Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

В червні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Фірма «ШИК», [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS], укладеного між ТОВ «Фірма «ШИК» та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] й посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 14.11.2013 року за р. №1042, на підставі ст. 234 ЦК України (т.1 а.с.2-4). Під час судового розгляду даної справи зясувалося, що ТОВ «Фірма «ШИК» ліквідовано, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 31.12.2014 р. внесено відповідний запис (т.1 а.с. 246), в звязку з чим позивач уточнила свої позовні вимоги, подавши 06.07.2015 р. адресовану суду позовну заяву, в якій в якості відповідачів вказала [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON], та відповідно до якої вимагала визнати недійсним вищевказаний договір дарування квартири [ADDRESS] від 14.11.2013 року за р. № 1042 та визнати за нею право власності на 1/8 ч. цієї квартири (т.1 а.с.207-209). Ухвалою суду від 01.03.2016 р. позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання правочину недійсним та визнання права власності в частині позовних вимог про визнання права власності на 1/8 ч. квартири під № 10, що розташована у будинку № 85 по вул. Великій Арнаутській в м. Одесі, - залишено без розгляду (т.2 а.с.102). Таким чином, суд розглядає дану справу в межах позовних вимог позивача до відповідачів в частині визнання недійсним згаданого договору дарування квартири від 14.11.2013 р. за р. 1042. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач вказує, що в період з 10.08.1994 р. по 12.03.2012 р. була учасником ТОВ «Фірма «ШИК», і у 2012 р. вийшла зі складу учасників цього товариства, й у звязку з виходом зі складу учасників цього товариства між нею та ТОВ «Фірмою «ШИК виник спір з приводу розміру вартості частини майна, пропорційної її частці у статутному капіталі ТОВ «Фірма «ШИК», а саме квартири [ADDRESS], який був переданий на вирішення до господарського суду Одеської області, але під час розгляду справи господарським судом ТОВ «Фірма «ШИК» за безоплатним правочином передала спірну квартиру відповідачам, з метою ухилення від можливості звернення стягнення на дане майно, що, на думку позивача, свідчить про те, що вказаний правочин неспрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені та є підставою для визнання його недійсним. Відповідач [PERSON] подала до суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначила, що позивачем необґрунтовано та не доведено, що відповідачами порушено будь-яке право позивача, що підлягає захисту, а укладений між ТОВ «Фірмою «ШИК» та відповідачами договір дарування не може вважатись фіктивним, оскільки за цим договором відповідачі отримали правовстановлюючі документи на частину квартири, фактично відбулась передача права власності, відповідачі уклали відповідні договори з виробниками та виконавцями житлово-комунальних послуг та використовують квартиру у підприємницькій діяльності. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов, а представник відповідачів [PERSON]І . і [PERSON] [PERSON] не визнала позов. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] у судове засідання не зявились, подали адресовані суду свої письмові заяви, в яких просили розглянути справу за їх відсутністю (т.1 а.с. 139, 141, 143, 145, 147). Дослідивши матеріали справи і вислухавши пояснення представників сторін, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивач підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що на підставі установчого договору від 10.08.1994 р., посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] за р.№10-2485, було створено ТОВ «Фірма «ШИК», одним з засновників якого була позивач [PERSON] Згідно п. 2.2. цього установчого договору основними напрямками та предметом діяльності товариства було визначено надання перукарських, педікюрних, масажних послуг; закупівля та реалізація предметів парфумерії, гігієни; навчання професії перукаря тощо. На підставі договору дарування від 14.08.1995 р., укладеного між [PERSON] та ТОВ «Фірма «ШИК» і посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори за р. № 8-3116, ТОВ «Фірма «ШИК» набуло у власність нерухоме майно у вигляді квартири [ADDRESS]. Згідно Статуту ТОВ «Фірма «ШИК» частка позивача у статутному капіталі ТОВ «Фірма «ШИК» становила 10,79%. 23.02.2012 р. позивач [PERSON] зробила письмову заяву загальним зборам учасників ТОВ «Фірма «ШИК», якою повідомила про свій добровільний вихід зі складу учасників цього товариства та просила виплатити їй вартість частини майна товариства, пропорційну частці у статутному капіталі товариства, а також відповідну частку прибутку товариства, що одержана у поточному році до моменту виходу позивача. Справжність підпису позивача на заяві була засвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] Дана заява була отримана ТОВ «Фірмою «ШИК» 12.03.2012 р., про що свідчить наявна в матеріалах справи копія поштового повідомлення про вручення. Відповідно до ст. 148 ЦК України учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право вийти з товариства, повідомивши товариство про свій вихід не пізніше ніж за три місяці до виходу, якщо інший строк не встановлений статутом. Учасник, який виходить із товариства з обмеженою відповідальністю, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства. За домовленістю між учасником та товариством виплата вартості частини майна товариства може бути замінена переданням майна в натурі. Якщо вклад до статутного капіталу був здійснений шляхом передання права користування майном, відповідне майно повертається учасникові без виплати винагороди. Порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці учасника у статутному капіталі, а також порядок і строки її виплати встановлюються статутом і законом. Згідно зі ст. 54 Закону України «Про господарські товариства» при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному капіталі. