Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

Директор ТОВ «Аріка Груп» 12 серпня 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] і [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом та зняття з реєстраційного обліку в квартирі, стягнення судових витрат, позовні вимоги змінювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що на прилюдних торгах вони офіційно придбали спірну квартиру і відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25 червня 2015 року квартира [ADDRESS] належить їм на праві власності, це право власності зареєстровано в реєстрі, але в цій квартирі залишилися зареєстрованими та мешкають відповідачі. Останнім вказане житло ніколи не належало на праві власності, що підтверджено цілою низкою судових рішень, які набрали законної сили, але відповідачі не звільняють вказане житло і перешкоджають позивачеві використати свої права власника цього житла і вільно користуватися та розпоряджатися цією квартирою, сплачувати комунальні послуги та інш.. Факт відсутності підстав для знаходження та реєстрації відповідачів у вказаному житлі підтверджують надані позивачем документи. В звязку з вказаним представник позивача просив усунути для них перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою № 43 будинку № 48 по вул. Набережна Перемоги в м. Дніпро з боку відповідачів та фактично зняти їх з реєстрації у вказаному житлі, задовольнивши уточнений і змінений позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні з представником позовні вимоги не визнала, пояснивши, що вказана квартира належить їм і повинна була бути оформлена на них з дочкою, але через шахрайські дії працівників і керівників ТОВ Домобуд вказаного оформлення не відбулося, хоча вони і зареєстровані у цьому спірному житлі. Через суди вони тривалий час намагаються довести своє право на вказане житло, але їм було зараз поки що скрізь відмовлено. Вважає позовні вимоги безпідставними та не доведеними і просила в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час і місце слухання справи повідомлялася належним чином з дотриманням вимог ст. 76 ЦПК України, про причини не явки суду не повідомила. Вказаним, на думку суду, позов фактично не визнала, підтримала позицію іншого відповідача та просила справу розглянути без її участі. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України. Представник третьої особи Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради в судове засідання не зявилися, про час і місце слухання справи повідомлялися належним чином з дотриманням вимог ст. 76 ЦПК України; на думку суду, з позовом згодні, фактично просили справу розглянути без їх участі та рішення винести на розсуд суду. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності представника вказаної третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача і її представника, зясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та підлягаючою задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні зясовано, що дійсно 25 червня 2015 року на відкритих торгах, що поводила Товарна біржа «Придніпровє» з продажу майна банкрута - Товариства з обмеженою відповідальністю Проектно - будівельна фірма «Домобуд», переможцем став позивач. Позивач придбав на відкритих торгах Лот № 3 - двокімнатна квартира № 43, за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 48 в житловому будинку Літ. А-9, загальною площею 46.9 кв. м, житловою площею 29.7 кв. м. За результатом відкритих торгів було складено протокол № 06233. Того ж дня, між ліквідатором ТОВ ПБФ «Домобуд» [PERSON] та позивачем було укладено договір купівлі-продажу двокімнатної квартири № 43, за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 48 в житловому будинку Літ. А-9, загальною площею 46.9 кв. м, житловою площею 29.7 кв. м. Актом приймання-передачі до договору купівлі-продажу від 25 червня 2015 року ліквідатор ТОВ ПБФ «Домобуд» передав, а представник позивача [PERSON]К отримав двокімнатну квартиру № 43, за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 48 в житловому будинку Літ. А-9, загальною площею 46.9 кв. м, житловою площею 29.7 кв. м.. 25 червня 2015 року позивач отримав свідоцтво про право власності та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на двокімнатну квартиру № 43, за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 48 в житловому будинку Літ. А-9, загальною площею 46.9 кв. м, житловою площею 29. кв. м.. Отже, позивач став одноособовим законним власником вказаної квартири. Однак, відповідно до довідки № 185 ЖБК № 171 «Слава» стало відомо, що в даній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі: [PERSON], [PERSON]. Позивач, як власник квартири, у звязку з тим, що відповідачі не знялися з реєстрації з квартири, не має можливості розпорядитись своєю власністю. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливо лише з підстав, передбачених законом. Позивач вважає, що відповідачам вказане житло ніколи не належало на праві власності, що підтверджено цілою низкою судових рішень, які набрали законної сили, але відповідачі не звільняють вказане житло і перешкоджають позивачеві використати свої права власника цього житла і вільно користуватися та розпоряджатися цією квартирою, сплачувати комунальні послуги та інш.. Факт відсутності підстав для знаходження та реєстрації відповідачів у вказаному житлі підтверджують надані позивачем документи. В звязку з вказаним представник позивача просив усунути для них перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою № 43 будинку № 48 по вул. Набережна Перемоги в м. Дніпро з боку відповідачів та фактично зняти їх з реєстрації у вказаному житлі, а оскільки в добровільному порядку спір не вирішено, позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., яка ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р., а також ст. 1 Протоколу № 1 до неї передбачають право кожної фізичної і юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права, визнають право держави на здійснення контролю за використанням власності з урахуванням загальних інтересів або для забезпечення стягнення податків, інших зборів чи штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплюються і в національному законодавстві України. Так, відповідно до ст. 13 Конституції України: «Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності» (ст. 41 Конституції України). Захист і охорона права власності є однією з найголовніших функцій держави. Ці положення основного закону щодо охорони права власності набули розвитку і втілення в Цивільному кодексі України та Законах України. Головна мета цивільно-правового захисту відновлення порушеного права, відновлення попереднього майнового стану особи, законні права якої було порушено. Оскільки ні житлове, ні цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членами його сімї, то в даному випадку власник має право на звернення до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності. Відповідачі не являються членами сімї або близьким родичами позивача, їх реєстрація та фактичне безпідставне проживання у двокімнатній квартири № 43, за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 48 порушує права позивача як власника, оскільки позивач має намір використовувати вказану нерухомість за власним розсудом, а відповідачі відмовляються добровільно припинити реєстрацію проживання та виселитись із квартири. Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 65 ЖК України особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Об'єкт права власності (спірний будинок) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в нім регулюється нормами Житлового кодексу України. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.\~71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. Власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається майном, що йому належить. Власник має право здійснювати стосовно свого майна будь-які дії, що не протирічать закону. Позивач потім свої позовні вимоги не доповнював, придбав у власність вказане житло на законних підставах. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, відповідачі повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачами до суду не надано. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідачі в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, могли би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі відповідачами цього зроблено не було. Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобовязання стосовно відповідачів про мешкання в квартирі, перешкоди, предмета спору, а відповідачі не довели незаконність дій позивача. Можливе твердження відповідачів про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю їх між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачами позовних вимог, оскільки воно спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. Позивач як власник спірного житла не порушує прав фізичних та юридичних осіб, за захистом своїх прав звернувся до суду, відповідачі з цим фактом фактично погодилися. При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні нерухомими майном та зняття з реєстрації знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, а тому можливо усунути для позивача ТОВ «Аріка Груп» перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою № 43 будинку № 48 по вул. Набережна Перемоги в м. Дніпро з боку [PERSON] і [PERSON] та Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради зняти [PERSON] і [PERSON] з реєстрації у вказаному житлі: квартирі [ADDRESS], а також стягнути з [PERSON] і [PERSON] на користь ТОВ «Аріка Груп» сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 243 грн.. Таким чином суд вважає доведеними обставини позовних вимог, позов обгрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved