Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-17 00:00:00

В травні 2019 року позивач [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м.Чернігова з позовом до Спільного підприємства «НОВАРКА» про стягнення середньої заробітної плати за три місяці з дня закінчення трудового договору в сумі 39939 грн. 48 коп. у відповідності до ст..184 КЗпП України, посилаючись на те, що вона є одинокою матір`ю, строк дії її трудового договору з відповідачем №1507 закінчився 30.11.2018 року і її було звільнено згідно п.2 ст.36 КЗпП України. Однак підприємство не виконало свого обов`язку, передбаченого ст..184 КЗпП України щодо її обов`язкового працевлаштування як одинокої матері і не виплатило їй середню заробітну плату за три місяці. Відповідач відзив на позовну заяву не подавав. Ухвалою суду від 29.05.2019 року відкрито провадження по справі. В судовому засіданні позивач позов підтримала і просила суд його задовольнити. Представник відповідача позов не визнала в його задоволенні просила відмовити. Судом встановлені наступні обставини справи і відповідні їм правовідносини. [PERSON] працювала у СП «НОВАРКА» з 13.02.2013 року згідно строкового трудового договору №1507 від 13.02.2013 року, термін якого неодноразово продовжувався додатковими угодами до договору до 30.11.2018 року. 30 листопада 2018 року [PERSON] була звільнена з посади менеджера з персоналу ПП «НОВАРКА» за п.2 ст.36 КЗпП України за закінченням строку трудового договору. Після звільнення відповідачем обов`язкового працевлаштування позивача не проведено. 10 грудня 2018 року [PERSON] була взята на облік Чернігівського міського центру зайнятості і їй було розпочато виплати по безробіттю. [PERSON] є одинокою матір`ю. Відповідно до Довідки, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції міста Києва [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , відомості про батька записані за вказівкою матері. Згідно з частиною 1 статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. У статті 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення. Вирішуючи питання про припинення строкового трудового договору, у разі надання права працівнику ставити питання про його продовження, однак якщо працівник таке право не використав, трудові відносини між сторонами контракту припинилися і фактично не тривали на час закінчення дії строкового договору, власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган має підстави звільнити працівника у зв`язку з закінчення строку трудового договору. Відповідно до частини третьої статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179 КЗпП України), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Звільнення жінок, зазначених у частині третій статті 184 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку трудового договору має свої особливості. Таке звільнення можливе, на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, зокрема, одиноких матерів з обов`язковим працевлаштуванням, однак власник зобов`язаний при цьому працевлаштувати жінку на цьому ж або іншому підприємстві відповідно до її фаху. Розрив у часі між звільненням і працевлаштуванням у цьому випадку не допускається. Тобто звільнення на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, зокрема, одиноких матерів провадиться з обов`язковим працевлаштуванням. Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов`язок по працевлаштуванню, якщо звільненій працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров`я). Таким чином, частиною третьою статті 184 КЗпП України встановлено гарантії для окремих категорій працівників, а саме: заборонено звільнення, зокрема, одинокої матері та передбачено обов`язкове працевлаштування у випадках її звільнення після закінчення строкового трудового договору. При невиконанні власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом протягом трьох місяців обов`язку по працевлаштуванню звільненого працівника за пунктом 2 статті 36 КЗпП України, зокрема одинокої матері, за заявою такої особи може вирішуватися спір про виконання зобов`язання по працевлаштуванню. Невиконання підприємством (установою, організацією), яке провело звільнення, обов`язку по працевлаштуванню протягом трьох місяців є підставою для покладення на нього відповідно до частини другої статті 232 КЗпП України обов`язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця. Як вбачається з матеріалів справи позивачка була звільнена з роботи 30.11.2018 року, після цього на роботу в ПП «НОВАРКА» не приймалась і трудових відносин з останнім не мала. Позовних вимог до ПП «НОВАРКА» про зобов`язання її працевлаштувати не пред`являла, з 10.12.2018 року здобула статусу безробітної і отримує відповідну допомогу з Чернігівського міського центру зайнятості. Отже, враховуючи вищевикладене, відсутність з боку позивача вимог до відповідача про зобов`язання її працевлаштувати, припинення трудових відносин між сторонами суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed