Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

В травні 2017 року [PERSON] (надалі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] (надалі по тексту відповідач) про недійсним визнання договору довічного утримання №69 від 21.08.2014 року, що був укладений між [PERSON] та [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказаний договір було укладено із підписанням останнього батьком позивача за незрозумілих та не передбачуваних обставин. Так, батько позивача [PERSON] хворів на цілий ряд захворювань та за життя жодного разу не казав про існування оспорюваного договору, але він часто втрачав пам»ять та позивач вважає, що укладення договору стало наслідок шахрайських дій по заволодінню майном його батька, що помер [INFO]. Вказаний договір було укладено під впливом тяжкої обставини для сторони договору [PERSON], оскільки він тяжко хворів та переживав після смерті дружини. Також, оспорюваний договір було укладено на вкрай невигідних умовах для покійного, зважаючи на те, що оціночна вартість ? частини квартири не відповідає сумі зазначених у договорі коштів грошовому утриманню померлого за життя в сумі - 43 000 грн. та щомісячного утримання в 800 грн. на місяць. Право власності до відповідача перейшло ж одразу 21.08.2014 року під час підписання вказаного договору. В той же час, жодних дій щодо виконання вказаного договору з боку відповідача вчинено не було. Коштів ні на лікування, ні на утримання квартири відповідач не несла, а виключно позивач опікувався вирішенням вказаних питань. Відтак, з метою захисту своїх прав на частину у спадковому майні позивач звернувся із цим позовом до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з викладених у позові підстав. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав свої письмові заперечення проти позову, де вказав про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки за наслідками судового розгляду за позовом [PERSON] про визнання цього ж договору недійсним на підставі ст..ст.203, 233 ЦК України, суд відмовив в його задоволенні. Вказаним судовим рішенням встановлені обставини підписання оспорюваного договору померлим під час перебування останнього у нормальному психічному стані. Позивачем не було надано суду жодних доказів, що при укладенні спірного договору померлий перебував під впливом тяжких для нього обставин або цей договір було укладено на вкрай невигідних умовах. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона добре знала батька позивача та про те, що він укласти оспорюваний у цій справі договір вона не подумала б. Зокрема, він дуже любив поговорити та він би обов»язково розповів про своє бажання укласти договір довічного утримання. Він дуже любив свою онуку і піклувався про неї. Все господарство у нього вела дружина позивача. Після смерті дружини батько позивача - [PERSON] дуже переживав біля 2 років, але потім заспокоївся. Про свій майновий стан він стороннім людям не розповідав. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є дружиною позивача та про спірний договір дізналась лише після смерті його батька. За всі комунальні послуги, ліки та інші витрати померлого оплачували вони, оскільки він ніколи коштів не давав. Його смерть намагались приховати. В квартирі помітили про зникнення усіх документів. За життя він дуже переживав у зв»язку з смертю його дружини, звертався у лікарню, нервував. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали вказаної цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст. ст. 3, 11 ЦПК України, відповідно до яких суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і не вправі на власний розсуд змінювати їх предмет чи підстави, а також виходити за межі пред'явлених вимог. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 21.08.2014 року між [PERSON] (за договором - Відчужувач) та [PERSON] (за договором - Набувач, а по справі - відповідач), від імені якої по довіреності діяла [PERSON], було укладено договір довічного утримання, за умовами якого [PERSON] передав у власність, а набувач отримав ? частину квартири номер [ADDRESS], а [PERSON] зобов'язалася забезпечувати Відчужувача утриманням довічно на умовах цього договору (а.с. 74-75). Договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анцифєровою А.М. 21.08.2014 року за реєстровано в реєстрі за № 69. Таким чином, спірний договір було укладено у письмовій формі та посвідчений нотаріально, він спрямований на реальне настання наслідків у вигляді передачі майна у власність від померлого до відповідача на визначених цим договором умовах. Згідно ч.1 ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. У відповідності до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Звертаючись до суду з вказаним позовом, спадкоємець відчужувача - його син [PERSON] просив суд визнати недійсним укладений між [PERSON] та [PERSON] договір довічного утримання №69 від 21.08.2014 року на підставі ч.1 ст..233 ЦК України, оскільки його було укладено під впливом тяжкої обставини для сторони договору [PERSON] (смерть дружини, чисельні хвороби та загроза втратити житло) та на вкрай невигідних умовах для покійного (вартість відчужуваної частини житла значно перевищує отримані ним кошти одноразової допомоги та щомісячних виплат). Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України). Крім того, п.23 постанови Пленуму ВЕРХОВНОГО СУДУ УКРАЇНИ від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Розглядаючи конкретні підстави для задоволення позову, слід зазначити, що як встановлено судом, то дійсно дружина сторони договору - [PERSON] померла 2012 році, що могло впливати на його психоемоційний стан, та він дійсно хворів. Між тим, позивачем не доведено, що смерть дружини за два роки до укладення спірного договору та його захворювання настільки впливали на його психічний стан, що він був вимушений укласти спірний договір. Більше того, вказана підстава для задоволення позову спростовується доводами сторони позивача в суді, оскільки як повідомив його представник, то усі витрати відчужувача покривали саме вони з власних коштів та він мав рахунки в банках, що вказувало на його нормальний матеріальний стан та відсутність крайньої потреби в укладенні вказаного договору. Також, за умовами договору [PERSON] передав, а відповідачка по справі отримала у власність ? частину квартири [ADDRESS] вартістю - 976 915 грн. Сама ж відповідачка зобов»язалась за умовами п.п.7-10 вказаного договору забезпечити утримання відчужувача до смерті та його майна зі сплатою щомісячно по 800 грн. та із виплатою одноразового грошового утримання в сумі - 43 000 грн. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При цьому, за умовами п.26 вказаного нотаріально посвідченого договору довічного утримання сторони підтвердили, що вказаний договір не носить характер уявного чи удаваного правочину, а сторони не страждають на психічні розлади та не вживають психотропних чи наркотичних речовин, а укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на настання наслідків, які обумовлені у ньому. У відповідності до правового висновку Верховного суду України у справі № 6-551цс16 від 06.04.2016 року, який у відповідності до вимог ст..3607- ЦПК України є обов»язковим для застосування усіма судами України визначено, що із правового аналізу норм ст..ст.203, 233, 717 ЦК України правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Виходячи з правового аналізу вказаних норм матеріального права, суд не вважає за можливе визнати наведені позивачем підстави для задоволення позову такими, що спонукали батька позивача на укладення спірного правочину як вчиненого під впливом таких обставин та на вкрай невигідних умовах. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч.1 ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивач на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з підстав, визначених статтею 233 ЦК України, не довів на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин укладення договору під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. Таким чином, вирішуючи позовні вимоги у відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд вважає недоведеними позивачем обставин для визнання недійсності оспорюваного договору довічного утримання, а зазначені ним підстави є недоведеними, наслідком чого є відмова в задоволенні позову. Питання розподілу судових витрат суд вирішує за правилами ст..88 ЦПК України, а саме шляхом покладення їх на позивача.

Outcome: dismissed