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі. Учаснику, який вибув, виплачується належна йому частка прибутку, одержаного товариством в даному році до моменту його виходу. Майно, передане учасником товариству тільки в користування, повертається в натуральній формі без винагороди. Однак, як встановлено судом, між позивачем та ТОВ «Фірмою «ШИК» виник спір з приводу вартості частини майна, яка належала до сплати товариством позивачу. Так, з матеріалів справи вбачається, що у 2013 році позивач звернулась до господарського суду Одеської області з позовом до ТОВ «Фірми «ШИК». При цьому, у позовній заяві до господарського суду позивач посилалась на те, що ТОВ «Фірма «ШИК» здійснила розрахунок належної їй до виплати грошової суми, виходячи, зокрема, з залишкової вартості основних фондів в сумі 16\~300,00 грн. та нарахувала їй до виплати 7\~399,56 грн., але за її розрахунком вартість основних фондів ТОВ «Фірми «ШИК» складала 724\~014,00 грн., отже, належна їй до виплати сума становить 85067,70 грн. Рішенням господарського суду Одеської області від 10.10.2013 р. у справі № 916/1600/13 позовна заява [PERSON] була задоволена частково: стягнуто з ТОВ «Фірми «ШИК» на користь [PERSON] 4\~235,40 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 85,66 грн. В решті позову було відмовлено. Не погодившись з цим рішенням господарського суду Одеської області, [PERSON] оскаржила це рішення в апеляційному порядку, й постановою Одеського апеляційного господарського суду від 04.06.2015 р. по справі № 916/1600/13 було задоволено апеляційну скаргу [PERSON], скасовано рішення господарського суду Одеської області від 10.10.2013 р. в частині відмови у позові та задоволено позовні вимоги в повному обсязі: стягнуто з ТОВ «Фірми «ШИК» на користь [PERSON] 85\~067,70 грн. вартості частки майна в статутному капіталі та 2\~589,75 грн. судового збору. З огляду на викладене, суд вважає доведеними доводи позивача стосовно існування спору між нею та ТОВ «Фірмою «ШИК» з приводу розміру вартості квартири [ADDRESS]. Також судом установлено, що 14.11.2013 р., тобто під час розгляду вищевказаної справи Одеським апеляційним господарським судом, між ТОВ «Фірмою «ШИК», з одного боку, та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON], з іншого боку, було укладено оспорюваний договір дарування квартири [ADDRESS]. Надаючи оцінку законності цього правочину, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У силу ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Сторонами у договір дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, [PERSON] Крим, територіальна громада (ч. 1 ст. 720 ЦК України). Судом встановлено, що сторонами оскаржуваного правочину є юридична особа ТОВ «Фірма «ШИК» та фізичні особи учасники цього товариства, які є відповідачами у даній справі. За правилами ст. 1 Закону України «Про господарські товариства» господарськими товариствами визнаються підприємства, установи, організації, створені на засадах угоди юридичними особами і громадянами шляхом обєднання їх майна та підприємницької діяльності з метою одержання прибутку. Така сама мета діяльності ТОВ «Фірми «ШИК» була визначена установчим договором та статутом, копії яких наявні в матеріалах даної справи. Приймаючи до уваги визначену законодавством та установчими документами мету діяльності ТОВ «Фірми «ШИК», яка полягає в одержанні прибутку, відчуження належного товариству нерухомого майна за безоплатним правочином викликає обґрунтований сумнів у дійсність спрямованості такого правочину на настання правових наслідків, ним обумовлених. В ході розгляду справи судом було встановлено та не заперечувалось сторонами, що, до укладення договору дарування від 14.11.2013 р., в спірній квартирі [ADDRESS] здійснювало господарську діяльність по наданню послуг салону краси ТОВ «Фірма «ШИК», учасниками якого були відповідачі у справі. Після укладення договору дарування від 14.11.2013 р., ТОВ «Фірма «ШИК» продовжила знаходитись за вказаною адресою, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія листа управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради від 10.11.2014 р. №50/50/01-09/3124. Також на обгрунтованість даного висновку вказує і факт отримання ТОВ «Фірмою «ШИК» судових повісток у даній справі, що направлялись за цією адресою. Суд критично розцінює твердження відповідача [PERSON], викладені у запереченнях проти позову, щодо того, що на реальне настання правових наслідків, які обумовлені договором дарування від 14.11.2013 р., вказує той факт, що відповідачами укладені договори з виробниками та виконавцями житлово-комунальних послуг, - оскільки в силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Водночас, відповідач [PERSON] та її представник не надали жодних доказів на підтвердження цих своїх доводів. Крім того, неспроможні доводи відповідача [PERSON] та її представника стосовно того використання відповідачами спірної квартири в господарських цілях та для здійснення підприємницької діяльності, що, на думку останніх, свідчить про реальне настання правових наслідків, які обумовлені договором дарування від 14.11.2013 р. Відповідно до ч. 