Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

До апеляційного суду звернулись позивачі та відповідач у справі з апеляційними скаргами на рішення суду, яким були частково задоволені позовні вимоги [PERSON]: суд стягнув з [PERSON] на користь позивачки [PERSON] 31 341 грн. 51 коп. у відшкодування матеріальної шкоди та моральну шкоду у розмірі по 50 000 грн. кожному з позивачів, а також суд вирішив питання щодо судових витрат. Суд першої інстанції виходив з того, що [INFO] року на Київському проспекті у м. Донецьку з вини водія [PERSON] сталась дорожньо-транспортна подія, внаслідок якої загинув син позивачів [PERSON] та зазнав тяжких тілесних ушкоджень другий їхній син [PERSON]. Суд установив, що автомобіль ЗАЗ ДЕУ, яким керував [PERSON], належить відповідачеві [PERSON]. Той передав [PERSON] у тимчасове користування свій автомобіль без належного правового оформлення. Оскільки [PERSON] керував автомобілем без достатніх правових підстав, суд стягнув визначену ним матеріальну та моральну шкоду з власника автомобіля - відповідача [PERSON]. Задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що вони понесли витрати на поховання свого загиблого сина у загальній сумі 26 185 грн. 96 коп., що підтверджується наданими ними документами, витратили 2 119 грн. 65 коп. на лікування позивача [PERSON] - батька загиблого та 3 035 грн. 90 коп. - на лікування матері загиблого - позивачки [PERSON], тому вказані витрати на поховання сина у суму 26 185 грн. 96 коп. та на лікування батьків загиблого у загальній сумі 5 155 грн. 55 коп. стягнув з [PERSON] на користь [PERSON]. Крім того, суд стягнув з відповідача [PERSON] на користь кожного з позивачів також моральну шкоду у розмірі по 50 000 грн., спричинену їм у зв»язку із загибеллю їхнього сина. В апеляційній скарзі позивачі просять рішення суду змінити в частині відшкодованої моральної шкоди та стягнути з відповідача [PERSON] по 150 000 грн. моральної шкоди кожному з позивачів, оскільки вважають, що рішення суду в цій частині є незаконним. Так, суд першої інстанції не врахував достатньою мірою глибину їхніх фізичних та душевних страждань, яких вони зазнали внаслідок загибелі одного сина та тяжких тілесних ушкоджень другого. Суд також не прийняв до уваги, що через пережиту втрату позивач [PERSON] став інвалідом за нервовим захворюванням, а позивачка [PERSON] до цього часу змушена вживати заспокійливі та інші медичні засоби, щоб привести своє здоров»я у належний стан. Суд першої інстанції лишив поза увагою той факт, що, передаючи право керування своїм автомобілем третій особі [PERSON], відповідач [PERSON] добре знав, що той не мав достатнього досвіду керування транспортним засобом, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху. Суд також не врахував матеріальний стан відповідача, що той є достатньо заможною людиною, бо має у власності десятки легкових автомобілів, які використовує як таксі, є приватним підприємцем, здійснює послуги з перевезення. Крім того, він має свій приватний бізнес у сфері харчування, тому може відшкодувати шкоду у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та відмовити позивачам у задоволенні їхніх вимог, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим. Зокрема, суд першої інстанції не прийняв до уваги, що на момент скоєння ДТП саме [PERSON] володів та користувався транспортним засобом, оскільки здійснював діяльність, пов»язану з використанням джерела підвищеної небезпеки на підставі виданої ним довіреності. Суд першої інстанції не вжив заходів до всебічного і повного розгляду справи, не витребував у нотаріуса належним чином завірену копію цієї довіреності, не прийняв до уваги інші докази, які є у справи стосовно тієї обставини, що [PERSON] керував його автомобілем на законних підставах. Крім того, на порушення вимог закону [PERSON] був залучений до участі у справі у якості третьої особи, а не відповідача у справі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу позивачів [PERSON] слід відхилити, апеляцію відповідача [PERSON] задовольнити, рішення суду слід скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачам у задоволенні їхніх вимог, з таких підстав. Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] року приблизно о 23 годині на території Київського району м. Донецька за участі водіїв [PERSON] та [PERSON] сталась дорожньо-транспортна подія, внаслідок якої загинув син позивачів [PERSON]. З постанови Київського районного суду м. Донецька від 07 вересня 2007 року про звільнення від кримінальної відповідальності за актом амністії [PERSON] вбачається, що [PERSON] на порушення вимог п.12.4 та п.12.9 Правил дорожнього руху перевищив максимально допустиму швидкість руху у населеному пункті, а також перевозив п»ять пасажирів замість допустимих 4-х. Водій другого автомобіля [PERSON] на порушення п.2.9 Правил дорожнього руху керував своїм автомобілем у стані алкогольного сп»яніння, а також на порушення вимог п.16.13 Правил перед поворотом вліво та розворотом не уступив дорогу транспортному засобу, що рухався рівнозначною дорогою у зустрічному напрямку або направо, тобто створив умови для настання дорожньо-транспортної події, а саме: перебуваючи у стані алкогольного сп»яніння, перед розворотом та виїздом на зустрічну полосу руху не уступив дорогу транспортному засобу, яким керував [PERSON] (т.1 а.