Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

В травні 2016 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» заборгованість за Кредитним договором № DNХRRX07080369 від 16.02.2007 року у розмірі 56965,90 грн., а також стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що відповідно до укладеного договору № DNХRRX07080369 від 16.02.2007 року [PERSON] 16.02.2007 року отримав строковий кредит у розмірі 3168,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 16.02.2008 року включно. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором, станом на 20.04.2016 року, [PERSON] має заборгованість у розмірі 56965,90 грн. Пізніше позивач уточнив свої позовні вимоги та просив стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» заборгованість за Кредитним договором № DNХRRX07080369 від 16.02.2007 року у розмірі 56965,90 грн., а також стягнути з неї судові витрати. Ухвалою суду до участі у дану справу була допущена [PERSON] в якості правонаступника відповідача - [PERSON], померлого 16 серпня 2011 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги позивача та просила задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалася на обставини, які викладені в позовній заяві. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог позивача та просив відмовити йому в повному обсязі. При цьому, вказав, що відповідачка не знала ні про які кредити свого чоловіка, кредит брався не в інтересах сімї та позивачем пропущений встановлений законом строк для звернення до суду з даними вимогами. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають по наступним підставам. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно до закону, договору. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. У судовому засіданні було встановлено, що 16 лютого 2007 року між позивачем та [PERSON] був укладений Кредитний договір № DNХRRX07080369, на підставі особистої заяви останнього (а.с.9), згідно з умовами якого він отримав від позивача строковий кредит у сумі 3168,00 грн. терміном з 16.02.2007 року по 16.02.2008 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Даний Кредитний договір № DNХRRX07080369 від 16.02.2007 року складається з самої заяви позичальника та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) (а.с.9-17). Позивач свої зобовязання за договором виконав у повному обсязі надавши [PERSON] кредитні кошти в сумі 3168,00 грн., які він отримав та використав в своїх цілях. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки. Проте, у порушення умов договору та чинного законодавства, [PERSON] свої зобовязання належним чином не виконав та не повернув використані ним кредитні кошти з відсотками позивача, в результаті чого має заборгованість за кредитом у розмірі 56965,90 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 3168,00 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 23148,10 грн.; заборгованість по комісії за користування кредитом - 853,82 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором - 26607,13 грн.; а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 2688,85 грн. (а.с.53-54). При цьому, судом встановлено, що [PERSON] 16 серпня 2011 року помер, що підтверджується актовим записом про смерть № 5791 від 22.08.2011 року, зробленим відділом державної реєстрації смерті [PERSON] міського управління юстиції (а.с.40). Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою після його смерті була заведена спадкова справа № 644/2011, що підтверджується листом нотаріальної контори від 06.07.2016 року за вих. № 2270/02-14 (а.с.38). Відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Позивач вважає, що відповідачка прийняла спадщину після смерті [PERSON], померлого 16 серпня 2011 року, а тому повинна виконати боргові зобовязання померлого, як його спадкоємець. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Так, згідно листа Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 06.07.2016 року за вих. № 2270/02-14, останньою 03 вересня 2015 року за реєстровим № 4-1006 було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на імя [PERSON] після смерті [PERSON], померлого 16 серпня 2011 року (а.с.38). Тобто, судом встановлено, що [PERSON] є належним спадкоємцем [PERSON], померлого 16 серпня 2011 року, яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину. Відповідно до ч. 2 ст. 1282 ЦК України, вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Таким чином, позовні вимоги позивача саме до [PERSON] є обґрунтованими. Разом з тим, заява представника відповідачки про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача заслуговують на увагу та підлягають задоволенню. Так, згідно з положеннями ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В порядку ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Представник відповідачки просив застосувати строк позовної давності для звернення до суду та відмовити позивачу у звязку із пропуском строку звернення до суду у відповідності до ст. 257 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом з тим, згідно з ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи зміст норми ст. 267 ЦК України, суд вважає, що до поважних підстав пропуску строку слід відносити лише ті обставини, які є обєктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з відповідним позовом. Судом не було встановлено поважних причин для поновлення позивачу строку звернення до суду, а тому, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог, оскільки зобовязання за Кредитним договором № DNХRRX07080369 від 16.02.2007 року повинні були бути виконаними до 16.02.2008 року, то у позивача виникло порушене право з 17.02.2008 року, і саме з цього моменту у позивача було три роки для реалізації свого права на звернення до суду за захистом своїх порушених прав (неповернення кредиту з боку Позичальника). Разом з тим, позивач звернувся до суду з даними вимогами лише 18 травня 2016 року, тобто через майже вісім років від дня порушення його права. Таким чином, позивачем пропущений встановлений законом строк для звернення до суду з даними вимогами, а доказів поважності з пропуску цього строку ним суду не надано. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог до [PERSON]. Крім того, оскільки позивачу відмовлено в задоволенні його позовних вимог, то позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки на його користь судових витрат, задоволенню також не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed