Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-12 00:00:00

\~ \~ \~ \~В січні 2018 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. В позовній заяві позивачка вказала, що з відповідачем зареєстрували шлюб 19 жовтня 2012 року в виконавчому комітеті Тесівської сільської ради Острозького району Рівненської області, актовий запис №2. В шлюбі народилася дитина [PERSON], [INFO]. З відповідачем разом не проживають, спільного господарства не ведуть, подружніх відносин не підтримують. Причиною розірвання шлюбу є постійні сварки, суперечки, непорозуміння. Фактично їх сімя розпалася, існує лише формально, тому позивачка просить шлюб розірвати, дитину [PERSON] залишити проживати з нею, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «Заболотна». \~ \~ \~ \~Позивачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, від неї надійшла заява про слухання справи, позов підтримує, просить задовольнити, на примирення не згідна. У разі визнання позову відповідачем просить вирішити питання про повернення їй з державного бюджету 50% сплаченого судового збору. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, подав заяву, в якій просить справу слухати без його участі, позовні вимоги визнає, згідний на розірвання шлюбу. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. \~ \~ \~ \~Сторони по справі [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище Лисуха) [PERSON] уклали шлюб 19 жовтня 2012 року, який зареєстрували в виконавчому комітеті Тесівської сільської ради Острозького району Рівненської області, актовий запис №2, про що свідчить свідоцтво про шлюб. В шлюбі народилася дитина [PERSON], [INFO], який проживає з матірю. Сторони відносин не підтримують. З будь-якого питання сімейного життя в них почали виникати різні непорозуміння, сварки, скандали, що стало причиною розірвання шлюбу. Вони втратили почуття любові та довіри один до одного. Сім`я фактично розпалася та існує лише формально. Згідно вимог ч. 1 ст. 24, ч. ч. 3 та 4 ст. 56 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Фактичні обставини справи та відносини, що склалися між сторонами, свідчать про те, що шлюб між сторонами носить формальний характер, подальше спільне життя і збереження сім'ї є неможливим і це буде суперечити інтересам сторін, а тому позов є обґрунтованим і його слід задовольнити. Згідно з ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову в даній справі не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ч. 3 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення клопотання позивача і повернення йому з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved