Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

В червні 2016р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідачів: ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», ПАТ «УкрСиббанк», третя особа: Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, в якому просила суд: визнати недійсним договір факторингу № 18 від 20 квітня 2015р. (далі по тексту - договір факторингу), укладений між відповідачами в частині передачі споживчого кредитного договору № 11392822000, укладеного між позивачкою і відповідачем ПАТ «УкрСиббанк» (далі по тексту - кредитний договір). Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що 10 вересня 2008р. між нею та відповідачем ПАТ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав позивачці кредитні кошти в сумі 49370,0 дол. США, зі сплатою 13,5 % річних за користування кредитними коштами з кінцевим строком погашення не пізніше 08 грудня 2018р. 20 квітня 2015р. між відповідачами було укладено оспорюваний договір факторингу, відповідно до якого було відчужено право вимоги до позивачки за кредитним договором. На думку позивачки оспорюваний договір є недійсним, в силу положень ст. ст. 203, 215, 228, 512, 1077, 1078, 1083 ЦК України. В судовому засіданні представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити. Відповідач ПАТ «УкрСиббанк», про час та місце розгляду справи оповіщався в установленому законом порядку, свого представника до суду не направив, поважності причин неявки не повідомив, відзив на позов не подавався. Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», проти позову заперечував, надавши до суду в порядку ст. ст. 27, 31 ЦПК України, в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017р., письмові заперечення на позов, зазначаючи, що у будь - який спосіб сторона позивача намагається затягнути виконання рішення Садгірського районного суду м. Чернівців від 20 жовтня 2010р. по цивільній справі № 2-202/10 , яке було змінено рішенням Апеляційного Чернівецької області від 23 грудня 2010р. по справі № 22ц-2761/2010. Також представник відповідача звертав увагу суду, що питання дійсності і правомірності укладеного правочину вже було предметом розгляду, коли вирішувалось питання про заміну сторони у виконавчому провадженні з первісного кредитора - відповідача ПАТ «УкрСиббанк» на теперішнього кредитора - відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». Третя особа, про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, клопотала перед судом про розгляд справи у відсутність свого представника, надіславши на адресу суду письмові пояснення на позов. Суд, заслухавши пояснення представників: позивачки, відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 10 вересня 2008р. між позивачкою та відповідачем ПАТ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав позивачці кредитні кошти в сумі 49370,0 дол. США, зі сплатою 13,5 % річних за користування кредитними коштами з кінцевим строком погашення не пізніше 08 грудня 2018р. На виконання зобов'язань за наведеним кредитним договором, 10 вересня 2008р. між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір поруки № 228195. Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівців від 20 жовтня 2010р. по цивільній справі № 2-202/10, позов ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості - задоволено та відмовлено в задоволенні зустрічного позову [PERSON], [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа без самостійних вимог НБУ про захист прав споживачів та визнання недійсними кредитного договору; розірвання договору поруки та іпотеки. Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 23 грудня 2010р. по справі № 22ц-2761/2010, зазначене вище рішення суду першої інстанції змінено лише в частині розміру неустойки, яку слід солідарно стягнути з [PERSON], [PERSON] в сумі 500,0 грн., в решті рішення суду залишено без змін. Судом встановлено, що 20 квітня 2015р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було укладено договір факторингу, згідно якого ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» набуло право вимоги за кредитним договором, укладеним між відповідачем ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON], де [PERSON] є поручителем згідно договору поруки №228195 від 10 вересня 2008р. Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 28 жовтня 2015р. по справі № 726/2020/10, яка набрала законної сили апеляційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» задоволено; ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівці від 19 серпня 2015р. - скасовано; заяву ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про заміну сторони виконавчого провадження - задоволено. Замінено сторону виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Садгірського районного суду м. Чернівці № 2-202/10, а саме: сторону стягувача - ПАТ «УкрСиббанк» на правонаступника - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 ЦК України. Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. За змістом ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Положеннями ч. 1 ст. 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 ст. 1078 ЦК України). Положеннями ч. 2, 3 ст. 1079 цього Кодексу передбачено, що клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов'язань або відповідальності перед боржником у зв'язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги (ч. 1 ст. 1080 ЦК України). Відповідно до п. 11) ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» до фінансових послуг віднесено факторинг. Частиною 5 ст. 5 цього Закону визначено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог ЦК України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов'язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. Таким чином, діюче на час укладення оспорюваного правочину законодавство не встановлено жодних обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватись відступлення права вимоги. Судом критично оцінюються доводи сторони позивача, що оспорюваний правочин не відповідає положенням Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг від 28 травня 1988р., оскільки вона не регулює спірні правовідносини, які виникли на підставі оспорюваного правочину. Також суд не погоджується з твердженнями сторони позивача, що відповідач ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» не має відповідної ліцензії на здійснення діяльності, спростовується матеріалами справи та поясненнями третьої особи. Крім того, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження підстави визнання недійсним оспорюваного правочину, передбачені ст. 228 ЦК України. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed