Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

В січні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 22 лютого 2015 року він надав позику [PERSON] готівкою у сумі 65 000,00 доларів США, що відповідно до офіційного курсу Національного банку України станом на 27 листопада 2015 року, становило - 1 533 350 гривень. Позивач в позові вказує, що зазначений факт підтверджується борговою розпискою від 22.02.2015 року, яка була написана власноручно відповідачем та поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON]. Позивач вказує, що [PERSON] при отриманні позики стверджував, що в разі виникнення у нього фінансових труднощів, він має достатньо майна, щоб вартістю цього майна гарантувати йому повернення боргу. При вказаній розмові були присутні вищевказані свідки. Згідно вказаної розписки [PERSON] зобовязувався повернути борг до 22 червня 2015 року. У обумовлений строк відповідач на порушення своїх договірних зобовязань борг не повернув. Позивач зазначає, що врегулювати спір мирним шляхом йому не вдалось. На його прохання про добровільну сплату боргу, відповідач вказав на відсутність вільних коштів. Позивач в позові зазначає, що протягом тривалого часу він неодноразово намагався спонукати відповідача до повернення коштів та виконання взятих на себе зобовязань, але останній став уникати зустрічей з ним та не відповідає на телефонні дзвінки. Тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів. Позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали, посилаючись на викладені в ньому обставини та просили суд його задоволити. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про місце, дату і час проведення судового засідання, - в судове засідання не зявився і про причини неявки суд не повідомив. На адресу суду надав заперечення проти позову, в якому зазначив, що вказана позовна заява безпідставна та не обґрунтована. Єдиним доказом того, що він начебто позичав кошти у [PERSON] є розписка, яка не оформлена належним чином. Відповідач в запереченні вказує, що у розписці не має ні дати, ні підпису, ні імені особи в якої береться позика. Крім того, з розписки не зрозуміло те, що [PERSON] позичає у когось чи позичає комусь кошти. Відповідач вказує, що відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. [PERSON] в запереченні також зазначає, що почерк, яким написана розписка йому не належить та вказує, що з позивачем він взагалі не знайомий, він знає тільки свідка [PERSON], яку позивач зазначає як одного із свідків та з якою у нього склалися неприязні стосунки. Просить відмовити [PERSON] у задоволенні позову. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні вказував на відсутність підстав для задоволення позову. Він пояснив, що відповідач з позивачем не знайомий, а розписка, яка долучена до матеріалів позову позивачем не відповідає вимогам чинного законодавства України (ст.. 1047 ЦК) та не може бути належним доказом по справі. Також він вказував, що [PERSON] знає лише [PERSON] і у позивача по справі коштів не брав. Також представник в своїх поясненнях в суді наполягав, що позов безпідставний і взагалі не доведений із врахуванням відповідних положень ст.. 57-60 ЦПК України. Свідок [PERSON] в судовому засіданні давала суперечливі та не послідовні покази з приводу укладення договору позики. Спочатку вона пояснила, що « … я в [PERSON] позичила гроші для [PERSON] …» і він залишив для підтвердження платоспроможності документи на хату і автомобіль. Потім в своїх поясненнях в суді вона вказувала, що вона попросила [PERSON] , який є її кумом, позичити гроші в сумі 65\~000 доларів США [PERSON], з яким вона перебувала в дружніх стосунках. Ці події відбувалися перед 23 лютого 2015 року, і того дня у неї була її подруга [PERSON], яка допомагала її на кухні готуватися до святкування 23 лютого. [PERSON] приніс гроші в сумі 65\~000 доларів США до неї додому ( м. Умань. вул.. Чернишевського, 12) і в її присутності відбулася передача грошей і [PERSON] написав розписку [PERSON] З приводу іншої розписки свідок пояснила, що вона була написана про те, що борг буде віддаватись частинами, так як [PERSON] була повернута машина, яка біля трьох місяців (після того як позичили гроші і [PERSON] в якості гарантії повернення коштів залишив автомобіль з ключами) стояла у неї в дворі. Свідок також пояснила, що вона виступала гарантом і вела розмови з приводу позики з ними обома. Також вона вказувала, що у неї з [PERSON] були гарні стосунки і вони не раз один одному позичали гроші. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що того дня, перед 23 лютого 2015 року, вона допомагала кумі [PERSON] у приготуванні до свята та була на кухні. До [PERSON] прийшов [PERSON] та просив позичити гроші. Інна подзвонила її куму [PERSON] по даному питанню, тому що у неї не було такої суми. У них між собою дуже гарні стосунки. Свідок повідомила, що особисто вона передачі грошей не бачила, оскільки була на кухні ( кухня студія), однак чула як перераховули гроші. В послідуючому вона декілька разів бачила [PERSON] і він казав , що не може повернути кошти. Також вона підтвердила, що в її куми [PERSON] в дворі деякий час стояла машина ( білий бус). Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, визначений законами України. (ст. 4 ЦПК України). Згідно ст. 129 Конституції України, ст. ст.10,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1ст. 61 ЦПК України обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Так, згідно з ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідност.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей. визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмету позики, або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцю за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від позикодавця певної грошової суми, або речей. А тому суд не може вважати надані позивачем « …розписки…» без дат і підписів належними та допустимими доказами отримання позики [PERSON], оскільки в ньому відсутній підпис відповідача про отримання грошей, як цього вимагають положенняст.207 ЦК України та вони не містять найменування сторін зобов»язання ( позикодавця та позичальника). Одночасно інформація відображена у вказаних розписках не підтверджує, що між сторонами зобов»язання досягнуто згоди щодо всіх істотних умов саме договору позики. Крім того, відповідно до положень ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. З огляду на викладене, суд не може взяти до уваги показання свідків, які були допитаний в судовому засіданні. Одночасно покази свідка [PERSON]П, яка була очевидцем передачі коштів є досить суперечливими і не послідовними, що стосується сторін договору та його умов. При цьому досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документу, і залежно від встановлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до\~ вимог ч. 3 ст. 10, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог\~ ст. 10 ЦПК України\~ - позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 57-59 ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав і не ставив\~ питання в судовому засіданні про їх витребування. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні з врахуванням специфіки предмету і підстав заявленого позивачем позову, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed