Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-10 00:00:00

В судовому засіданні позивач і її представник позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, який просять задовольнити. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] проти задоволення позову заперечили, посилаючись на безпідставність такого, надали суду письмові та усні пояснення, згідно яких 04.06.2015 року між ТзОВ «ТА «Імперія-Тур» і туристом [PERSON] був укладений договір туристичного обслуговування. Згідно умов договору, турагент зобовязався надати туристу посередницькі послуги з реалізації туристичного продукту, передбаченого в Додатку №1 до цього договору. Зі сторони відповідача всі умови договору були виконані, а саме заброньований авіапереліт та проживання в готелі. Після ознайомлення позивача з умовами договору, такий був підписаний сторонами, позивачем з однієї сторони та менеджером турагенції [PERSON], яка згідно довіреності мала право підпису. Після підписання договору один примірник був вручений позивачу. Крім того, зазначили, що п.2.2. і п.12 вказаного договору розяснюють порядок перетину кордону з дитиною і позивач поставивши підпис на договорі підтвердила ознайомлення з таким. Вважають, що з боку відповідача не було допущено жодних порушень під час укладання та підписання договору на туристичне обслуговування, тому немає підстав для визнання такого недійсним. Просять в позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, показання свідка та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 04.06.2015 року між ТзОВ Туристична Агенція «Імперія-Тур» (турагент) та [PERSON] (турист) було укладено договір на туристичне обслуговування відповідно до якого турагент, який діє відповідно до Агентської угоди № АА000000 від 04.06.2015 р., від імені, за рахунок та за дорученням туроператора (Корал Тревел) [PERSON], за встановлену договором плату, за дорученням та замовленням туриста зобовязується надати посередницькі послуги з реалізації туристу туристичного продукту, попередньо сформованого туроператором, з наданням послуг, які визначені в заявці туриста на бронювання туристичних послуг, яка є додатком № 1 до цього договору і є його невідємною частиною (а.с. 6-7). З додатку № 1 до договору про надання туристичних послуг від 04.06.2015 року та листа бронювання №1187 вбачається, що позивач замовила пакетний тур в Туреччину на чотирьох осіб, курорт Кемер, готель DERIN HOTEL 3* з 10.06.2015р. по 17.06.2015 р., маршрут туру: Львів-Анталія-Львів, страхування у вартості туру, загальна вартість туристичних послуг - 20870 грн., при цьому, позивач передала повний пакет документів для здійснення туру (а.с. 8). Згідно квитанцій від 04.06.2015 року та № 53 від 05.06.2015 року [PERSON] оплатила пакетний тур в Туреччину в сумі 20870 грн., чим підтвердила свою згоду на придбання туристичного продукту (а.с.9). Також встановлено, що відповідач (турагент) надав позивачу (туристу) ваучери на проживання в готелі DERIN HOTEL 3* №295928, авіаквитки № 5660009874831, № 5660009874832, № 5660009874833, № 5660009874834 та сертифікат медичного страхування №295928 від 07.06.2015 року. 17.06.2015 р. [PERSON] звернулася до ТзОВ «ТА «Імперія-Тур» із заявою-претензією про повернення коштів у розмірі 20870 грн. через невиконання умов договору та листа бронювання №1187 на туристичне обслуговування, а саме представник турагенства [PERSON] надала не повну інформацію про виїзд туриста та його родичів, опустила момент, що потрібно було мати в наявності нотаріально посвідчений дозвіл батька на виїзд за кордон її неповнолітньої сестри [PERSON] (а.с. 10). У відповідь на заяву - претензію [PERSON] директор ТОВ «ТА «Імперія-Тур» [PERSON] листом від 08.07.2015 року повідомила, що зі сторони ТОВ «ТА «Імперія-Тур» всі послуги, зокрема вся необхідна інформація та документи, які турагент був зобовязаний надати згідно п.2.1 договору на туристичне обслуговування були надані в повному обсязі, про що у даному договорі підписався турист, так як туристом не виконано п.2.2 договору на туристичне обслуговування немає підстав для повернення коштів за надання туристичних послуг (а.с. 11). Між тим, як вбачається з письмового пояснення представника туроператора ДП «А.Е.Т. [PERSON] ап!» [PERSON] від 20.07.2016 року і платіжного доручення № 4200 від 14.09.2015 року [PERSON] було повернуто кошти в сумі 4469,28 грн. за туристичні послуги № 295928. Згідно зі ст.1 Закону України «Про туризм» наведено визначення, що туристичний продукт - попередньо розроблений комплекс туристичних послуг, який поєднує не менше ніж дві такі послуги, що\~\~реалізується або пропонується для реалізації за визначеною ціною, до складу якого входять послуги перевезення, послуги розміщення та інші туристичні послуги, не пов'язані з перевезенням і розміщенням (послуги\~\~з організації відвідувань об'єктів культури,\~\~відпочинку та розваг, реалізації сувенірної продукції тощо). Відповідно до ч.1 ст.5 цього Закону учасниками відносин, що виникають при здійсненні туристичної діяльності, є юридичні та фізичні особи, які створюють туристичний продукт, надають туристичні послуги (перевезення, тимчасового розміщення, харчування, екскурсійного, курортного, спортивного, розважального та іншого обслуговування) чи здійснюють посередницьку діяльність із надання характерних та супутніх послуг, а також громадяни України, іноземці та особи без громадянства (туристи, екскурсанти, відвідувачі та інші), в інтересах яких здійснюється туристична діяльність. Статтею 20 Закону передбачено, що за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, який укладає договір безпосередньо або через турагента) зобов'язується надати за замовленням іншої сторони (туриста) комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобов'язується оплатити його. До договору на туристичне обслуговування застосовуються загальні положення договору про надання послуг, якщо інше не передбачено законом. Нормами частини ч.4 ст.20 Закону України «Про туризм» визначені істотні умови\~\~договору на туристичне обслуговування. Так, в п.2.1 оспорюваного договору на туристичне обслуговування від 04.06.2014 року зазначено, що турагент зобовязується надати туристу посередницькі послуги з реалізації туристичного продукту, передбаченого у додатку №1 до цього договору; видати необхідні для отримання туристичних послуг документи; надавати туристу необхідну і достовірну інформацію про туристичний продукт, обовязки та правила поведінки туриста, умови страхування, порядок відшкодування завданих збитків, правила візового митного режиму, перетинання державного кордону та іншу необхідну інформацію, а у п.2.2. даного договору вказано, що турист зобовязується у випадку подорожі з дитиною одним з батьків отримати нотаріально завірений дозвіл батька (матері) на вивіз дитини за межі України. Оскільки договір на туристичне обслуговування від 04.06.2015 р. та додаток № 1 до нього були підписані позивачем особисто, вона своїм підписом підтвердила ознайомлення з таким, тому суд не може брати до уваги покликання позивача, про те, що вона не знала про необхідність отримання нотаріально завіреного дозволу батька (матері) на вивіз дитини за межі України. Показаннями свідка [PERSON] підтверджується та обставина, що позивачу при укладенні договору було розяснено положення законодавства щодо подорожі з дитиною, вручено памятку туриста, яка також містить відповідні розяснення. Таким чином, в даному випадку турист не скористалася туристичним продуктом з власної вини. Крім того, суперечить матеріалам справи посилання позивача на недійсність договору, у звязку з фальсифікацією підпису представника турагенства, оскільки як встановлено в судовому засіданні договір на туристичне обслуговування від 04.06.2016 року укладений з однієї сторони юридичною особою - ТзОВ «ТА «Імперія-Тур» і з другої громадянкою України [PERSON] Даний договір підписаний зі сторони ТзОВ «ТА «Імперія-Тур» оператором з туристичних послуг - [PERSON], яка мала право підпису відповідно до цивільно-правової угоди, укладеної з ТзОВ «ТА «Імперія-Тур» 01.06.2015 року і виданої відповідачем на її імя довіреності (а.с.37-38, 54). Також копією наказу № 2 від 01.06.2015 року та копією журналу реєстрації наказів ТзОВ «Туристичної агенції «Імперія-Тур» підтверджується прийняття [PERSON] на посаду оператора туристичних послуг, згідно цивільно-правової угоди № 1 терміном від 01.06.2015 р. по 30.06.2015 року (а.с. 77- 80). Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. За приписами ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.\~\~Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Частиною 3 ст.20 Закону України «Про туризм» передбачено укладання договору на туристичне обслуговування в письмовій чи електронній формі відповідно до закону. Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обовязковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.215 ЦК України, на які посилається позивач підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі виконання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з ч.1 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Як встановлено в судовому засіданні, договір на туристичне обслуговування між сторонами у справі був укладений 04.06.2015 року в письмовій формі, від імені юридичної особи ТзОВ «Туристична агенція «Імперія-Тур» такий підписаний уповноваженою на це особою оператором туристичних послуг [PERSON], згідно показань останньої вона підписувала договір і додаток №1 до такого в присутності [PERSON] Отже, за встановлених обставин справи, відсутні правові підстави для визнання договору на туристичне обслуговування від 04.06.2015 року та додатку №1 до цього договору недійсним. Суд вважає за необхідне зауважити, що право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України. Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Як вбачається із роз'яснень, даних в п.11 Постанови Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.\~\~ Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Всупереч наведеного, позивачем не надано суду належного обгрунтування того, яке її субєктивне право порушене у звязку з підписання договору про туристичне обслуговування не директором товариства [PERSON], а оператором туристичних послуг [PERSON], у звязку з чим вона просить визнати договір недійсним. Крім цього, [PERSON] як на підставу заявлених позовних вимог про визнання договору недійсним і застосування у звязку з цим реституції посилається на те, що при посадці на літак не мала нотаріально посвідченого дозволу батька на виїзд за кордон її неповнолітньої сестри [PERSON], відтак така підстава позову не відповідає заявленому способу захисту порушеного, на думку позивача, права. Також слід зазначити, що [PERSON] звернулася з даним позовом до суду тільки в своїх інтересах, а не в інтересах неповнолітньої сестри [PERSON], проте відсутність нотаріально посвідченого дозволу батька на виїзд за кордон її неповнолітньої сестри не позбавляло можливості [PERSON] використати туристичний продукт і здійснити тур в Туреччину, оскільки з неповнолітньою в аеропорту перебувала її мати [PERSON] Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, враховуючи все вищенаведене, суд вважає, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, правові підстави для визнання договору на туристичне обслуговування недійсним та застосування реституції і повернення коштів відсутні, а відтак в задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити. Зі змісту ст.88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення, тобто у даному випадку не відшкодовуються позивачу.

Outcome: dismissed