Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-30 00:00:00

В травні 2017 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» на її користь 1350,14 грн. пені за прострочення виплати страхового відшкодування; 581,12 грн. інфляційного збільшення суми боргу за прострочення строків виплати страхового відшкодування; 144,65 грн. розміру відсотків за прострочення строків виплати страхового відшкодування; 4000,00 грн. судових витрат, пов'язаних з оплатою нею правової допомоги. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що 25 жовтня 2013 року водій [PERSON], керуючи автомобілем марки «ВАЗ-21011», реєстраційний номер [NUMBER], будучи у стані алкогольного сп'яніння, рухався по автомобільній дорозі сполученням «Знамянка-Луганськ-Ізварине» з боку м. Дніпропетровська у напрямку м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, виїжджаючи з території автозаправної станції, допустив зіткнення і автомобілем марки «SSANG YONG REXTON», реєстраційний номер [NUMBER]. Внаслідок ДТП, пасажирам автомобіля марки «ВАЗ-21011», реєстраційний номер [NUMBER], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, що знаходяться у причинному зв'язку із настанням смерті всіх трьох пасажирів. Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2015 року у справі № 175/489/14-к, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України. В результаті вищевказаного зіткнення та наслідків від нього, а саме загибелі сина, [PERSON], позивачу було завдано матеріальної та моральної шкоди. Отже, внаслідок завдання позивачці шкоди, остання має право на її відшкодування. Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність водія, який на законних підставах здійснював експлуатацію транспортного засобу «ВАЗ-21011», реєстраційний номер [NUMBER], була застрахована у відповідача відповідно до договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/4418388. Представник позивачки 07 жовтня 2016 року повідомив відповідача про настання страхового випадку та звернувся із заявою на виплату страхового відшкодування, в якій просив перерахувати суму страхового відшкодування на банківські реквізити уповноваженого представника [PERSON] Вказані документи відповідач отримав 07.10.2016 року. Таким чином, останнім днем виплати позивачці страхового відшкодування є 05 січня 2017 року. Однак, відповідач, в порушення вимог Закону №1961-IV від 01.07.2004 року, розпочав виплату страхового відшкодування лише 21.02.2017 року та завершив 10.03.2017 року. Отже, внаслідок неналежного виконання свого зобов'язання відповідачем, позивачка має право на стягнення неустойки, інфляційних втрат та трьох відсотків річних. Крім того, оскільки позивачка не є фахівцем в галузі права, то для захисту своїх прав вона змушена була звернутися до осіб, що надають послуги в галузі права - ТОВ «АВТОПОМІЧ». Внаслідок чого, 05.09.2016 року між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТОПОМІЧ» було укладено Договір про надання правової допомоги, предметом якого сторони визначили, що Виконавець зобов'язується надавати Замовнику правову допомогу по стягненню страхового відшкодування із ПрАТ «УТСК» по страховому випадку, що мав місце 25.10.2013 року. За надану правову допомогу позивачка сплатила 4000,00 грн. Таким чином, розмір судових витрат, пов'язаних з оплатою позивачкою правої допомоги, становить 4000,00 грн., які підлягають стягненню з відповідача. В судове засідання позивачка не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше її представник [PERSON] надав суду клопотання, в якому підтримав позовні вимоги позивачки та просив задовольнити їх в повному обсязі. Справу просив розглянути без участі позивачки та її представника. Представник відповідача Степушенко П.М. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог позивачки та просив відмовити їй в в повному обсязі. При цьому, вказав, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. Таким чином, дія ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди. Між позивачкою та відповідачем відсутні договірні зобов'язання, а грошові зобов'язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК, передбачають насамперед договірні правовідносини. Вказані відносини між позивачкою та відповідачем регулюються Законом України «Про страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004 року в редакції чинній на дату події. Будь-яких додаткових компенсаційних нарахувань, в тому числі й відшкодування непрямих збитків: інфляційних втрат, трьох відсотків річних, спеціальним Законом взагалі не встановлено. Крім того, останнім днем виплати страхового відшкодування було 05 січня 2017 року. Відповідач розпочав виплату страхового відшкодування 21 лютого 2017 року та здійснював її у кілька етапів. Фактично відповідач відшкодував шкоду завдану позивачці джерелом підвищеної небезпеки в повному обсязі 10 березня 2017 року. В свою чергу, розрахунок пені наведений позивачкою є неправильним та необґрунтованим. За викладених обставин нарахування штрафних санкцій є безпідставним. Щодо відшкодування витрат на правову допомогу, то вартість цих послуг становить 30% (тридцять відсотків) від суми стягнення відшкодування в користь Замовника. Зважаючи на ціну позову в 2075,91 грн. правова допомога не може перевищувати 622,77 грн., а зважаючи на неправильність розрахунку пені та неправомірності нарахування інфляційних втрат, трьох відсотків річних, ціна позову буде зменшено до мінімуму. Виходячи з принципу розумності, розмір правової допомоги не може в кілька разів перевищувати ціну самого позову. Вислухавши представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню по наступним обставинам. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У судовому засіданні було встановлено, 25 жовтня 2013 року водій [PERSON], керуючи автомобілем марки «ВАЗ-21011», реєстраційний номер [NUMBER], будучи у стані алкогольного сп'яніння, рухався по автомобільній дорозі сполученням «Знамянка-Луганськ-Ізварине» з боку м. Дніпропетровська у напрямку м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, виїжджаючи з території автозаправної станції, допустив зіткнення і автомобілем марки «SSANG YONG REXTON», реєстраційний номер [NUMBER]. Внаслідок ДТП, пасажирам автомобіля марки «ВАЗ-21011», реєстраційний номер [NUMBER], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, що знаходяться у причинному зв'язку із настанням смерті всіх трьох пасажирів. Зокрема, внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди, помер син позивачки - [PERSON]. Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2015 року у справі № 175/489/14-к (провадження № 1-кп/175/13/14), [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.. Таким чином, обставини дорожньо-транспортної пригоди, зокрема щодо винуватості [PERSON], не потребують доказування, оскільки вони встановлені вироком у кримінальному провадженні, що набрав законної сили. Оскільки, внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди, помер син позивачки, позивачці було завдано матеріальної та моральної шкоди, на відшкодування якої вона має право. У відповідності до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована Приватним акціонерним товариством «Українська транспортна страхова компанія», на підтвердження чого останньому був виданий Поліс № АС/4418388 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Ліміт відповідальності за шкоду завдану життю і здоров'ю потерпілих складає 100000 грн. На підставі вищевказаного, 07 жовтня 2016 року представник позивачки [PERSON] звернувся до Приватного акціонерного товариства «Українська акціонерна страхова компанія Українська транспортна страхова компанія» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та вимогою про відшкодування матеріального збитку. Страховик погодив та виплатив страхову виплату в сумі 27528,00 грн. При цьому, відповідач розпочав виплату страхового відшкодування 21.02.2017 року та завершив 10.03.2017 року. Вищевказані обставини визнавалися та не заперечувалися сторонами у справі. А тому, дані обставини не підлягають доказуванню в порядку ч. 1 ст. 61 ЦПК України, згідно якої обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Проте, такі дії страховика порушують чинне законодавство з огляду на наступне. Так, згідно п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв'язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна. Суд вважає протиправними дії страховика в частині невчасного та не в повному обсязі відшкодування позивачці матеріального збитку, оскільки страховик протягом встановленого законом строку не здійснив страхове відшкодування. Тому, страховик повинен сплатити позивачці пеню за несвоєчасну виплату страхового відшкодування, яка складає 1350 грн. 14 коп. У зв'язку з вищевказаним, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги позивачки в цій частині та стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» на користь [PERSON] пеню за прострочення виплати страхового відшкодування в розмірі 1350 грн. 14 коп. Що стосується решти позовних вимог позивачки, щодо стягнення з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» на її користь 3% річних та інфляційних збитків, то ці вимоги задоволенню не підлягають, оскільки вказані штрафні санкції передбачені ст. 625 ЦК України, яка регулює правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Грошовим зобов'язанням вважається зобов'язання, змістом якого є сплата боржником грошей. Грошові зобов'язання можуть бути частиною інших оплатних зобов'язань (наприклад, обов'язок покупця сплатити гроші за придбаний товар, обов'язок наймача оплатити користування майном тощо), а можуть мати самостійний характер (відносини позики, кредиту, банківського вкладу тощо). Зобов'язання же страховика у даній справі регулюються спеціальними законами, а саме Законом України «Про страхування» та Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за яким страховику вже нарахована пеня в сумі 1350 грн. 14 коп. Крім того, відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави повинно бути стягнено судовий збір по справі в сумі 640 грн. 00 коп. (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом), оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». В свою чергу, вимоги позивачки про відшкодування їй витрат на правову допомогу у розмірі 4000 грн., суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п. п. 2, 4 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз. Згідно приписів ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Судом встановлено, що позивачка уклала договір про надання правової допомоги з ТОВ «АВТОПОМІЧЬ» (а. с.30). Згідно умов зазначеного Договору, позивачка сплатила за надані послуги 4000,00 грн., що підтверджується, актом виконаних робіт та квитанцією (а.с.32-33). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Згідно роз'яснень наведених у п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року N 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року N 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року N 6-рп/2013). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року N 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». У п. 48 вищевказаної Постанови зазначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч.3 ст. 79, ст. ст. 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У відповідності до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Разом з тим, подані позивачкою Рахунок фактури № 31-03/04 від 31 березня 2017 року та квитанція про оплату від 03 квітня 2017 року не містять посилань на номер справи за яку конкретно була надана послуга. До моменту подання позовної заяви Договір про надання юридичної допомоги вже діяв півроку, тож незрозуміло, за які саме послуги було проведено оплату в розмірі 4000,00 грн. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивачки про стягнення витрат на правову допомогу у зазначених розмірах з відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial