Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

В січні 2016 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказав, що мав намір придбати будинок у смт. Ялта Першотравневого району Донецької області та в мережі Інтернет знайшов відповідне оголошення про продаж будинку, власником якого є відповідач по справі [PERSON] Після обговорення умов майбутньої угоди про продаж та огляду будинку позивач 11 грудня 2015 року передав відповідачу аванс в рахунок майбутнього платежу за зазначений будинок в сумі 1 2000 доларів США, про що відповідачем було видано власноруч написану розписку. Згодом позивач відмовився від укладення угоди купівлі-продажу будинку у звязку із тим, що будинок не відповідав його вимогам. Після цього позивач вживав заходи до повернення коштів, надсилав письмову претензію, телефонував відповідачу, але відповідач відмовився повертати кошти. Посилаючись на ч. 2 ст. 570 ЦК України, просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти, передані йому в якості авансу, у розмірі 30840,00 грн., що складає 1200,00 доларів США, а також судові витрати по оплаті судового збору в сумі 551,21 грн. У ході розгляду справи позивач уточнив позовну заяву та у звязку із зміною курсу долара США просив стягнути раніше передані в якості авансу грошові кошти в сумі 1200,00 доларів США в національній валюті по курсу НБУ на час прийняття рішення судом та судові витрати по оплаті судового збору в сумі 551,20 грн. Позивач у судове засідання не з'явився, надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився з невідомих підстав, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 11 грудня 2015 року [PERSON] була видана письмова розписка, згідно з якою останній отримав від [PERSON] задаток за продаж будинку в смт.Ялта по вул.Коперника, 9 в сумі 1 200,00 доларів США. Як встановлено судом, нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами укладено не було. Згідно з претензією від 23 грудня 2015 року та поштовим чеками від 23.12.2015 року позивач звертався до відповідача з вимогою повернути сплачені ним грошові кошти в сумі 1 200,00 доларів США. 24 грудня 2015 року відповідач отримав вказаний лист від позивача. Проте відповідач грошові кошти позивачу не повернув. Зазначені обставини відповідачем спростовані не були та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами. Встановлюючи обставини справи та правовідносини, які склалися між сторонами, суд надає оцінку доказам та виходить з наступних положень законодавства. Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У силу ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Як передбачено ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Згідно з ч. 1 ст. 638, ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. У відповідності до приписів ст. 181 ЦК України житловий будинок належить до нерухомого майна. Отже за наведеними положеннями законодавства на час досягнення між сторонами попередніх домовленостей про продаж домоволодіння та видачі розписки про отримання задатку договір купівлі-продажу вказаного майна підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню. А тому відповідно у такій же формі сторони мали укласти попередній договір, в якому визначити суму завдатку, однак вони не додержались вимог закону щодо форми договору. Так як момент вчинення такого правочину згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України пов'язується з нотаріальним посвідченням, тому він не є укладеним. Ураховуючи, що сторони на порушення вимог ч. 1 ст. 635 ЦК України не дотримали нотаріальної форми посвідчення договору, встановленої ст. 657 цього Кодексу для основного договору Отже за правилом ч. 3 ст. 640 ЦК недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору робить такий договір неукладеним, а неукладений договір не створює прав та обов'язків для сторін. При визначені правової природи переданих позивачем відповідачу грошових коштів у сумі 1 200,00 доларів США, які у виданій розписки передбачалися як задаток за продаж будинку, суд керується наступним. Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості (ч. 1ст. 571 ЦК України). За змістом названих норм завдаток є доказом існування зобов'язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов'язання. Таким чином, із положень ст. ст. 546, 548 ЦК України вбачається, що внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу будинку. Оскільки між позивачем та відповідачем не було укладено у встановленому порядку договору купівлі-продажу будинку та попереднього договору, які б за формою і змістом відповідали вимогам закону, тому передана відповідачу грошова сума в розмірі 1 200 доларів США є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Частина 2 статті 570 ЦК України встановлює презумпцію авансу, якщо в правочині не визначено, що така сума є завдатком. На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. У разі видачі авансу кредитор не може бути зобов'язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків, неустойки. У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. У разі видачі авансу кредитор не може бути зобов'язаний до повернення його в подвійному розмірі. Саме до цього зводяться правові висновки, що висловлені Верховним Судом України в постанові від 13 лютого 2013 року (справа N 6-176цс12) та від 25.09.2013р. (справа №6-82ц13), які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України. Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобовязання незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобовязання . Особа, яка отримала аванс, повинна його повернути. Із урахуванням вказаних положень закону грошові кошти в сумі 1 200,00 доларів США, які були передані позивачем [PERSON], за своєю правовою природою є авансом та підлягають поверненню в тому ж розмірі. Разом з тим, ст. 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Із урахуванням наведеного відповідач має повернути грошові кошти 1200 доларів США в національній валюті гривні за офіційним курсом Національного банку України на день ухвалення рішення. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-79цс14 від 02 липня 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Станом на 10 березня 2016 року офіційний курс Національного банку України становить 25,51 грн. за 1 долар США, тобто 1200 доларів США дорівнюють 30612,00 грн. Зазначена сума грошових коштів підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Розмір сплаченого позивачами судового збору становить 551,20 грн., який підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності,

Outcome: approved