Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

В січні 2018р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 135-139) до відповідачів: [PERSON] , який діє в своїх інтересах, та в інтересах малолітньої [PERSON] , треті особи: Центр Комунального Сервісу № 56, Шевченківське управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просила суд: - усунути перешкоди позивачці в користуванні належної їй на праві приватної власності квартирою, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом - квартирою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що їй на праві приватної власності належить вищезазначена квартира, відповідачі: її брат та племінниця, зареєстровані у вказаній квартирі, але ніколи в ній не проживали, в квартирі відсутні їх особисті речі, перешкод у користуванні квартирою їм ніхто не чинив, квартирою не цікавляться, витрати по сплаті за комунальні послуги нести не бажають, а тому позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав, і просила суд, на підставі ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України позов задовольнити. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Волошина В.О. від 26 березня 2018р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 травня 2019р. закрито підготовче судове засідання і призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові. Позивачка наголошувала, що її брат та його донька були зареєстровані в спірній квартирі, а після набуття нею квартири від їх матері за договором дарування, спілкування між сторонами припинилось взагалі. Відповідачі, треті особи 1, 2, в судові засідання не з`являлися, про час та місце розгляду справи, оповіщалися у встановленому законом порядку, своїх представників до суду не направили, поважності причин неявки не повідомили, відзив на позов не подавали. В судовому засіданні представник третьої особи 3 зазначала, що відповідною комісією при обстеженні квартири позивачки, було дійсно встановлено, що відповідач та його малолітня донька у квартирі не проживають, проте при вирішенні спору по суті, третя особа просить ухвалити рішення, яким не будуть обмежені права малолітньої дитини - відповідачки по справі. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 280, 282 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення позивачки, представника третьої особи 3, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що позивачці, на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 15 квітня 2014р. (а.с. 5). У вказаній квартирі зареєстровані: відповідачі, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . За змістом ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК України). Згідно з ч. 1-3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Звертаючись до суду з вказаним позовом позивачка наголошувала, що відповідачі не проживають в квартирі понад один рік без поважних причин, а тому втратили право користування квартирою, в квартирі відсутні їх особисті речі, вони не несуть витрати на утримання квартири та сплаті житлово - комунальних послуг, при цьому заявлені вимоги позивачка обгрунтовувала Актами про не проживання від 10 січня, 01 червня, 01 грудня 2016р., 31 січня 2019р. (а.с. 7-9, 123), відповіддю з медичної установи на адвокатський запит (а.с. 122), Актом обстеження умов проживання дитини від 16 січня 2019р., проведений співробітниками третьої особи 3 (а.с. 160). Враховуючи положення ст. 29 ЦК України, вік малолітньої відповідачки, суд приходить до висновку, що остання не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратили право користування зазначеним житлом на відміну від відповідача. Не сплата малолітньою відповідачкою коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивачка (за доведеності понесення нею таких витрат одноособово) не позбавлена можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Судом не встановлено, що малолітня відповідачка має інше житло ніж спірна квартира. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959р., передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи правові позиції висловлені Верховним Судом в постановах по справам: № 759/19394/15-ц від 27 грудня 2018р., № 465/7083/13-ц від 10 липня 2019р., суд приходить до висновку, що саме відповідач [PERSON] втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Беручи до уваги, що через свій вік малолітня відповідачка не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування спірною квартирою. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,8 грн.

Outcome: partial