с.13-15). В апеляційному суді були досліджені надані Київським районним судом м. Донецька матеріали кримінальної справи за звинуваченням [PERSON] та [PERSON] за ч. 2 ст. 286 КК України - 1-5 та 9 томи кримінальної справи (за повідомленням суду 6-8 томи цієї справи втрачені). З кримінальної справи вбачається, що вирок у справі стосовно [PERSON] до цього часу не ухвалений, а [PERSON] постановою Київського районного суду м. Донецька від 07 вересня 2007 року був звільнений від кримінальної відповідальності на підставі Закону України «Про амністію» (т.1 а.с.13-15). Той факт, що дорожньо-транспортна подія сталась внаслідок зіткнення двох автомобілів, при цьому, обидва водії порушили Правила дорожнього руху, не оспорюється сторонами та підтверджується, окрім іншого, висновком судової авто-технічної експертизи від 15 червня 2005 року, згідно з яким обидва водії, учасники дорожньо-транспортної події: [PERSON] та [PERSON] - порушили Правила дорожнього руху і ці порушення знаходяться у причинному зв»язку з тими наслідками, які настали (т.1 а.с.133-138). У відповідності до вимог ч.2 ст.1188 ЦК України якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов»язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Отже, оскільки загибель сина позивачів сталась з вини водіїв [PERSON] та [PERSON] внаслідок зіткнення автомобілів, якими вони керували, відповідальність за спричинену внаслідок цієї події шкоду мають нести саме вказані особи. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] у якості відповідача вказали [PERSON] як власника автомобіля ЗАЗ ДЕУ, яким керував [PERSON], пославшись на те, що довіреність, на підставі якої [PERSON] керував автомобілем відповідача, є підробною. В апеляційному суді був оглянутий оригінал цієї довіреності, яка була видана відповідачем [PERSON] на ім»я [PERSON] на право експлуатації та розпорядження належним [PERSON] автомобілем. Ця довіреність посвідчена приватним нотаріусом [PERSON] 28 лютого 2005 року, зареєстрована у реєстрі за № 623 (т.1 а.с.249). На запит апеляційного суду приватний нотаріус [PERSON], якою була посвідчена спірна довіреність, вказала, що 28 лютого 2005 року вона таку довіреність не посвідчувала (т.2 а.с.4). Однак вказаний лист не може бути належним доказом на підтвердження факту незаконної передачі транспортного засобу відповідачем [PERSON] третій особі [PERSON]. В апеляційному суді позивачі також вказали, що відносно відповідача [PERSON] в органах МВС України було відкрите кримінальне провадження за фактом підробки довіреності. Однак справа не містить жодного доказу на підтвердження того факту, що довіреність, видана [PERSON] [PERSON] на право експлуатації та розпорядження транспортним засобом, яка була посвідчена нотаріально 28 лютого 2005 року, насправді є підробною, бо відсутній відповідний вирок суду, відсутні також докази про визнання цієї довіреності недійсною. До того ж, Київським районним судом м. Донецька 07 вересня 2007 року при розгляді кримінальної справи стосовно водія [PERSON] було встановлено, що той керував автомобілем ЗАЗ ДЕУ на підставі довіреності. Вказана постанова набрала законної сили (т.1 а.с.13-15). За таких обставин апеляційний суд не може погодитись з доводами позивачів в тій частині, що спірна довіреність є підробною, оскільки такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами, як того вимагає закон. Оскільки наданими позивачами доказами не доведений факт підробки або ж недійсності довіреності, на підставі якої [PERSON] керував транспортним засобом, що належить відповідачеві, апеляційний суд вважає, що принаймні на цей час відсутні підстави вважати, що [PERSON] керував транспортним засобом у день скоєння ДТП без законних підстав. У відповідності до вимог ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об»єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За таких обставин та на підставі тих доказів, які сторони надали до справи, апеляційний суд вважає, що відповідальність за шкоду, спричинену позивачам за тих обставин, що склались, має нести водій [PERSON], однак він був притягнутий позивачами до участі у справі як третя особа. Більш того, позивачі, звертаючись до суду зі своїм позовом, а також у своїй апеляційній скарзі наполягали на тому, що відповідальність за спричинену їм шкоду повинен нести саме відповідач [PERSON]. На підставі викладеного апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу позивачів слід відхилити, апеляцію відповідача задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачам [PERSON] у задоволенні їхніх вимог за рахунок відповідача [PERSON], оскільки до суду не надано об»єктивних, належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що відповідальність за спричинену позивачам шкоду повинен нести виключно відповідач [PERSON].

Outcome: dismissed