Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулося товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовні вимоги мотивовані тим, що 17.12.2012 року між позивачем та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було укладено договір відступлення прав вимоги, згідно якого відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором № 06-2.1/4 від 11.01.2008 року, який було укладено між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON], на користь ТОВ «Кредитні ініціативи». 11.01.2008 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 06-2.1/4 від 11.01.2008 року відповідно до якого банк зобов'язався надати відповідачу кредит в сумі 510 000, 00 гривень, а [PERSON] зобов'язалась повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Банк свої зобов'язання виконав. Відповідач неналежно виконує свої зобов'язання, в результаті чого станом на 31.07.2013 року має прострочену заборгованість за кредитом - 487 247, 40 гривень та по відсотках - 128 135, 22 гривень. Неустойка становить 9 419, 95 гривень. З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором, між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки 11.01.2008 року, відповідно до якого відповідач передала в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру за [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 06-2.1/4 від 11.01.2008 року в сумі 624 802,57 гривень. В ході розгляду справи представником позивача було збільшено позовні вимоги, він просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру за [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 06-2.1/4 від 11.01.2008 року, яка станом на 01.10.2014 року становить 745 983, 95 гривень. В судовому засіданні представник позивача підтримав збільшені позовні вимоги, аргументуючи їх мотивами, викладеними в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, та просив задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнала в повному обсязі та просила суд відмовити в їх задоволенні. Надала суду письмові заперечення. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 11.01.2008 року між ЗАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк та [PERSON] було укладено кредитний договір № 06-2.1/4, згідно якого банк зобов'язався надати останній кредитні кошти на купівлю квартири в розмірі 68 000, 00 доларів США на строк до 10.01.2028 року, шляхом видачі готівки через касу банку, зі сплатою 10 % річних за користування кредитом. (т. 1 а.с. 28-33) Додатком № 1 до кредитного договору між сторонами було визначено графік погашення кредиту. (т. 1 а.с. 34-40) До вище зазначеного кредитного договору сторонами цього договору неодноразово вносились зміни та доповнення. В забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань по кредитному договору № 06-2.1/4 від 11.01.2008 року між ЗАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк та [PERSON] 07.02.2008 року було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 439. Згідно даного договору відповідач передала банку в іпотеку квартиру за [ADDRESS], загальною площею 53,4 кв.м., яка належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 07.02.2008 року за реєстровим № 436, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів того ж дня (номер правочину 2677279). Предмет іпотеки зареєстрований за іпотекодавцем на праві власності БТІ 07.02.2008 року в реєстровій книзі за № 757 за реєстровим № 1336/74971. Обумовлена ціна предмету іпотеки - 381 780, 00 гривень. (т. 1 а.с. 41-45) 25.02.2009 року до вище зазначеного договору іпотеки були внесені зміни в зв'язку з укладенням 10.02.2009 року договору № 07-2.1/56 про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 06-2.1/4 від 11.01.2008 року, а саме: п. 1.1 договору іпотеки викладено в новій редакції. (т. 1 а.с. 46-47) Твердження позивача про укладення договору іпотеки між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] 11.01.2008 року, про що зазначено в позовній заяві, не відповідають дійсності, зважаючи на вище зазначене. Договір іпотеки було укладено не 11.01.2008 року, а 07.02.2008 року, і не між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON], а ЗАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк. Пунктом 5 договору іпотеки від 07.02.2008 року визначено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізації. 17.12.2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір відступлення прав вимоги, за умовами якого банк (первісний кредитор) передає (відступає) новому кредитору (ТОВ «Кредитні ініціативи») кредитний портфель, внаслідок чого новий кредитор набуває усіх прав вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення, включно з правом вимоги від позичальників належного виконання всіх грошових та інших зобов'язань, правом на звернення стягнення за зобов'язаннями позичальників на заставне майно, та іншими правами вимоги за забезпеченнями, що випливають із договорів застави/поруки (якщо вони укладені у письмовій формі з нотаріальним посвідченням) та іпотечних договорів, укладених первісним кредитором з позичальниками, оформлюються окремими договорами про передачу прав вимоги за забезпеченнями, що випливають з договорів застави/поруки (якщо вони укладені у письмовій формі з нотаріальним посвідченням) та іпотечних договорів, які укладаються сторонами одночасно з підписанням реєстру позичальників. (т. 1 а.