Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

В травні 2016 року позивачка [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В позовній заяві вона вказала, 05 березня 2015 року [PERSON] взяла у неї в борг 15 000 (п'ятнадцять тисяч) доларів США і зобов'язалась повернути їх до 05 березня 2016 року, що підтверджується розпискою від 05.03.2015 року, виданою відповідачкою власноручно. Гроші займались для купівлі 1/2 частку квартири [ADDRESS].Однак, відповідачка до теперішнього часу борг не повернула, зобов'язання, передбачені договором щодо повернення боргу, ігнорує. На неодноразові прохання про добровільне повернення боргу не відповідає, уникає зустрічі та відмовляється виконувати умови договору. На момент подачі заяви, згідно курсу НБУ 100 доларів США становить 2512 гривень, а 15000 доларів США відповідно - 376800 (триста сімдесят шість тисяч вісімсот) гривень, які просить стягнути з відповідачки [PERSON], а також судові витрати по справі. В листопаді 2016 року позивачка [PERSON] збільшила позовні вимоги, вказавши, що при подачі позовної заяви нею не було враховано 3% річних від простроченої суми, як це передбачено ст. 625 Цивільного кодексу України. Розрахунок проведено з наступного дня після настання строку виконання зобов'язання за договором позики, а саме з 06.03.2016 р. по 04.11.2016 р. 3% річних від простроченої суми становить 7 526 (сім тисяч п'ятсот двадцять шість) гривень. Вважає, що відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розрахунок проведено з 06.03.2015 р. по 04.03.2016 р. Розмір процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ становить 286 161 (двісті вісімдесят шість тисяч сто шістдесят один) гривень. Просить стягнути загальну суму заборгованості з врахуванням 3% річних та розміру процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ 670 487 (шістсот сімдесят тисяч чотириста вісімдесят сім) гривень, (а саме: 376 800 грн. основний борг + 286 161 грн. процентів + 7 526 грн. як 3% річних від простроченої суми, всього 670 487 гривень). В вересні 2016 року відповідачка [PERSON] подала в суд зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання недійсним договору позики, в якій вказала, що воната її колишній чоловік [PERSON] були співвласниками квартири [ADDRESS]. 05 березня 2015 року між нею та представником [PERSON] - [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири [ADDRESS]. Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Чортківського районного нотаріального округу [PERSON] 05 березня 2015 року і зареєстрований у реєстрі за № 247. Згідно п. 6 даного договору продаж вчинено за погоджену між сторонами суму 286 100 грн., хоча [PERSON] оцінила частку квартири у 15 000 доларів США. 03 березня 2015 року вона сплатила збір з операцій за придбання ? частки квартири [ADDRESS], в розмірі 2 861 грн. Дані кошти були її особистими. 04 березня 2015 року вона сплатила за дану частку квартири 149 900 грн. своїх особистих коштів, що підтверджується платіжним дорученням №1 від 04.03.2015 року. 05 березня 2015 року [PERSON] передала кошти в розмірі 136 200 грн., які вона перерахувала [PERSON] за оплату частки квартири згідно договору купівлі-продажу. Їй передали кошти у гривнях, а не в доларах США. Після цього вони пішли до нотаріуса та оформили договір купівлі-продажу. Після укладення договору купівлі-продажу в приміщенні нотаріальної контори нею було складено оспорювану розписку. [PERSON] та [PERSON] є батьками її колишнього чоловіка [PERSON] Між ними була досягнута домовленість про те, що вона повинна заплатити лише 136 200 грн. за частку квартири до 05 березня 2016 року. У випадку, якщо вона не заплатить коштів в розмірі 136 200 грн. вона повертає 1/2 частку квартири. В якості гарантії нею була надана оскаржувана розписка на 15 000 доларів США, оскільки саме у стільки [PERSON] оцінила 1/2 частку вищевказаної квартири. Отримувавши кошти від [PERSON] вона розуміла, що це не є позика, оскільки, знаючи що бере в позику кошти, вона їх не брала. Коштів за розпискою від 05 березня 2015 року вона особисто не отримувала, вони їй не передавались, гроші були в гривнях, а не в доларах США, а відтак дана розписка є безгрошовою. Розписку від 05 березня 2015 року вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. За своєю юридичною природою дана розписка є відмінною від договору позики. Вона лише винна [PERSON] 136 200 грн. і дані кошти були не позикою, а договором купівлі-продажу в розстрочку. Просить в позові [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики відмовити; визнати розписку [PERSON] від05 березня 2015 року про отримання 15 000 доларів США від [PERSON] недійсною. Позивачка-відповідачка [PERSON] подала заперечення на зустрічний позов, в яких вказала, що позовні вимоги зазначені у зустрічному позові [PERSON] не визнає і заперечує проти них. [PERSON] стверджує, що розписку від 05.03.2015 року вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином, однак не пояснює з якою метою нею була написана боргова розписка. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору , але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. В силу наведених вище положень статтей 1046-1047 ЦК України саме розписка відповідача є підтвердженням укладення договору позики, останній є укладений з моменту передачі грошей. Покази свідків не можуть бути безальтернативними в цій категорії. Наявність у позивача оригіналу розписки відповідача про одержання 15000 доларів США із зобов'язанням повернути до 05 березня 2016 року беззаперечно вказує на те, що [PERSON] не виконала зобов'язання щодо повернення одержаних за договором позики коштів. Просить відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог, зазначених в зустрічному позову, за безпідставністю. Відповідачка-позивачка [PERSON] подала заперечення проти заяви про збільшення позовних вимог, в яких вказала, що вважає їх безпідставною з наступних міркувань. [PERSON] звернулась до Чортківського районного суду Тернопільської області 24 травня 2016 року із позовною заявою про стягнення заборгованості за договором позики. В даній позовній заяві позивач просила стягнути з мене 15 000 доларів США, що еквівалентно 376 800 грн. (по курсу на день пред'явлення позову), а також про стягнення судових витрат. Інших позовних вимог в позовній заяві не вказано. 28 листопада 2016 року [PERSON] в своїй заяві про нібито збільшення позовних вимог просить стягнути з [PERSON] борг за договором позики у розмірі 376 800 грн., стягнути три проценти річних з простроченої суми боргу в розмірі - 7 526 грн., стягнути на її користь проценти від суми позики нарівні облікової ставки НБУ в розмірі 286 161 грн. Під «збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог» слід розуміти саме кількісний вираз позовних вимог в грошовому еквіваленті, вказаних в позовній заяві. Під «предметом позову» розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. [PERSON] під заявою про збільшення позовних вимог від 28.11.2016 року фактично подала новий позов, в якому вказала новий предмет (окрім стягнення основного боргу по договору позики вказано стягнення процентів за користування грошовими коштами та три проценти річних за порушення грошового зобов'язання) та підстави (правове обґрунтування, зокрема ст.ст. 525, 526 ЦК України), після початку розгляду справи по суті. 05 березня 2015 року [PERSON] передала (не позичила) кошти в сумі 136 200 гри. Дані кошти були не позикою, а договором купівлі-продажу в розстрочку. Позивачка-відповідачка [PERSON] та її представник збільшені позовні вимоги підтримують, просять суд їх задовольнити, наполягають на тому, що між сторонами був укладений договір позики, за яким [PERSON] заборгувала позивачці 15 000 доларів, проте своїх зобов'язань щодо повернення коштів не виконала, що змусило звернутися до суду. Відповідачка-позивачка [PERSON] та її представник збільшені позовні вимоги не визнають, просять суд в їх задоволенні відмовити. Наполягають на задоволенн зустрічних позовних вимог. Допитана також в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що в 2005 році уклала шлюб з [PERSON] В 2005 році в них народився син. Під час шлюбу був укладений договір про дольову участь у ПМК. Допомогали її мати та мати чоловіка. Вони поділились майном після розірвання шлюбу по ? частині квартири. Вона вирішила відкупити /12 частину квартири, було надане доручення на батька колишнього чоловіка. 04.05.2015 року оплатила 149 тис. грн., решту - 136 тис. гривень їй дала позивачка. Документи на ? квартири забрала позивачка. Грошей фактично вона їй не передавала. Вона тільки написала розписку. Переживала за дитину, тому писала розписку. Під тиском писала розписку, казала, що син позивачки не дасть згоди на вивіз за кордон їй сина. Свідок приватний нотаріус Чортківського районного нотаріального округу [PERSON] суду пояснив, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири в його конторі сторони по справі питали в нього про можливість надання розписки, проте в його присутності розписка не давалась. Вислухавши пояснення позивачки-відповідачки [PERSON], відповідачки-позивачки [PERSON], їх представників, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що в позові [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики слід відмовити за безпідставністю позовних вимог, а позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики слід задовольнити, виходячи з наступних підстав. 05 березня 2015 року в м. Чорткові була дана розписка, в якій вказується, що [PERSON] отримала 05.03.2015 р. від [PERSON] позику в сумі 15 000 (п'ятнадцять тисяч) доларів США, які зобов'язувалась повернути в строк до 05.03.2016 року. В ч. 1 ст. 1046 зазначається, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або такуж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 1 ст. 1051 ЦК України визначено, що позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідачка-позивачка [PERSON] перебувала в шлюбі з [PERSON] Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 13 квітня 2011 року проведено поділ квартири [ADDRESS], що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнано за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS], визнано за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. 15 березня 2015 року в м. Чорткові Тернопільської області укладено договір купівлі-продажу ? частки квартири, за яким продавець [PERSON] передав у власність, а покупець [PERSON] прийняла і зобов'язувалась оплатити належну Продавцю ? (одну другу) частку квартири [ADDRESS] Оціночна вартість майна складала 286 100 гривень. 03 березня 2015 року [PERSON] сплатила збір з операцій придбання (купівлі-продажу нерухомого майна), а саме за придбання ? частки квартири [ADDRESS], Тернопільська область в розмірі 2861 грн. Дані кошти були її особистими. 04 березня 2015 року вона сплатила за дану частку квартири 149 900 грн. своїх особистих коштів, що підтверджується платіжним дорученням №1 від 04.03.2015 року. 05 березня 2015 року [PERSON] передала кошти в розмірі 136 200 грн., які [PERSON] перерахувала [PERSON] за оплату частки квартири згідно договору купівлі-продажу. Їй передали кошти у гривнях, а не в доларах США. Між сторонами було досягнуто домовленості про те, що [PERSON] повинна заплатити лише 136 200 грн. за частку квартири до 05 березня 2016 року. В якості гарантії [PERSON] була надана оскаржувана розписка на 15000 доларів США, оскільки саме у стільки [PERSON] оцінила ? частку вищевказаної квартири. Розписку від 05 березня 2015 року вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Така правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду України №6-63цс13, яка згідно зі ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України є обов'язковою для усіх судів України. 05 березня 2015 року [PERSON] передала [PERSON] кошти в сумі 136 200 гривень для здійснення купівлі частини квартири. За правовою природою дана розписка не відповідає формі договору позики, дані кошти були не позикою, а договором купівлі-продажу в розстрочку, тому ця обставина не тягне наслідків договору позики. Як передбачено ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, суд вважає, що договір позики між [PERSON] та [PERSON] від 05 березня 2015 року не був укладений, оскільки не відбулася передача грошових коштів згідно умов зазаначених в розписці. Зважаючи на викладене, в позові [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики слід відмовити за безпідставністю позовних вимог, а позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики - задовольнити, визнати розписку [PERSON] від 05 березня 2015 року про отримання позики в сумі 15 000 доларів США від [PERSON] недійсною.

Outcome: approved