання їй відпустки, яку надала позивач суду, так як представник відповідача не визнала, що таку заяву підприємство отримало. В той же час представник відповідача на підтвердження своїх заперечень надала суду для огляду в судовому засіданні книгу вхідної кореспонденції, згідно якої заява [PERSON] про надання їй відпустки в книзі не зареєстрована. Інших будь-яких обєктивних даних, які б підтверджували доводи позивача, що підприємство отримала заяву [PERSON] про надання їй відпустки на період проведення АТО суду не надано. Тому суд прийшов до висновку, що позивач 03.02.2015 року, а також 08.02.2015 року, 12.02.2015 року, 16.02.2015 року 20.02.2015 року, 24.02.2015 року скоїла прогули без поважних на то причин. Суд також не погоджується з доводами позивача та її представника щодо її неявки на роботу після лікарняного в березні 2015 року. Твердження позивача та її представника, що після лікарняного вона зателефонувала начальнику служби охорони, і він повідомив їй, що за графіком змінності на березень вона повинна вийти на роботу 09.03.2015 року, а не 07.03.2015 року також не знайшли свого підтвердження в суді, і більш того, спростовуються матеріалами справи. При цьому суд зазначає, що не зважаючи на те, що в суді було встановлено, що позивач 09.03.2015 року на імя директора шахти написала заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати на період проведення АТО, яку лише 10.03.2015 року надіслала поштою, суд приходить до висновку, що таку відпустку підприємство повинно було надати лише з моменту отримання даної заяви, тому позивач повинна була до моменту отримання заяви зявлятися на роботу відповідно до графіку змінності. Тому 07.03.2015 року та 11.03.2015 року вона скоїла прогули без поважних на то причин. Інші доводи позивача та її представника щодо фальсифікації адміністрацією підприємства документів, якими вони обґрунтовували свої заперечення суд не приймає до уваги, так як це є припущеннями сторони позивача, які в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Отже, крім власних пояснень, ні позивач, ні її представник не надали суду жодних переконливих доказів на підтвердження своїх вимог, а відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, суд вважає, позовні вимоги недоведеними, тому вони не підлягають задоволенню. У звязку з відмовою [PERSON] у визнанні її звільнення незаконним та поновленні її на роботі, також не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, так як ці вимоги є похідними від попередніх позовних вимог.

Outcome: dismissed