с. 215-240) Також, 17.12.2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір про передачу прав за договорами забезпечення, в якому передбачено, що разом з передачею (відступленням) кредитного портфелю за договором відступлення цесіонарій (ТОВ «Кредитні ініціативи») приймає та набуває права, що передаються та зобов'язується прийняти договори забезпечення. (т. 1 а.с. 205-214) Згідно витягу з реєстру позичальників (додаток до договору про відступлення прав вимоги від 17.12.2012 року) позивач набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги, зокрема до боржника [PERSON] за кредитним договором № 06-2.1/4 від 11.01.2008 року. Також, з витягу з додатку до договору про передачу прав за договорами забезпечення від 17.12.2012 року вбачається передача позивачу договорів забезпечення, зокрема договору іпотеки, укладеного з [PERSON] 07.02.2008 року в забезпечення виконання кредитних зобов'язань по кредитному договору № 06-2.1/4 від 11.01.2008 року. (т. 1 а.с. 212-214, 238-240) В судовому засіданні було оглянуто і досліджено нотаріально посвідченні копії з оригіналу вище вказаних договорів та встановлено відповідність наявних в матеріалах копій даним документам. Підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Твердження представника відповідача про відсутність правових підстав для звернення позивача до суду з даним позов є безпідставними, враховуючи вище викладене та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.05.2014 року. Так, вище зазначеним судовим рішенням було встановлено, що ТОВ «Кредитні ініціативи» має право вимоги щодо стягнення заборгованості з [PERSON] шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. (т. 1 а.с. 166-169) Відповідно до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 530 ЦК України зобов'язання підлягає виконанню у строк встановлений договором. Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов договору не допускається. Згідно положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Згідно ч. 1 ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. У відповідності до положень ст. 584 ЦК України, сторонами в договорі застави визначено його зміст. Відповідно до ст. 589 ЦК України та ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з ч. 2 ст. 590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. За ч. 1 ст. 33 наведеного Закону, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Умовами іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання позичальником будь-яких умов кредитного договору. Таким чином, згідно норм ЦК України та умов кредитного й іпотечного договорів позивач має право достроково в рахунок погашення заборгованості відповідача за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру за [ADDRESS], яка належить на праві власності відповідачу. Згідно ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. 27.08.2013 року на адресу відповідача позивачем було направлено досудову вимогу щодо необхідності виконання договірних зобов'язань. Також, позивач повідомив відповідача, що у разі не виконання вимог протягом тридцяти днів з дня надіслання даного повідомлення, буде звернуно стягнення на предмет іпотеки. Окрім цього, [PERSON] має звільнити приміщення, яке є предметом іпотеки протягом тридцяти днів з дня отримання даного повідомлення в разі не усунення порушень по договору. (т. 1 а.с. 51-53) Однак, належних доказів отримання відповідачем даної вимоги суду не надано. Судом встановлено, що позивачем не дотримано положень ст. 35 Закону України «Про іпотеку», оскільки позивач до суду звернувся із позовом 05.09.2013 року, не дочекавшись спливу встановлено законом строку для виконання зобов'язань по кредитному договору. Однак, невиконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (ч. 3 ст. 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. На що також звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ в п. 37 Постанови Пленуму від 30.03.2012 року за № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Також, Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ в п. 42 Постанови Пленуму від 30.03.2012 року за № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» звернуто увагу суду на те, що в резолютивній частині рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Отже, розрахунок заборгованості відповідача за кредитним договором з вказівкою всіх його складових є необхідним при вирішенні питання про звернення стягнення на предмет іпотеки. До заяви про збільшення позовних вимог позивачем додано розрахунок заборгованості (т. 1 а.с. 247-248), з якого не вбачається яка відсоткова ставка за користування кредитом застосована, враховуючи те, що позивач зазначає про застосування нібито 10 % річних з 09.04.2012 року, а з 17.12.2012 року - 20 %, а яка ж відсоткова ставка застосована в розрахунку з 10.02.2009 року - не зазначено і взагалі не відображено зміни відсоткової ставки з 10 % на 20 %. Окрім того, в цій частині розрахунок заборгованості по відсотках за користування кредитом викликає сумнів й тому, що як встановлено в судовому засіданні між банком та відповідачем неодноразово вносились зміни до кредитного договору, зокрема щодо відсоткової ставки. Однак, дані обставини позивачем суду повідомлені не були і були встановлені судом після надання представником відповідача рішення суду від 09.11.2012 року. Так, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09.11.2012 року, яке набрало законної сили 20.11.2012 року, було встановлено, що до кредитного договору № 06-2.1/4 від 11.01.2008 року були внесені зміни договорами про внесення змін: договором № 07-2.1/47 від 05.02.2009 року - внесено зміни щодо встановлення графіку погашення заборгованості; договором № 07-2.1/56 від 10.02.2009 року - надано позичальнику кредит шляхом не відновлювальної мультивалютної кредитної лінії зі сплатою 10 % річних, також встановлено графік погашення заборгованості; договором № 07-2.1/22 від 28.01.2010 року - встановлено сплату 3 % річних на період 28.01.2010 року по 28.01.2011 року та встановлено графік погашення заборгованості по відсотках. (т. 1 а.с. 87) Враховуючи положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України, вище вказані обставини не підлягають доказуванню. Таким чином, з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, не можливо встановити наявність/відсутність зміни відсоткової ставки за користування кредитом (з 10 % на 3 %, з 3 % на 10 %), передбаченої умовами кредитного договору, а також наявність/відсутність збільшення відсоткової ставки з 10 % на 20 %, і відповідно, дослідити правомірність такого підвищення. Усі зміни до кредитного договору є його невід'ємною частиною. В судовому засіданні представник позивача надав суду лише договори про внесення змін до кредитного договору № 06-2.1/4 від 11.01.2008 року № 07-2.1/56 від 10.02.2009 року та № 07-2.1/22 від 28.01.2010 року. (т. 2 а.с. 7-9, 17-18) Договір про внесення змін № 07-2.1/47 від 05.02.2009 року суду надано не було. Також, судом звернуто увагу на те, що представником позивача не було надано суду усі додатки як до самого кредитного договору так і до договорів про внесення змін, які є невід'ємною частиною кредитного договору № 06-2.1/4 від 11.01.2008 року і відповідно мають бути досліджені в судовому засіданні з метою встановлення об'єму зобов'язань та розміру заборгованості. Також, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09.11.2012 року з відповідача на користь банку було стягнуто заборгованість за кредитним договором № 06-2.1/4 від 11.01.2008 року, яка станом на 06.12.2011 року становила 568 996, 39 гривень, з яких строкова заборгованість - 451 245, 00 гривень, прострочена заборгованість - 36 002, 40 гривень та заборгованість по відсотках - 81 748, 99 гривень. Таким чином, вище вказаним судовим рішенням було вирішено питання про дострокове стягнення заборгованості з [PERSON] Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, а тому суд вважає, що позивач має право вимагати звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору 06-2.1/4 від 11.01.2008 року, однак враховуючи стягнуту суму заборгованості з [PERSON] за рішенням суду, нараховані відсотки за користування кредитом та штрафні санкції за неналежне виконання умов кредитного договору за період виключно з 07.12.2011 року (заборгованість по рішенню суду стягнуто станом на 06.12.2011 року). Однак, надаючи суду розрахунок заборгованості станом на 01.10.2014 року, позивачем не враховано рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09.11.2012 року, зокрема щодо дострокового стягнення тіла кредиту, про що повідомлено представником в клопотанні від 03.11.2014 року та в судовому засіданні. Таким чином, позивач наразі просить звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості [PERSON] по кредитному договору № 06-2.1/4 від 11.01.2008 року, зокрема по тілу кредиту, яке в достроковому порядку вже було стягнуто з неї. Посилання представника позивача на те, що відповідач рішення суду від 09.11.2012 року не виконує, не є підставою для повторного стягнення з неї даної заборгованості. З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається внесення відповідачем коштів на погашення кредиту в останнє 02.09.2013 року. Враховуючи вище викладені обставини і надання представником позивача заяви про розгляд справи у його відсутність, явка представника в судове засідання була визнана судом обов'язковою. Зокрема, суд сприяючи всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, ухвалою суду від 22.09.2014 року витребував у позивача докази по справі. Однак, вимоги ухвали суду лише після повторного звернення до позивача з необхідністю виконання даної ухвали, були виконані в частині. Зокрема, позивачем так і не було надано, як те вимагав суд, розгорнутий розрахунок заборгованості відповідача із зазначенням в ньому періоду виникнення та нарахування заборгованості, розміру відсоткової ставки за користування кредитом і періоду нарахування (з урахуванням змін відсоткової ставки) та розміру облікової ставки НБУ і періоду нарахування неустойки (пені). Також, з