Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

Державний вищий навчальний заклад «Криворізький державний педагогічний університет» в особі в.о. ректора [PERSON] звернувся 10.11.2016 року до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] одержану нею одноразову адресну грошову допомогу в сумі 4874,75 грн. та витрати понесенні на сплату судового збору в сумі 1378,00 грн. В обґрунтування позову позивач вказав, що 28 серпня 2013 року між ДВНЗ «Криворізьким національним університетом», правонаступником якого є Державний вищий навчальний заклад «Криворізький державний педагогічний університет», в особі проректора з науково-педагогічної роботи університету [PERSON] та випускником університету [PERSON] був укладений договір № 71 про працевлаштування випускників ДВНЗ «Криворізького національного університету». Відповідно до умов зазначеного договору, відповідач зобов'язався відпрацювати протягом трьох років з дня укладення угоди про роботу у загальноосвітньому або професійно-технічному навчальному закладі та отримати одноразову адресну допомогу у п'ятикратному розмірі мінімальної заробітної плати. 15 серпня 2013 року, [PERSON] прийнята на посаду вчителя обслуговуючої праці Криворізького гуманітарно-технічного ліцею №129 та на підставі наказу ректора на рахунок відповідача, позивачем перерахована одноразова адресна грошова допомога в сумі 4874,75 грн. Проте, наказом від 30.09.2015 року Криворізького гуманітарно-технічного ліцею №129, [PERSON] звільнено за власним бажанням із займаної посади. Враховуючи, що з моменту працевлаштування і до звільнення за власним бажанням, не минуло трьох років, відповідач на підставі Порядку надання одноразової адресної грошової допомоги деяким категоріям випускників вищих навчальних закладів у 2013 році, була зобов'язана повернути позивачу суму фактично одержаної допомоги. Проте, у добровільному порядку спір вирішити не надалося можливим, у зв'язку з чим, позивач змушений звернутись до суду з даним позовом. Представник позивача [PERSON] (довіреність № 02-д від 05.09.2016 року, дійсна по 05.09. 2017 року) надала суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена за зареєстрованою в установленому порядку адресою: [ADDRESS], судова повістка повернулася до суду з позначкою « у зв'язку з закінченням терміну зберігання». Заяви про розгляд справи за її відсутності, відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У зв'язку з неявкою сторін суд розглядає справу без фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України. Суд, проаналізувавши обставини справи, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, до такого висновку суд приходить з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 28 серпня 2013 року між Державним вищим навчальним закладом «Криворізьким національним університетом», правонаступником якого є Державний вищий навчальний заклад «Криворізький державний педагогічний університет», в особі проректора з науково-педагогічної роботи університету - директора інституту [PERSON] та відповідачем укладений договір № 71 про працевлаштування випускників Державного вищого навчального закладу «Криворізького національного університету». За умовами даного договору, відповідач повинен був відпрацювати протягом трьох років з дня укладання угоди про роботу у загальноосвітньому або професійно-технічному навчальному закладі, а також отримати одноразову адресну грошову допомогу у п'ятикратному розмірі мінімальної заробітної плати (а.с.6). 15 серпня 2013 року [PERSON] була прийнята на посаду вчителя німецької мови Криворізького гуманітарно-технічного ліцею №129 м. Кривого Рогу, наказ №8 від 15.08.2013 року (а.с.20). Відповідно до п. 5 Порядку надання одноразової адресної грошової допомоги деяким категоріям випускників вищих навчальних закладів у 2013 році, затвердженого Наказом Міністерства освіти і науки України № 736 від 2.06.2013 року, нарахування допомоги здійснювалася у вищому навчальному закладі на підставі наказу, який видавався після затвердження кількості випускників, яким надавалася допомога, та на підставі поданої випускником до заяви про надання допомоги, копії трудової книжки та копії договору. Виплата допомоги здійснювалася до кінця поточного року. З матеріалів справи убачається, що на підставі заяви [PERSON] про надання допомоги, копії трудової книжки та копії договору № 120 від 13.09.2013 року на ім'я (рахунок) відповідача, позивачем були перераховані грошові кошти в сумі 4874,75 грн.(а.с.12-19). Згідно із п. 7 Порядку надання одноразової адресної грошової допомоги деяким категоріям випускників вищих навчальних закладів у 2013 році, затвердженого Наказом Міністерства освіти і науки України № 736 від 2.06.2013 року, у разі відмови випускника приступити до роботи відповідно до укладеного договору про роботу на посаді педагогічного працівника у загальноосвітньому або професійно-технічному начальному закладі, звільнення його з ініціативи адміністрації за призначенням за порушення трудової дисципліни, звільнення за угодою сторін або з ініціативи працівника протягом трьох років від початку роботи в загальноосвітньому або професійно-технічному навчальному закладі, отримувач допомоги зобов'язаний повернути суму фактично одержаної допомоги у вищий навчальний заклад, де була здійснена виплата. Вищий навчальний заклад зобов'язаний повернути зазначені кошти до державного (відповідного місцевого) бюджету. Як встановлено судом, 30 вересня 2015 року [PERSON] було звільнено з Криворізького гуманітарно-технічного ліцею №129 м. Кривого Рогу, за власним бажанням. У порушення п. 2.3.1 та п. 2.3.3. договору № 71 від 28.08.2013 року, відповідач звільнившись за власним бажанням протягом трьох років від початку роботи у загальноосвітньому або професійно-технічному навчальному закладі, у добровільному порядку свої зобов'язання не виконала, а саме не відшкодувала до державного бюджету суму отриманої нею грошової адресної допомоги. Відповідно до ст. 611 ч. 1 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 625 ч. 1 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливості виконання ним грошового зобов'язання. З метою досудового урегулювання спору, позивач за місцем мешкання відповідача, зазначеному в договорі, укладеному між сторонами, направляв претензію № 23 від 25.03.2016 року, з вимогою добровільно повернути суму отриманої допомоги на рахунок учбового закладу, проте, дане претензія відповідачем залишена без задоволення. Так, згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, перевіривши та дослідивши матеріали справи та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що вимоги Державного вищого навчального закладу «Криворізький державний педагогічний університет» обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по справі, суд керується ст. 88 ЦПК України та задовольняючи вимоги позивача, стягує з відповідача понесені і документально підтверджені позивачем судові витрати.

Outcome: approved