Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-09 00:00:00

В червні 2015 року позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила суд визнати недійсним шлюб, укладений між сторонами, мотивуючи свої вимоги з урахуванням пояснень в судовому засіданні тим, що в 2010 році відносини між сторонами були оформлені реєстрацією шлюбу в Святошинському відділі РАЦС м. Києва. Проте, наполягає позивач, на відміну від неї, у відповідача не було до неї почуттів любові та бажання створити сім`ю. Він, на її думку, переслідував виключно мету наживи, оскільки до того часу як вони познайомилися він жив у злиднях, а вона навпаки, могла собі дозволити «дороге життя», мала свій бізнес, добре заробляла, мала нерухоме майно та великі рахунки в банках. Виключно останнім, акцентує увагу позивач, вона привернула увагу чоловіка, він за її рахунок «добре влаштувався», саме вона його одягала та надавала гроші на проведення досуга. Саме відповідач вмовив її оформити відносини, навіть наполіг на тому, щоб сторони здійснили обряд вінчання. Однак в лютому 2015 року позивач помітила різку зміну настрою відповідача, а також постійні з цього часу претензії його до неї, також сторони почали постійно сваритися, після чого відповідач повідомив, що має бажання її покинути. Проаналізувавши зазначену поведінку, позивач прийшла до висновку, що відповідач ніколи її не кохав, а одружився, скориставшись її «безпорадним» після смерті колишнього чоловіка станом. Просила позов задовольнити. Представник позивача підтримала позов з підстав, наведених позивачем. Відповідач категорично не погодився із тим формулюванням обставин справи, які навела позивач. Зазначав, що сторони познайомилися в той час коли він був ще одружений, почали «тісно» спілкуватися, «знайшли спільну мову», зауважував, що їм було добре разом, саме тому вони вирішили одружитися. Так, зазначав, що сторони дійсно здійснили обряд вінчання, проте це було бажанням більше позивача, аніж відповідача. Відповідач стверджував, що ні про які «гроші позивача» він не думав, уклав шлюб, оскільки мав почуття до позивача, незважаючи на сварки з лютого 2015 року, все ж таки декілька разів намагався відновити стосунки, проте вважає, що позивач попала під посилену «опіку» своїх подружок. Також відповідач наполягав на тому, що був державним службовцем і мав як основну заробітну плату, так і пенсію, окрім того, його батьки «залишили» йому певні статки. Зважаючи на те, що через таку позицію позивача і подачу даного позову, фактично підняття «брудної білизни» вважав, що подальше збереження шлюбу є неможливим, відтак просив шлюб розірвати, звернувся таким чином із зустрічним позовом. Представник відповідача просив суд у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічні вимоги задовольнити. Звертав увагу суду на те, що позов позивача обумовлений тим, що на даний час в іншому суді перебуває її ж позов про поділ спільного майна подружжя, і саме небажання вирішити ту справу по закону, тобто по ? частині кожному сумісно нажитого майна, і пояснює звернення до суду із позовом про визнання шлюбу недійсним. Також просив суд вирішити питання про судові витрати. Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України) Так, судовим розглядом встановлено, що 17 липня 2010 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.63 Том №1) При цьому, сторони не заперечують той факт, що познайомилися вони і стали жити як чоловік та дружина набагато раніше, в той час коли відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі із іншою жінкою [PERSON], розірвали шлюб офіційно лише 10.02.2009, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.40 Том №1) Та обставина, наведена позивачем, що офіційно відповідач розірвав відносини із колишньою дружиною вже під час сумісного проживання із позивачем на підтвердження «фіктивності» укладення шлюбу з боку самого відповідача, судом сприймається критично. Суд акцентує увагу позивача на тому, що це у сукупності із свідченнями самої [PERSON], пояснення якої суд не бере до уваги, як свідчення «колишньої» жінки по відношенню до чоловіка, який від неї пішов до позивача, що само по собі не виключає можливість обмови з її сторони відповідача, не є беззапереченими доказами того, що зі сторони відповідача не було почуттів любові та поваги до позивача в момент укладення їх шлюбу. Так само суд вважає неспроможними свідчення свідків [PERSON] та [PERSON] на підтвердження намірів відповідача щодо позивача на предмет укладення із нею шлюбу задля власного збагачення, оскільки сторони не заперечували, що ці особи є близькими знайомими саме позивача, більше того, обставини того, як до однієї із них «залицявся» сам відповідач не містять взагалі фактичних даних, які можуть бути покладені в основу рішення у цій справі. Також суд погоджується із доводами представника відповідача в тій частині, що позивачем взагалі не доведено, що вона мала значні статки перед тим, як розпочати сумісне проживання із відповідачем, а він був «голий і босий», а так само що він керувався у своїх взаємовідносинах із нею виключно матеріальними благами. Досліджувати хто, коли і яке майно придбав суд вважає недоцільним в межах розгляду даної справи, тим більше виходячи з того, що сторони самі визнають, що між ними існує такий спір і він на даний час вирішується в одному із судів міста Києва. Так само немає необхідності і вирішувати ту обставину, хто і скільки за час сумісного проживання заробляв. Відповідач в кожному судовому засіданні під час розгляду справи наполегливо заявляв про те, що шлюб укладав із позивачем тому, що мав почуття любові до неї, до теперішнього часу носить обручку та декілька разів навіть намагався відновити стосунки, проте, після того, як вона звернулася до суду із цим позовом, прийшов до висновку, що збереження сім`ї вже є неможливим. Також не підтверджує підстави первісного позову факт вінчання сторін, суд так само не вважає за необхідне з`ясовувати хто і кого і коли вмовив цей обряд зробити, а тим більше хто за нього розплатився. Хто і коли утримував і утримує дітей відповідача від першого шлюбу також не є предметом розгляду даної справи. Також суд не досліджує ті обставини, чи має відповідач заборгованість з виплати аліментів. Також згідно ч.1 ст.61 ЦПК України сторони визнають, що фактичні шлюбні відносини між ними припинилися в лютому 2015 року. Суд відхиляє ті емоції, якими сторони додатково обґрунтовували свої вимоги та заперечення, та приходить до висновку, що позивач не представлено суду належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст.57-61 ЦПК України на підтвердження тих обставин, що шлюб, укладений між сторонами був фіктивним, відтак підстав для задоволення первісного позову суд не вбачає. Наявність в матеріалах справи постанов про закриття кримінального провадження від 14.03.2016 відповідно за ч.1 ст.129 та ч.4 ст.190 КК України обидві за відсутністю складу кримінального правопорушення по обставинами сумісного проживання сторін також є окремим підтвердженням складних та напружених взаємовідносин сторін, які призвели до подачі заяв до правоохоронних органів один на одного (а.с.131-135 Том №1) Як вбачається з наданих відповідачем характеристик він має вищу освіту, працював, мав постійний дохід, завжди користувався авторитетом серед керівництва, має високу загальну культуру, що позитивно характеризує особу відповідача (а.с.72, 73 Том №1) Згідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч.2 ст.112 СК України). На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що сторони прожили нетривалий час разом, на даний час відносини не підтримують, та ступінь напруги, яка між ними на даний час має місце, виключає необхідність надання їм строку для примирення, тим більше кожний з них окремо проти цього заперечує. Позиція останніх у справі досить категорична. Сторони не мають намір відновлювати сім`ю. Враховуючи те, що в матеріалах справи достатньо відомостей про права та відносини сторін, суд приходить до висновку, що примирення між сторонами і збереження їх сім'ї виключається і шлюб між ними має бути розірваний. Крім того, в порядку ст.88 ЦПК України мають бути вирішені і судові витрати. Так, відповідачем за подачу зустрічного позову про розірвання шлюбу сплачено судовий збір в сумі 487,20 грн., який підлягає стягненню з позивача на його користь. Також суд зважаючи на те, що витрати на оплату послуг адвоката також є судовими витратами, то з позивача на корить відповідача підлягає стягненню і 8 000,00 грн., які були сплачені згідно договору про надання правової допомоги №ЦС/24/2015 від 11.08.2015, довіреності, виданої на підставі цього договору та відповідних квитанцій на зазначену суму (а.с.26-30 Том №1, а.с.23-25 Том №2) На підставі викладеного та

Outcome: approved