Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-25 00:00:00

В судовому засіданні позивач [PERSON] та представники позивача [PERSON] , [PERSON] зменшенні позовні вимоги позивача підтримали та просили суд визнати удаваним договір дарування, укладений 24 липня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Юган Г.І.; розірвати договір купівлі-продажу, який мав місце між [PERSON] та [PERSON] , зобов`язати [PERSON] повернути [PERSON] нежитлове приміщення цокольного поверху, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зобов`язати приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Юган Г.І. виключити з реєстру обтяжень нерухомого майна зазначене нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] з реєстру обтяжень нерухомого майна. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача визнала повністю, не заперечила проти задоволення позову. Представники третьої особи Федорчук О.В., Гаврилюк С.В. , Ганенко О.І. в судовому засіданні заперечили проти задоволення позову, просили суд відмовити в задоволенні позову. Додатково суду пояснили, що позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання договору дарування удаваним, розірвання договору купівлі-продажу та зобов`язання вчинення дій з метою уникнення відповідачем [PERSON] цивільно-правових зобов`язань по кредитному договору укладеному між [PERSON] та ВАТ «Універсал Банк». Суд, заслухавши позивача [PERSON] , представників позивача [PERSON] , [PERSON] , відповідача [PERSON] представників третьої особи Федорчука О.В., Гаврилюка С.В., Ганенко О.І., дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного: Як було встановлено в судовому засіданні, 24 вересня 2007 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Юган Г.І. та зареєстрований в реєстрі за №2910. Відповідно до п.п.1.1,1.2 зазначеного договору [PERSON] передала у власність [PERSON] безоплатно нежитлові приміщення цокольного поверху, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Подаровані нежитлові приміщення належали [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 21.07.2004 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвійчук М.О. за реєстровим № 4252, зареєстрованого Комунальним підприємством «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» 20.09.2007 року за реєстраційним номером 6021453, номер запису:13-1394 в книзі:12. Згідно п.3.1 договору дарування, вимоги законодавства щодо змісту, значення й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивності чи удаваного правочину, тобто, не є таким, що передбачено ст.ст.234,235 ЦК України. Як зазначено у позовній заяві, перед укладенням договору дарування між сторонами по справі існувала домовленість, відповідно до якої, у зв`язку з скрутним матеріальним становищем сторін, з метою економії грошових коштів, сторони домовились укласти договір дарування, замість договору купівлі-продажу, який насправді вчинили. Сторони усно домовилися, що [PERSON] дарує нежитлове приміщення, а [PERSON] сплачує їй 50 000 доларів США. На момент укладення договору дарування відповідач [PERSON] сплатила позивачу [PERSON] 10 000 доларів США, останню суму в розмірі 40 000 доларів США вона повинна була сплатити в обумовлені сторонами строки. В зазначений строк відповідач [PERSON] сплатила лише 8 000 доларів США, кошти у розмірі 32 000 доларів США вона не сплатила, посилаючись на скрутне матеріальне становище. На момент укладення договору дарування, 24 вересня 2007 року відповідач [PERSON] передала позивачу [PERSON] 10 000 доларів США та написала розписку в якій сторони по справі обумовили подальші платежі за приміщення, а саме: відповідач зобов`язана була сплатити позивачу в строк до 24 вересня 2009 року 15000 доларів США, в строк до 01 травня 2011 року 25000 доларів США. 24 вересня 2009 року відповідач [PERSON] передала позивачу [PERSON] 8 000 доларів США, про що написала відповідну розписку. За передачу у власність нежитлового приміщення цокольного поверху відповідачем [PERSON] сплачено позивачу [PERSON] кошти в розмірі 18 000 доларів США. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 02 липня 2018 року по справі призначено судово-технічну експертизу документів. Згідно висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судово-технічної експертизи документів №15867/18-34/12202/12203/19-34 від 17 квітня 2019 року, записи і підписи від імені [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , у розписці датованій 24.09.2007 року, та записи і підписи від імені [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у розписці датованій 24.09.2009 року, виконані кульковими ручками, спорядженими пастами, які на момент дослідження мають різні відтінки сірого кольору. На розписки датовані 24.09.2007 року та 24.09.2009 року здійснювався вплив сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів. Відповісти на питання ухвали суду «Встановити давність складання документів, а саме чи були написані розписки датовані 24.09.2007 року та 24.09.2009 року в зазначені в них датах, чи пізніше?» не видається можливим у зв`язку з тим, що на розписки, датовані 24.09.2007 року та 24.09.2009 року, здійснювався вплив сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів, що призвело до штучного зістарювання її реквізитів. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до статті 6, частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч.ч.3,5 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У Постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Як було встановлено в судовому засіданні позивач [PERSON] є матір`ю відповідача [PERSON] , що не заперечувалося сторонами. 30 листопада 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг № ВL525 та додаткову угоду № BL525/BL525-KL+, відповідно до яких банк зобов`язався встановити ліміт позичальнику за кредитною лінією в сумі 185 000,00 доларів США, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кошти та сплатити плату за користування кредитною лінією в порядку та на умовах додаткової угоди. На забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов`язань за вказаним договором, цього ж дня між сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки нежитлових приміщень цокольного поверху, загальною площею 87,1 кв.м, по [ADDRESS] , належних [PERSON] на праві власності, заставна вартість яких становила 1 249 319 грн. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області по цивільній справі №569/10219/13-ц від 25 вересня 2013 року позов ПАТ «Універсал банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Універсал банк» заборгованість по непогашеному кредиту на загальну суму 2176174,87 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позову відмовлено. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом Згідно із частиною шостою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Отже, ухвалення рішення, яке стосується іпотечного майна, у будь-якому випадку стосується прав та обов`язків іпотекодержателя, оскільки безумовно впливає на можливість Банку звернути стягнення на іпотечне майно. Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п.6 ст.3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Згідно ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що сторони в момент вчинення договору дарування, додержалися вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, договір за своїм змістом не суперечить вимогам закону, позивач [PERSON] була обізнана і розуміла, що вчиняє договір дарування і суд вважає, що помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення та приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування, укладеного сторонами 24.09.2007 року удаваним на підставі ст.235 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину удаваним, розірвання договору купівлі-продажу та зобов`язання вчинення дій, оскільки позивачем достовірними та достатніми доказами не доведено, що між нею та [PERSON] , виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування від 24 вересня 2007 року, та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними договором дарування. Згідно п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі відмови в позові, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Оскільки у задоволенні позову відмовлено судові витрати понесені позивачем відшкодуванню не підлягають. Інші учасники справи про наявність понесених судових витрат не заявляли. Відповідно до ч.ч.9,10 ст.158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 10 лютого 2017 року, забезпечено позов шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] та заборони вчиняти будь-які, в тому числі, щодо реалізації нежитлового приміщення з прилюдних торгів, будь-яким органам, в тому числі Державній виконавчій службі України, стосовно нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п.п.9 п.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України прийнятого Законом України 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, який набрав чинності 15.12.2017 р., справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно ч.1 ст.158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для скасування заходів забезпечення позову, суд враховує, що позов в межах якого вживались заходи забезпечення, розглянуто по суті, в задоволенні позову відмовлено, що виключає примусове виконання рішення суду, а отже необхідність у застосуванні заходу забезпечення позову відпала. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed