Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позов мотивований тим, що між позивачем та відповідачем 23.05.2010 року було укладено шлюб. Від шлюбу подружжя має доньку [PERSON], [INFO], яка наразі проживає із позивачем. За час спільного проживання подружжям було нажито майно, а саме: грошові кошти, частину з яких вони помістили на депозит в ПАТ «Дельта Банк», а інша знаходиться в індивідуальному сейфі у ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України». Так, 26.02.2015 року між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір № 005-01506-260215 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая» у доларах США з сумою вкладу 9 500, 00 доларів США. Відповідно до п. 1.6. цього договору відповідачу було відкрито депозитний рахунок. Цього ж дня мати позивача [PERSON] перерахувала на рахунок відповідача кошти в сумі 9 500 доларів США. На даний час ПАТ «Дельта Банк» припинив свою діяльність і відповідач отримав право на отримання коштів в сумі 200 000, 00 гривень за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, виплатою яких займається у м. Вінниці відділення ПАТ АБ «Укргазбанк». Крім того, 20.08.2012 року [PERSON] було укладено договір № 528 на користування індивідуальним сейфом у сховищі для індивідуальних сейфів з ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України». 16.11.2016 року між [PERSON] та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» було укладено договір №_00000202-01 про надання у майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, а 30.08.2017 року дію даного договору продовжено до 30.08.2018 року. В банківському сейфі, який винаймає [PERSON], зберігається майно нажите [PERSON] та [PERSON] під час перебування у шлюбі. Яка кількість коштів знаходиться у сейфі позивачу достеменно не відомо, оскільки доступу до нього вона не має. Таким чином, предметом поділу майна є грошові кошти в сумі 200 000, 00 гривень, які перераховані на користь [PERSON] Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, в якості виплати йому як вкладнику ПАТ «Дельта Банк», і знаходяться у відділенні ПАТ АБ «Укргазбанк», а також нажите спільно майно, яке зберігається в індивідуальному банківському сейфі у філії ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України». Вищевикладене й стало підставою для звернення позивача до суду із вимогами про поділ спільного майна подружжя, шляхом виділу позивачу коштів в сумі 100 000, 00 гривень з 200 000, 00 гривень, які знаходяться у відділенні ПАТ АБ «Укргазбанк» та підлягають виплаті на користь [PERSON], та виділивши позивачу Ѕ грошових коштів та інших цінностей, що знаходяться у користуванні відповідача в індивідуальному банківському сейфі (сейфах) у Вінницькій філії ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України». Ухвалою суду від 28.02.2018 року було частково задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову і забезпечено позов шляхом накладення арешту на грошові кошти в сумі 100 000 (сто тисяч) гривень 00 копійок та на майно і грошові кошти, що знаходяться в індивідуальному банківському сейфі (сейфах) у філії Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в м. Вінниці, яким (якими) користується [PERSON] відповідно до Договору № 528 від 20.08.2012 року, Договору № 00000202-01 від 16.11.2016 року з додатками до них та будь-яких інших договорів, укладених між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України». Ухвалою суду від 02.04.2018 вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем 06.04.2018 року було отримано копію вищевказаної ухвали, копію позовної заяви із додатками. Позивачем ухвалу суду від 02.04.2018 року було також отримано 06.04.2018 року. (а.с. 68-69) У строк, визначений судом ухвалою суду від 02.04.2018 року, від відповідача відзив на позов не надійшов. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від учасників справи до суду не надходили. Будь-які докази по справі чи клопотання від учасників справи, також, на адресу суду не надійшли. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 23.05.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області було зареєстровано шлюб [PERSON] із [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-АМ № 084778, виданим 23.05.2010 року, актовий запис № 823. (а.с. 49) Від шлюбу подружжя має доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про її народження, видним 26.01.2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області. (а.с. 50) Судом встановлено, що на час вирішення даної справи шлюб не розірвано. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Оскільки позивач звернулася до суду з даним позовом, відповідно подружжя не досягло згоди про порядок поділу майна. Судом встановлено, що 26.02.2015 року [PERSON] уклав із ПАТ «Дельта банк» договір № 005-01506-260215 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая» у доларах США. Згідно з даним договором відповідач зобовязався внести вклад в сумів 9 500, 00 доларів США в день укладення цього договору на строк до 02.03.2016 року (включно). (а.с. 51) Згідно з платіжним дорученням № 46533793 від 26.02.2015 року [PERSON] здійснила переказ грошових коштів в сумів 9 500, 00 доларів США на імя [PERSON], який в свою чергу передав дані кошти від свого імені банку як вклад (депозит) на виконання умов вищевказаного договору банківського вкладу. (а.с. 52) Судом встановлено, що в період перебування сторонами по справі у зареєстрованому шлюбі, 20.08.2012 року [PERSON] уклав договір № 528 на користування індивідуальним сейфом у сховищі для індивідуальних сейфів з ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України». (а.с. 53-54) Згідно з умовами даного договору банк надає, а наймач ([PERSON]В.) приймає в тимчасове користування за плату терміном з 20.08.2012 року по 19.11.2012 року індивідуальний депозитний сейф для зберігання документів, грошових коштів та цінностей. З даного договору вбачається, що термін дії даного договору сплив 19.11.2012 року. Належних та допустимих доказів того, що термін дії даного договору було продовжено, як те передбачено п. 7.2. цього договору, суду не надано. Також, судом встановлено, що 16.11.2016 року відповідачем із ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» було укладено договір №_00000202-01 про надання у майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, а 30.08.2017 року дію даного договору продовжено до 30.08.2018 року. (а.с. 55) Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 2 і ч. 3 ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За правилами ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Також, ч. 1 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що шлюбний договір між подружжям не укладався, згоди щодо поділу майна, що є спільною сумісною власностю подружжя, між ними не було досягнуто, обставини для відступлення від засади рівності часток подружжя у спільній сумісній власності відсутні, а тому частки майна, що є спільною сумісною власністю дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України встановлює, що одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів особи є визнання права. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви , а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в звязку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі суду від 02.04.2018 року було розяснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Відповідно до ч. 3 ст. 279 ЦПК України, якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Отже, в даному випадку процесуальні дії могли бути вчинені до 02.05.2018 року (включно). Однак, жодна із сторін по справі не скористалась своїми процесуальними правами. Згідно з ч. 1 ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобовязані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обовязки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті, в даному випадку пояснення, викладені в позовній заяві і докази, надані разом із позовом. Згідно із ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що договір № 005-01506-260215 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая» у доларах США від 26.02.2015 року, укладений [PERSON] із ПАТ «Дельта банк», є укладеним за взаємною згодою подружжя. Дані грошові кошти були внесені відповідачем на депозит в банківську установу під час перебування сторін у шлюбі. Доказів того, що грошові кошти в сумі 9 500, 00 доларів США, вкладені на депозит [PERSON] на підставі вищевказаного договору, є особистою приватною власністю одного з подружжя, суду не надано. Отже, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що грошові кошти, розміщені на депозитному рахунку в ПАТ «Дельта банк» на підставі договору № 005-01506-260215 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая» у доларах США від 26.02.2015 року, є спільною сумісною власністю подружжя, а частки позивача і відповідача є рівними по Ѕ . Судом встановлено, що Національний банк України 02.10.2015 року за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняв рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта банк». Ліквідацію банка продовжено до 04.10.2019 року. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб здійснює відшкодування коштів вкладникам ПАТ «Дельта банк» за договорами банківського вкладу незалежно від дати їх закінчення та за договорами банківського рахунку (включаючи карткові рахунки). Виплати відшкодувань вкладникам здійснюються в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше 200 000, 00 гривень. Процес виплат для вкладників триватиме до закінчення ліквідації банку. Вищевикладені обставини не підлягають доведенню у відповідності до ч. 3 ст. 82 ЦПК України, оскільки є загальновідомими. Таким чином, враховуючи те, що ПАТ «Дельта банк» перебуває в стані ліквідації і Фонд гарантування вкладів фізичних осіб здійснює відшкодування коштів вкладникам ПАТ «Дельта банк» за договорами банківського вкладу в розмірі не більше 200 000, 00 гривень, враховуючи при цьому принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд прийшов до висновку про задоволення вимог позивача в частині виділення їй у власність 100 000, 00 гривень. При цьому, суд звертає увагу позивача, враховуючи її пояснення, викладені в позовній заяві, на те, що з 07.05.2018 року виплати гарантованої суми відшкодування вкладникам ПАТ «Дельта Банк» здійснюються через автоматизовану систему виплат Фонду гарантування вкладів фізичних осіб і не лише через ПАТ АБ «Укргазбанк». Вкладники банку, які ще не отримали відшкодування, можуть самостійно вибрати один з тринадцяти, підключених до автоматизованої системи виплат Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, банків-агентів та отримати свої кошти. На сьогодні, враховуючи офіційне повідомлення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, до системи підключені такі банки-агенти Фонду гарантування вкладів: ПАТ АБ «Укргазбанк», ПАТ «Альфа-Банк», ПАТ «Кредобанк», ПАТ «Пумб», ПАТ КБ «Правекс-Банк», ПАТ «ТаскомаБанк», ПАТ АБ «Південний», АТ «Ощадбанк», ПАТ «ІдеяБанк», ПАТ КБ «ПриватБанк», ПАТ «Банк «Інвестиційний та заощаджень», ПАТ «Універсал Банк» та ПАТ «МегаБанк». Норми СК України у ст.ст. 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд встановлює не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено укладення відповідачем в період перебування сторін по справі у шлюбі укладення 16.11.2016 року із ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» договору №_00000202-01 про надання у майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, дію якого 30.08.2017 року було продовжено до 30.08.2018 року. Належних, допустимих та достатніх доказів, в розумінні положень ст.ст. 77-79 ЦПК України, щодо користування відповідачем індивідуальним сейфом у сховищі для індивідуальних сейфів в ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» на підставі договору № 528 від 20.08.2012 року, зважаючи на припинення дії цього договору відповідно до п. 7.2., суду не надано. Визначаючи можливість поділу майна, яке може знаходитися в індивідуальному сейфі (сейфах) у сховищі для індивідуальних сейфів в ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», судом, на підставі наявних в матеріалах справи доказах, встановлено неможливість визначення: 1)взагалі наявність в сейфі (сейфах) будь-якого майна; 2)в разі наявності майна, яке саме майно (речі) там зберігаються. Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі, згідно з ч. 2 ст. 181 ЦК України. Згідно із ст. 183 ЦК України речі можуть бути подільними і неподільними. Суд позбавлений можливості, враховуючи вищевикладене, з урахуванням доказів, які наявні в матеріалах справи, визначити індивідуальні та/або родові ознаки речей, що знаходяться в сейфі. Також, щодо майна, в разі знаходження його у банківському сейфі (сейфах), суд позбавлений можливості встановити: 1.момент набуття майна; на підставі чого набуто це майно; ким і за чиї кошти набуто майно; мету придбання; чи містяться там речі індивідуального користування, що в свою чергу унеможливлює встановити належність такого майна до спільної сумісної власності та/або до особистої приватної власності одного з подружжя; 2. у разі наявності в сейфі (сейфах) грошових коштів, також: походження цих коштів (премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги, заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя ; гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди; страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них; кошти набуті нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин). Усе вищевказане, зокрема, має бути обовязково враховано судом при поділі майна подружжя. Тільки, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову в частині виділення позивачу Ѕ частки грошових коштів та інших цінностей, що знаходяться в індивідуальному сейфі (сейфах) у сховищі для індивідуальних сейфів в ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», оскільки такі вимоги є недоведеними належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні положень ст.ст. 77-79 ЦПК України. Отже, враховуючи вищезазначене, принципи розумності і справедливості, а також диспозитивності цивільного судочинства, суд приходить до висновку про необхідність поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], а саме: розміщених на депозитному рахунку в ПАТ «Дельта банк» на підставі договору № 005-01506-260215 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая» у доларах США від 26.02.2015 року грошових коштів, шляхом виділу [PERSON] у власність 100 000, 00 гривень. В задоволенні позовних вимог про виділення позивачу Ѕ частки грошових коштів та інших цінностей, що знаходяться в індивідуальному сейфі (сейфах) у сховищі для індивідуальних сейфів в ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» слід відмовити, оскільки такі вимоги є недоведеними. Згідно з ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 1 000, 00 гривень за подання позову і 352, 40 гривень за подання заяви про забезпечення позову, що підтверджується квитанціями від 27.02.2018 року. (а.с. 1-2) Доказів понесення позивачем інших судових витрат суду не надано. Також, суду не надано доказів понесення судових витрат і відповідачем. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, враховуючи часткове задоволення позовних вимог та положення ст. 141 ЦПК України, з відповідача на корить позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 676, 20 гривень пропорційно розміру задоволених позовних вимог (50%). Решту судового збору в сумі 676, 20 гривень слід залишити за позивачем. Заходи забезпечення позову вжиті ухвалою суду від 28.02.2018 року продовжують діяти, оскільки під час ухвалення рішення підстави для їх скасування, визначені ст. 158 ЦПК України відсутні. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial