Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

В червні 2015 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], у розмірі ? з усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення повноліття дитиною починаючи з 07 червня 2014 року. Ухвалою суду від 25 грудня 2015 року позов [PERSON] залишено без розгляду в частині позовних вимог про стягнення аліментів за період 07.06.2014 року до дня подання позову до суду 25 червня 2015 року. У судовому засіданні позивачка уточнені позовні підтримала та наполягала на їх задоволенні. Відповідач уточнені позовні вимоги визнав в повному обсязі. Суд, вислухавши сторін по справі, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає до задоволення за наступних обставин. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Так, судом встановлено факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 10 червня 2006 року у Ленінському відділі РАЦС Полтавського міського управління юстиції, про що здійснено актовий запис № 71 ( а.с.7). У відповідності до свідоцтва про народження серії І КЕ № 049140, виданого Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції 25 травня 2007 року, сторони від спільного шлюбу мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO]( а.с.6). В судовому засіданні позивачка зазначила, що з червня 2014 року вона з донькою не проживають однією сімєю з відповідачем. При цьому, вказувала, що дитини постійно потребує матеріальної та моральної підтримки від батька. Поряд з цим, відповідачем не заперечувались вище наведені факти та обставини встановлені судом. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 ст. 183 СК України встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 2 статті 183 Сімейного кодексу України визначено, що якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Таким чином, зважаючи на вище вказані обставини та факти, суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] являється батьком неповнолітньої доньки - [PERSON] [INFO], він зобовязаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 статті 182 Сімейного кодексу України визначаючи розмір аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, приймаючи до уваги той факт, що відповідачем по справі фактично не заперечувався обовязок утримання дитини шляхом сплати аліментів та приймаючи до уваги його майновий стан, суд вважає за можливе стягнення аліментів в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту звернення позивачем з даним позовом і до досягнення повноліття дитиною. Крім того, відповідно до п. 1 ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved