Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-04 00:00:00

В травні 2015р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-8 т.1) до відповідачів: Державної спеціалізованої бюджетної установи «Аграрний фонд» (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), в якому просив суд, з урахуванням поданої заяви про збільшення (уточнення) позовних вимог (а.с. 204-213 т.1): - визнати наказ відповідача 1 № 22 від 09 квітня 2015р. про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани неправомірним та скасувати; - визнати наказ відповідача 1 № 23 від 09 квітня 2015р. про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення неправомірним та скасувати; - поновити [PERSON] на роботі на посаді, що відповідає посадовим обов'язкам начальника юридичного відділу відповідача № 1; - стягнути з відповідача 1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 7981,35 грн.; - стягнути з відповідача 1 компенсацію втрати частини заробітної плати, пов'язаної з інфляцією та несвоєчасно виплачену заробітну плату за лютий 2015 - квітень 2015рр. в розмірі передбаченому законодавством; - стягнути з відповідача 1 середній заробіток за час вимушеного прогулу із розрахунку 11706,15грн. на місяць починаючи з 10 квітня 2015р. - стягнути з відповідача 1 у відшкодування моральної шкоди, що була спричинена незаконними діями по відношенню до [PERSON] - 200000,0 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з серпня 2014р. він працював у відповідача 1 на посаді начальника юридичного відділу. 09 квітня 2015р. відповідачем були видані накази № 22. 23, якими позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді доган та звільнення. 09 квітня 2015р. відповідачем 1 було видано наказ № 22 - к про припинення трудового договору з позивачем на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України. На думку позивача, вищезазначені накази про притягнення його до дисциплінарної відповідальності були підписаний особою (відповідачем 2), яка не мала на це повноважень. Крім того, підстав для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності не було. До того ж, позивач вважає, що роботодавцем не було дотримано вимог законодавства щодо термінів розрахунку з ним, як із звільненим працівником, а також спричинено моральну шкоду. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, з урахуванням поданої заяви про збільшення вимог, просила суд позов задовольнити. Позивач про час та місце розгляду справи оповіщався в установленому законом порядку, в жодне судове засідання не з'явився, поважність причин неявки суду не повідомив, клопотав перед судом про розгляд справи у його відсутність, а в подальшому судом було визнано його неявку до суду без поважних причин. В судовому засіданні представник відповідача 1, зазначив, що відповідач 1 погоджується лише тільки з вимогами позивача про те, що з ним не було проведено остаточного розрахунку в строки визначені КЗпП України, і не заперечує проти стягнення середнього заробітку і розмірі 1713,15 грн., в решті позову відповідач 1 просив суд залишити його без задоволення. Відповідач 2, в судовому засіданні проти позову заперечував, зазначаючи, що він, як виконуючий обов'язки керівника відповідача 1, діяв правомірно, зі сторони позивача мало місце систематичне порушення своїх трудових обов'язків, упередженого ставлення до нього з боку сторони відповідача 2 не було. Свідки [PERSON], [PERSON] суду повідомили, що вони працюють у відповідача 1 на посадах начальника по роботі з персоналом відповідача 1, заступника начальника відділу забезпечення діяльності апарату відповідача 1, після призначення виконуючого обов'язки керівника відповідача 1 - відповідача 2, позивач почав вести себе зухвало, перестав виконувати всі доручення керівництва, зазначені доручення надавались виключно письмово, почав запізнюватись на роботу і залишити робоче місце в робочий час без зазначення причин. В подальшому сторона відповідачів 1, 2 клопотала перед судом про розгляд справи у відсутність своїх представників, на поданих запереченнях наполягали. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, та не оспорюється сторонами, що 28 серпня 2014р. позивач був прийнятий на роботу до відповідача 1 на посаду начальника юридичного відділу. 09 квітня 2015р. відповідачем 1 були видані накази №№ 22, 23 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON].» (а.с. 10-13 т.1), позивачу було оголошено догану, а також за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку - звільнено, відповідно до п. 3) ст. 40 КЗпП України. Як вбачається зі змісту вищезазначеного наказу відповідача 1 за № 22, позивачем не було виконане доручення відповідача 2 за № 32 від 07 квітня 2015р., № 39 від 08 квітня 2015р. З наказу № 23 від 09 квітня 2015р. вбачається, що до позивача попередньо вже застосовувались заходи дисциплінарного впливу, а саме позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено йому догани, згідно наказів відповідача 1 за № 22 від 09 квітня 2015р., № 19 від 01 квітня 2015р., при цьому наказом відповідача 1 за № 23 також було встановлено систематичне невиконання позивачем доручень відповідача 2 № 21 від 02 квітня 2015р., № 22 від 03 квітня 2015р., №№ 24, 26, 27, 30 від 06 квітня 2015р., № 33, п. 1 № 34, п. 2 № 36 від 07 квітня 2015р., № 37 від 08 квітня 2015р. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22, 23 Постанови № 9 від 06 листопада 1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1, ст.41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП України, правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. За передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП України). Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач зазначав, що наведені вище накази відповідача 1 підлягають скасуванню, у зв'язку з тим, що були прийняті органом неправомочним застосовувати дисциплінарне стягнення, оскільки були підписані особою (відповідачем 2), яка не мала на це повноважень відповідно до діючого законодавства. Крім того, позивач вважає, що він не вчиняв дисциплінарних проступків та не порушував трудові обов'язки, а звільнення, на його думку, є упередженим ставленням до нього відповідача 2. Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 липня 2015р. по цивільній справі № 761/10735/15-ц (провадження № 2/761/5068/2015) за позовом [PERSON] до Державної спеціалізованої бюджетної установи «Аграрний фонд», [PERSON] про скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності та відшкодування моральної шкоди, яке набрало законної сили, було встановлено дотримання процедури призначення відповідача 2 на посаду виконуючого обов'язки керівника відповідача 1, а тому твердження позивача, що вище наведенні накази про притягнення його до дисциплінарної відповідальності є незаконними, оскільки були підписані відповідачем 2, який не мав на це повноважень відповідно до діючого законодавства, судом оцінюються критично. Згідно зі ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. За змістом ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку (ст. 148 КЗпП України). Частинами 1, 2 ст. 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. У відповідності з ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених вимог про визнання незаконними наказів №№ 22, 23 відповідача 1, і належного виконання позивачем, як працівником наданих йому доручень в строки, які були визначені. Як і не було надано взагалі доказів того, що відповідач 2, як керівник ставився до позивача упереджено. Враховуючи те, що роботодавцем було застосовано до позивача, як працівника, дисциплінарні стягнення у вигляді доган, при цьому, як встановлено судом, роботодавцем були дотриманні положення КЗпП України з приводу накладення на позивача зазначених дисциплінарних стягнень, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання неправомірними та скасування наказів відповідача 1 №№ 22, 23 від 09 квітня 2015р. про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани та звільнення; поновлення позивача на роботі на посаді, що відповідає посадовим обов'язкам начальника юридичного відділу відповідача № 1 не підлягають задоволенню. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а також беручи до уваги, те що суд прийшов до висновку про правомірність звільнення позивача з роботи з займаної посади, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача 1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу із розрахунку 11706,15 грн. на місяць починаючи з 10 квітня 2015р. Не підлягають задоволенню і вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 компенсації втрати частини заробітної плати, пов'язаної з інфляцією та несвоєчасно виплачену заробітну плату за лютий - квітень 2015р. в розмірі передбаченому законодавством, як такі, що є необґрунтованими. Позивачем взагалі не було надано будь - якого розрахунку та належних доказів щодо наявності заборгованості. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. В своїх письмових запереченнях на позов (а.с. 63-74 т.2) відповідач 1 визнав той факт, що розрахунок з позивачем, як звільненим працівником відбувся в порушення строків, які визначені КЗпП України, а саме не 10 квітня 2015р., а тому враховуючи Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Постановою КМ України від 08 лютого 1995 р. за № 100, а також дату проведення з позивачем остаточного розрахунку, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягає задоволенню у розмірі 1713,15 грн., а не у розмірі, який було зазначено позивачем (7981,35 грн.). У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 Постанови № 4 від 31 березня 1995р. «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (322-08) (набрала чинності 13 січня 2000р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За вимогами чинного процесуального законодавства, обставини зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди. Протягом всього часу розгляду справи в суді, позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача щодо стягнення заявленої ним суми моральної шкоди з відповідача 1. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача 1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,6 грн.

Outcome: partial