розрахунку заборгованості вбачається нарахування позивачем неустойки за неналежне виконання умов кредитного договору. Однак, враховуючи вище зазначене суд вважає, що пеня, яка має обчислюватись у відсотках саме від суми несвоєчасного грошового зобов'язання за кожен день прострочення, враховуючи положення ЦК України та умови кредитного договору, обчислена позивачем невірно. Також, в судовому засіданні представник позивача повідомив, враховуючи відсутність в розрахунку заборгованості ставки пені, яка застосовувалась при його здійснені, що позивач керувався п. 6.4. кредитного договору, застосувавши ставку 15 %. Однак, умовами п. 6.4. кредитного договору передбачено сплату штрафу в розмірі 15 % , а не пені. Пеня і штраф є різновидом неустойки та порядок їх обчислення є різним. В той же час, позивачем не заявлялось вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості із врахуванням штрафу. В судовому засіданні представник позивача не зміг пояснити розрахунок заборгованості. Тому, судом враховано, що в данному випадку, у відповідності до ч. 3 ст. 10, ст. 57, ч. 2 ст. 59, ст. 60 ЦПК України, позивач зобов'язаний довести розмір заборгованості відповідача, на який посилається як на підставу своїх вимог. Однак, позивач не позбавлений права розпорядитися своїм процесуальним правом на власний розсуд у відповідності до ч. 2 ст. 11 ЦПК України. Суд не зобов'язаний збирати докази по справі, а виключно у випадках, передбачених ст. 133 та ст. 137 ЦПК України забезпечувати/витребовувати докази. Представником позивача не повідомлено суду про неможливість подання потрібних доказів або наявність складнощів в поданні цих доказів. Суд вважає, що позивач, скориставшись своїми процесуальними права, надав суду усі наявні докази по даній справі. Також, судом звернуто увагу на те, що у відповідності до положень ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Зважаючи на вище зазначене суд прийшов до висновку, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем не відповідає вимогам чинного законодавства. Відсутність належного розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором позбавляє суд можливості вирішити питання про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки. Також, важливим є врахування положення ст. 39 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсягу його прав. Судом прийнято до уваги, що при вирішенні даного спору суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене іпотекодавцем, який не є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. На що також звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ в п. 41 Постанови Пленуму від 30.03.2012 року за № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність. Необгрунтований розрахунок заборгованості не дозволяє встановити, чи є дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки заходом, співмірним із вартістю іпотечного майна та допущеним відповідачем порушенням кредитного договору. Суд вважає, що порушення основного зобов'язання, допущене відповідачем, не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав, оскільки строк дії кредитного договору до 2028 року, позивач не позбавлений права на стягнення заборгованості за кредитним договором або звернення стягнення на предмет іпотеки в спосіб і за умов, передбачених договорами, в разі допущених боржником порушень основного зобов'язання та обґрунтованості позовних вимог належними доказами. Судом також враховано, що відповідачу кредит наданий на придбання житла - є споживчим кредитом і на спірні правовідносини поширюються норми Закону України «Про захист прав споживачів» відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011. Так, п. 3.4 вказаного Рішення передбачено, що положення частин 4-11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають такі права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту. Зокрема, це право споживача достроково повернути споживчий кредит, не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах, не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню, оскільки є недоведеним належними та допустимими доказами. При вирішення судом питання про розподіл судових витрат судом прийнято до уваги те, що вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки пред'явлена позивачем після вирішення питання про стягнення заборгованості, а тому мала бути оплачена судовим збором як вимога немайнового характеру. На що також звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ в Постанові Пленуму від 30.03.2012 року за № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Таким чином, позивач на час звернення до суду мав би сплатити судовий збір в сумі 114, 70 гривень, а не 3 441, 00 гривень. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики, згідно ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Отже, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, судовий збір в сумі 114, 70 гривень слід залишити за позивачем, а судовий збір в сумі 3 326, 30 гривень підлягає поверненню позивачу в порядку, визначеному ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи вище викладене,

Outcome: dismissed