Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

В січні 2014 р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ТОВ «Мікол», в якому просив суд стягнути на свою користь з відповідача: заборгованість по невиплаченій заробітній платі в розмірі 22061,44 грн.; середній заробіток за час затримки виплати належної позивачу заробітної плати у розмірі 2601,0 грн. з врахуванням прибуткового податку та моральну шкоду у розмірі 10 000,0 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він працював на посаді монтажника у відповідача з 05 серпня 2002 р. по 29 листопада 2013 р. На момент звільнення відповідачем не проведено розрахунок по заробітній платі за період з 01 липня 2013 р. по 29 листопада 2013 р. в розмірі 22061,44 грн. На неодноразові вимоги позивача щодо виплати заборгованості по заробітній платі відповідач не вчиняє жодних дій, у зв'язку із чим, позивач вимушений був звернутись до суду за захистом своїх прав. Крім того, у зв'язку із невиплатою належної позивачу заробітної плати при звільненні, позивач просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а саме з 29 листопада 2013 р. по 20 грудня 2013 р., в сумі 2601,0 грн. та завдану неправомірними діями відповідача моральну шкоду у розмірі 10 000,0 грн. Ухвалою суду від 17 січня 2014 р. позовну заяву в частині вимог щодо стягнення заборгованості по невиплаченій заробітній платі повернуто позивачу на підставі п.6) ч. 3 ст. 121 ЦПК України. До судового засідання від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги представник підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач свого представника для участі у розгляді справи не направив, хоча про час та місце розгляду справи сторона відповідача була оповіщена належним чином, про поважність причин неявки свого представника суду повідомлено не було, як і не було клопотань про розгляд справи за відсутності сторони відповідача, заперечення проти позову не подавалися. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У відповідності з ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що позивач працював у відповідача на посаді монтажника з 05 серпня 2002 р. Наказом відповідача №МІ/К 000593 від 29 листопада 2013 р. позивача звільнено з посади монтажника будівельного 4 розряду на підставі п.1) ст. 36 КЗпП України. Як вбачається із виданої стороною відповідача довідки від 12 грудня 2013 р., наявна заборгованість перед позивачем по невиплаченій заробітній платі за липень 2013 р. - жовтень 2013 р. у розмірі 18033,24 грн. з врахування прибуткового податку (22061,44 грн. без врахуванням прибуткового податку). При цьому на час розгляду справи в суді вказана заборгованість по заробітній платі позивачу відповідачем виплачена не була. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за № 13 від 24 грудня 1999 р. установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до абзацу 1 п. 8 Постанови Кабінету міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995р. нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. В порушення вимог ст. 60 ЦПК України, стороною відповідача протягом всього часу розгляду справи в суді не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що затримка в проведенні остаточного розрахунку з позивачем при звільненні, відбулася не з вини відповідача. Відповідно до положень ст. ст. 10, 11 ЦПК України, роз'яснень наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Звертаючись до суду з позовом, позивач просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку з 29 листопада 2013 р. по 20 грудня 2013 р. у розмірі 2601 грн. з врахуванням прибуткового податку. З урахуванням положень вищенаведеної норми ст. 117 КЗпП України, беручи до уваги зміст положень Розділу ІІ Постанови КМУ № 100 від 08 лютого 1995р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки належної позивачу заробітної плати, а саме за період часу з 29 листопада 2013 р. по 20 грудня 2013 р. (15 робочих днів, відповідно до Листа Міністерства соціальної політики України від 21 серпня 2012 р. № 9050/0/14-12/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2013 рік») у розмірі 1598,4 грн. з врахуванням прибуткового податку, з урахуванням середньоденної заробітної плати позивача, яка в нього була за останні відпрацьовані повні два місяці перед звільненням, а саме вересень та жовтень 2013 р. у розмірі 106,56 грн. з врахуванням прибуткового податку. Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 1598,4 грн. За змістом вимог ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 9, 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31 березня 1995 р., згідно з якими розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації. Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує, що при звільненні позивача з займаної посади, відповідачем, як роботодавцем не було проведено з ним остаточного розрахунку, що спричинило у нього негативні зміни у звичайних умовах його життя та зумовлено витраченням часу на документальне оформлення порушення його прав, тривалого захисту свого порушеного права в суді, а також беручи до уваги, в зв'язку з чим останньому були спричинені моральні страждання, а тому суд вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 300,0 грн., які підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 487,2 грн.

Outcome: partial