Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

В червні 2015 року позивач звернулася до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що вона перебувала на утриманні свого сина [PERSON], який постійно проживав разом з нею за адресою вул. Перемоги, 20, с. Нижні Станівці, Кіцманського району, Чернівецької області та [INFO] трагічно загинув, виконуючи свої трудові обов'язки відповідно до укладеної між ним та ПП [PERSON] цивільно-правової угоди від 15.05.2013 року №01-05/13. Так, [INFO] на виконання вище вказаної угоди, її син розпочав роботи по фарбуванню конструкції рекламного носія, встановленого на роздільній смузі на відстані 27,7 м до мосту через р. Прут. Для виконання таких робіт він став на платформу підйомника, яка була піднята на відстань 5,5 м від поверхні ґрунту та виступала на 3 метри над проїжджою частиною дороги. В цей час вантажний автомобіль марки «Мерседес-Бенц 815» д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] зіткнувся з робочою платформою автопідйомника корпусом холодильної установки, яка прикріплена до цього автомобіля. Внаслідок такого зіткнення її син впав з площадки робочої платформи на проїжджу частину та отримав травми не сумісні з життям. Відповідно до акту спеціального розслідування вказаного смертельного випадку, складеного комісією ТУ Держгіпромнагляду у Чернівецькій області, було встановлено, що нещасний випадок з її сином стався саме внаслідок наїзду транспортного засобу «Мерседес-Бенц 815» д.н.з. [NUMBER], який належить на праві власності відповідачу. Таким чином, вважає, що відповідач як власник джерела підвищеної небезпеки, з вини якого стався нещасний випадок, повинен нести відповідальність встановлену ст.ст. 1166,1167, 1187, 1200, 1201 ЦК України та відшкодувати їй шкоду, завдану смертю її сина, на утриманні якого вона перебувала. У зв'язку з похованням сина вона зазнала матеріальних витрат на загальну суму 27702 грн. в тому числі витрати на купівлю труни, ритуальних вінків, рушників, калачів, одягу для сина, поминальні обіди та виготовлення і влаштування надгробного пам'ятника. Окрім того, вказувала, що внаслідок смерті сина, який був її годувальником, вона зазнала значної моральної шкоди, яка є неоціненою, в неї погіршився стан здоров'я, вона змушена періодично проходити стаціонарне лікування в Нижньо-Станівецькій амбулаторії загальної практики сімейної медицини. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила стягнути з відповідача на її користь витрати на поховання сина в розмірі 27702 грн. та моральну шкоду в сумі 1000000 грн. В судовому засіданні представники позивача, кожен окремо, позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, вважаючи позовні вимоги до Приватного підприємства «Спеціалізоване міжрегіональне управління «Нафта» безпідставними. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Так, судом встановлено, що відповідно до довідки виконавчого комітету Нижньостановецької сільської ради Кіцманського району Чернівецької області від 11.11.2014 року №1557, позивач зареєстрована та проживає в [ADDRESS] та перебувала на утриманні свого сина [PERSON], який помер [INFO], що також підтверджується копією свідоцтва про смерть (а/с 6,8,9). Відповідно до обставин, встановлених актом проведення спеціального розслідування смертельного нещасного випадку, що стався [INFO] о 16 год. 40 хв. у фізичної особи приватного підприємця [PERSON], внаслідок зіткнення вантажного рефрижератора, а саме автомобіля марки «Мерседес-Бенц 815» д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] з підйомником на якому розташована робоча платформа, де перебував [PERSON], який виконував роботи по фарбуванню конструкції рекламного носія, останній впав на проїжджу частину дороги з висоти 5,5 м, отримавши травми несумісні з життям. Особами, дії, або бездіяльність яких призвели до вказаного нещасного випадку визнано водія автомобіля «Мерседес-Бенц 815» д.н.з. [NUMBER] [PERSON], водія-машиніста підйомника [PERSON], ПП [PERSON] та загиблого [PERSON] (а/с 17-20, 71-74). Крім того, зі змісту даного акту також вбачається що по факту зазначеного нещасного випадку Першотравневим РВ УМВС України в м. Чернівці проводиться досудове розслідування. Згідно ч. 3 ст. 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. З матеріалів справи також вбачається, що [PERSON] являється особою, що забезпечувала себе роботою самостійно і не застрахований в Пенсійному Фонді України як платник єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Відповідно до положення ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується. Згідно положень ч.1 ст.2 Закону «Про поховання та похоронну справу», поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Так, позивачем до позовної заяви додано копії квитанцій на підтвердження понесених нею витрат на поховання сина, поминальні обіди, облаштування місця поховання шляхом встановлення пам'ятника на загальну суму 27702 грн. (а/с 12-16). Відповідно до довідки УДАІ УМВС України в Чернівецькій області від 12.06.2015 року №8/2005, транспортний засіб марки «Мерседес-Бенц 815» д.н.з. [NUMBER] належить на праві власності ПП Спеціалізоване міжрегіональне управління «Нафта» (а/с 21). Вважаючи, що відповідач, як власник автомобіля, за участі якого стався нещасний випадок, зобов'язаний відшкодувати їй понесені витрати на поховання сина, позивач звернулась до суду з даними позовом, проте з такими висновками позивача погодитись не можна, виходячи з наступних підстав. Так, як вбачається з роз'яснень, які містяться в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України постанови «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6 у випадку смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов'язані відшкодувати витрати на поховання (в тому числі на ритуальні послуги і обряди) тій особі, яка понесла ці витрати. Тому вимоги про стягнення витрат на поховання можуть пред'являтись як особами, що мають право на відшкодування шкоди у зв'язку зі смертю годувальника, так і сторонніми до потерпілого громадянами і організаціями, що фактично понесли ці витрати. Витрати на виготовлення пам'ятників і огорож визначаються, виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам'ятників і огорож в даній місцевості. Крім того, відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 4, п. 6 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року №4, обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК. На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров'ю у зв'язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК). З аналізу вище вказаного слідує, що предметом доказування у даній справі є безпосередня участь відповідача у факті заподіяння шкоди позивачу, зокрема наявність трудових відносин (трудовий договір або контракт), між [PERSON] та відповідачем або іншого цивільно-правового договору на підставі якого [PERSON] володів та користувався транспортним засобом марки «Мерседес-Бенц 815» д.н.з. [NUMBER]. За змістом ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Замовник відшкодовує шкоду, завдану іншій особі підрядником, якщо він діяв за завданням замовника. Підприємницькі товариства, кооперативи відшкодовують шкоду, завдану їхнім учасником (членом) під час здійснення ним підприємницької або іншої діяльності від імені товариства чи кооперативу. Проте матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б вказували на наявність обставини передбачених ст.. 1172 ЦК України, яка передбачає відповідальність юридичної особи за шкоду завдану їх працівником чи іншою особою, а також інших доказів, які б давали підставу вважати, що між відповідачем та [PERSON] існують трудові або ж цивільно-правові відносини. У відповідності до вимог ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 1167, ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Так, факт наявності між володільцем та особою, яка керувала джерелом підвищеної небезпеки, трудових відносин або інших цивільно-правових відносин має бути підтверджений належними доказами, відповідно до положень ст.ст. 10,60 ЦПК України, обов'язок доказування у цивільному процесі покладається на сторін, разом з тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів участі відповідача у завданій позивачу шкоді та відповідно понесених нею витрат на поховання сина. За таких обставин, на підставі наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про відсутність обов'язку відповідача відшкодовувати витрати позивача, понесені нею на поховання сина, оскільки той, факт, що транспортний засіб, яким керував [PERSON] належить відповідачу не підтверджує наявності між ним та водієм будь-яких трудових чи цивільно-правових відносин, оскільки п. 2.2 Правил дорожнього руху України передбачає, що власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Таким чином, керування [PERSON] транспортним засобом відповідача без наявності у нього правового зв'язку з останнім на підставі трудового договору або контракту, а також іншої цивільно-правової угоди, не породжує у відповідача будь-якого делікту на відшкодування шкоди завданої позивачу внаслідок смерті її сина під час нещасного випадку, що мав місце [INFO]. В силу дії ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. За змістом ст.ст. 30-33 ЦПК України належними є сторони, які є суб'єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб'єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Таким чином, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред'явленим позовом. У відповідності до ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. За таких обставин ініціатива щодо заміни неналежного відповідача належить позивачу, який звертається до суду з відповідним клопотанням, проте позивач не використала наданого їй процесуального права щодо заміни відповідача, хоча позивачу судом роз'яснювалось таке право (суд. засід. від 07.09.2015 року), таким чином з урахуванням принципу диспозитивності суд не вправі з власної ініціативи замінювати неналежного відповідача. Отже, за наслідками розгляду даної справи, позивачем та її представниками не надано суду належних та допустимих доказів, які б казували на взаємозвязок між діями відповідача та завданою позивачу моральної шкодою внасідок смерті її сина, а також на обов'язок відшкодувати витрати понесенні нею на поховання сина та облаштування його могили. Відповідно ч. 3 ст. 79 ЦПК України до судових витрат належать витрати на правову допомогу. З урахуванням положень ст. 88 ЦПК України, оскільки в задволенні позову відмовлено, не підлягають стягненню з відповідача також понесені позивачем судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed