Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

В червні 2015 року позивачка звернулася до суду із позовом, вимоги у якому під час розгляду справи збільшувала та уточняла, і відповідно до остаточних вимог вказувала про наступне. В 2002 році вона домовилася з громадянкою [PERSON] про купівлю житлового будинку, розташованого по вул. Гайдара 19 в с. Новоруське Жовтневого району Миколаївської області, про це вони уклали письмовий договір, за яким вона передала кошти за придбане майно. Крім того [PERSON] зобов'язалася оформити право власності на земельні ділянки, які були виділені для обслуговування будинку, площами 0,25 га та 0,0220 га. В той же час [PERSON] померла 25 серпня 2010 року і нотаріально посвідчений договір про купівлю будинку та землі укладений не був. Син спадкодавиці [PERSON], хоча і не заперечує факту укладення договору та продажу будинку з ділянками, але ухиляється від нотаріального його оформлення. Посилаючись на те, що така ситуація порушує її права на власність просила визнати дійсним укладений між ними договір купівлі-продажу та визнати за нею право власності на нерухоме майно. Сторони в судове засідання не зявилися, про його час та місце були повідомлені належним чином, позивачка при цьому надала заяву з проханням розглядати справу без її участі. Відповідач також надав суду заяву з проханням розглядати справу без його участі проти задоволення позову не заперечував. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи встановив наступні правовідносини та прийшов до наступного висновку. Будинок по вул. Гайдара, 19 в с. Новоруське Жовтневого району Миколаївської області належав громадянці [PERSON], який був побудований в 1967 році. В подальшому 23 березня 2002 року вона уклала з позивачкою договір купівлі-продажу, за яким продала їй будинок з господарчими спорудами за вищевказаною адресою разом із землею загальною площею 0.2720 га, а остання його купила за 17000 грн., що було еквівалентно на той час 3400 доларів США. При цьому власниця зобов'язалася підготувати необхідні документи для продажу і спочатку для оформлення та для підтвердження укладення угоди вона отримала від позивачки половину суми, обумовлену договором. Про це вона склала дві розписки від 3 квітня 2002 року та від 12 лютого 2003 року. В той же час [PERSON] зволікала з оформлення документів і тільки 31 березня 2005 року вона отримала свідоцтво про право власності на будинок, яке зареєструвала в 2009 році. На земельну ділянку, площею 0,25 га, виділену для будівництва та обслуговування житловим будинком по вул. Гайдара 19 в с. Новоруське, вона отримала державний акт серії ЯГ №618562 від 4 вересня 2007 року, який був виданий Котляревською сільської радою Жовтневого району Миколаївської області. В той же день вона отримала від тієї ж сільської ради державний акт серії ЯГ № 618569 на земельну ділянку, площею 0,0220 га, виділену для ведення особистого підсобного господарства за тією ж адресою. Однак 25 серпня 2010 року [PERSON] померла і нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу між нею та позивачкою так і не був укладений, а спадкоємець після її смерті син [PERSON], не бажає оформляти спадщину та оформляти договір купівлі-продажу, оскільки кошти вже були отримані, а таке оформлення потягне додаткові витрати, на які він не погоджується. Відповідно до ст. 224 ЦК України 1963 року, який діяв на той час (час укладення договору, за договором купівлі-продажу житлового будинку продавець зобовязаний передати майно у власність покупця, а останній зобовязаний прийняти майно та сплатити за нього обумовлену грошову суму. Право власності на майно, придбане за таким договором настає відповідно до ст. 128 ЦК України 1963 року з часу передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] відбулася домовленість про купівлю-продаж належного першій будинку по вул. Гайдара 19, в с. Новоруське Котляревської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області. За домовленістю сторін вартість проданого майна склала 17000 грн. На підтвердження угоди між сторонами був підписаний в простій письмові формі договір купівлі-продажу від 23 березня 2002 року. Після укладення договору позивачка почала користуватися отриманим будинком, а нотаріально оформити договір купівлі-продажу вони вирішили в пізніший термін. На підтвердження укладення договору позивачка частинами передала кошти на за його купівлю, в загальній сумі 17000 грн., що на той час дорівнювало 3400 доларів США. В той же час, [PERSON] зволікала з оформлення по майну, а також виїхала до Росії, потім вже відмовлялася прибути до Миколаївської області для нотаріального оформлення договору купівлі-продажу нерухомого майна. Відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу не дає можливості [PERSON] зареєструвати своє право власності на будинок та належним чином користуватися ним. Статтею 227 ЦК України 1963 року, який був чинним на час укладення договору, передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі та підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна із сторін є громадянином. Недотримання даної вимоги тягне за собою до недійсності договору (ч. 1 ст. 47 ЦК України). Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що такий договір підлягає реєстрації у відповідному виконкомі органу місцевого самоврядування (або ж в МБТІ відносно міст та селищ міського типу). Однак сама по собі відсутність такої технічної реєстрації не впливала на момент виникнення права власності на дійсність договору за вимогами ЦК України 1963 року. Згідно з частиною 2 статті 47 ЦК України 1963 року суд може на вимогу однієї із сторін договору визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. Відповідно до матеріалів справи та змісту вказаного вище договору вбачається, що сторони узгодили всі суттєві його умови, в тому числі й ціну, а потім виконали зобов'язання за ним, тому суд вбачає достатньо підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку та визнання за позивачкою права власності на нього. Крім того відповідно до ст. 120 ЗК України, в редакції, яка діяла на час укладення договору між [PERSON] та [PERSON] при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Враховуючи, що до позивачки переходить право власності на будинок на підставі договору купівлі-продажу, то до неї, виходячи з цих положень закону, також переходить право власності і на земельні ділянки. Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, позивачка не може захистити своє спадкове майнове право, тому відповідно до ст. 16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на нерухомість. На підставі викладеного,

Outcome: approved