Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-14 00:00:00

в травні 2018 року відкрите провадження за позовом, в якому [PERSON] просив: здійснити розподіл квартири [ADDRESS]; визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], а за [PERSON] залишити 1/2 її частину. Свої вимоги обґрунтовував тим, що спірна квартира придбана ним із [PERSON] за час шлюбу, згоди щодо її розподілу між ними не досягнуто. В листопаді 2018 року прийнятий до розгляду зустрічний позов, в якому [PERSON] просила: поділити майно, що відноситься до спільної сумісної власності подружжя, залишивши за нею право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на 1/3 її частини. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що розподіл спірної квартири має бути здійсненим із відходом від засади рівності часток подружжя у їх спільному майні, через ухилення [PERSON] від утримання їх спільних дітей. [PERSON] заперечував проти зустрічного позову. Свої заперечення обґрунтовував тим, що квартира придбана за його власні кошти, він не ухилявся від утримання спільних дітей, оскільки йому не було відомо про те, що відносно нього є виконавче провадження про стягнення аліментів. 08.10.2018 року закрите підготовче провадження. 14.11.2018 року розгляд справи відкладений, для підготовки представником позивача відзиву на зустрічну позовну заяву. 21.12.2018 року у справі оголошено перерву, для підготовки матеріалів справи до їх дослідження та учасників справи до судових дебатів. 15.03.2019 року досліджено матеріали справи та заслухано учасників справи у судових дебатах. З пояснень представника позивача (відповідача за зустрічним позовом), відповідача (позивача за зустрічним позовом) та його представника встановлено, що з 25.10.2003 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який згідно рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19.11.2014 року розірваний. За згодою [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 15.09.2010 року [PERSON] придбана у власність квартира [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 3-4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Згідно ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно ч. 2,3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один з подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу. Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлено, що спірна квартира набута за час шлюбу. Сторонами не спростовано її набуття за їх спільні кошти. Доводи [PERSON] про те, що спірна квартира придбана за його власні кошти суд відхиляє, оскільки в матеріалах справи наявна його згода, де він засвідчив, що вона буде їхньою із [PERSON] спільною сумісною власністю (а.с. - 6). Отже, спірну квартиру слід визнати спільною сумісною власністю подружжя. При її поділі суд вважає за можливе відійти від засади рівності часток подружжя, в зв'язку із тим, що [PERSON] ухилявся від утримання спільних дітей, що підтверджується довідкою-розрахунком Білоцерківського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 14.06.2018 року № 249 про заборгованість за аліментами в розмірі 58 438,56 грн (а.с. - 86). При цьому, згідно рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10.11.2014 року [PERSON] позов про стягнення з нього аліментів визнав, тому суд виходить із того, що він був обізнаний про розмір аліментів, які він мав сплачувати за рішенням суду. Таким чином, за наведених обставин суд задовольняє первісний позов частково, а зустрічний - в повному обсязі та вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частки спірної квартири, а за [PERSON] - 1/3 частку. В свою чергу, [PERSON] сплачений судовий збір за звернення до суду із позовом в розмірі 1 189 грн., позов задоволений в частині, яка становить 50% від заявлених вимог, тому на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на його користь підлягає до стягнення судовий збір пропорційно до суми задоволених вимог в розмірі - 594,50 грн. Разом з тим, на користь [PERSON] підлягає до стягнення 1585,20 грн. судового збору за звернення до суду із зустрічним позовом, який задоволений повністю. Отже, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути: 1 585,20 грн. - 594,50 грн. = 990,70 грн. судового збору.

Outcome: partial