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. У відповідності до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань» відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, є відкритими і загальнодоступними. Так, у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань містяться відомості про те, що державна реєстрація відповідачів, як фізичних осіб підприємців була проведена лише 30.07.2014 р., тобто більш, ніж через 8 місяців після укладення оспорюваного договору дарування, а тому реєстрація підприємницької діяльності відповідачів не може бути судом взята до уваги, як доказ спрямованості правочину на реальне настання правових наслідків. Приймаючи до уваги все викладене у сукупності, суд доходить висновку, що оспорюваний договір дарування від 14.11.2013 р. не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним були обумовлені, тобто є фіктивним та підлягає визнанню недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У відповідності до ч. 4 ст. 91 ЦК України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Одними з загальних засад цивільного законодавства, визначених у п. 6 ст. 3 ЦК України, є справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч. 12 ст. 111 ЦК України майно юридичної особи, що залишилося після задоволення вимог кредиторів (у тому числі за податками, зборами, єдиним внеском на загальнообовязкове державне соціальне страхування та іншими коштами, що належить сплатити до державного або місцевого бюджету, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування), передається учасникам юридичної особи, якщо інше не встановлено установчими документами юридичної особи або законом. Приймаючи до уваги те, що 31.12.2014 р. було проведено державну реєстрацію припинення ТОВ «Фірма «ШИК», майно цього товариства мало бути розподілене між його учасниками. Як зазначалось вище, за правилами ч. 2 ст. 148 ЦК України та ст. 54 Закону України «Про господарські товариства» учасник, який виходить із товариства з обмеженою відповідальністю, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства, а за домовленістю між учасником та товариством виплата вартості частини майна товариства може бути замінена переданням майна в натурі. Таким чином, праву учасника вийти з товариства з обмеженою відповідальністю кореспондує обовязок товариства виплатити цьому учаснику вартість частини майна товариства, пропорційну його частці у статутному фонді. Закон не містить виключень, за яких учасник товариства може бути позбавлений права на отримання вартості частини майна товариства, проте допускає, що вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі. Отже, юридичними фактами, які потягнули за собою порушення прав позивача, є, по-перше, укладення оспорюваного договору дарування від 14.11.2013 р., а, по-друге, прийняття рішення про ліквідацію ТОВ «Фірма «ШИК», що в силу п. 3 ч. 1 ст. 49, ст. 67 Закону України «Про виконавче провадження» призвело до неможливості виконання постанови Одеського апеляційного господарського суду від 04.06.2015 р. у справі № 916/1600/13, та як наслідок, до порушення майнових прав позивача. Вирішуючи питання про осіб, які порушили права позивача, суд звертає увагу на наступне. Як встановлено в ході розгляду справи, відповідачі були учасниками ТОВ «Фірма «ШИК» на момент його ліквідації. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 110 ЦК України юридична особа ліквідується за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами. Наявна в матеріалах справи копія Статуту ТОВ «Фірма «ШИК» свідчить про те, що рішення про припинення даної юридичної особи було прийнято Загальними Зборами Учасників, які складаються з учасників товариства або їх уповноважених представників. Таким чином, державна реєстрація припинення юридичної особи ТОВ «Фірма «ШИК» була проведена внаслідок дій відповідачів учасників ТОВ «Фірма «ШИК». Водночас, на підставі ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. З огляду на наведене, суд погоджується з доводами позивача стосовно того, що відповідачі навмисно, з метою порушення її права на отримання грошової компенсації вартості частини майна ТОВ «Фірма «ШИК», зокрема, і відповідної частки в спірній квартирі [ADDRESS], уклали оспорюваний договір дарування від 14.11.2013 р. та прийняли рішення про ліквідацію ТОВ «Фірма «ШИК». Відтак, порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання оспорюваного договору дарування недійсним. Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд стягує з відповідачів на користь позивача понесені нею і документально підтверджені судові витрати в сумі 243,60 грн., повязані із сплатою судового збору. На підставі викладеного і

Outcome: approved