Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-04 00:00:00

В січні 2020 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, в якому просила ухвалити рішення, яким визнати виконавчий напис від 10 грудня 2019 року зареєстрований в реєстрі за №30230 вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Наталією Станіславівною щодо звернення стягнення за Кредитним договором №R53113364719В від 04 грудня 2012 року укладеним між нею, [PERSON] та ПАТ «ВТБ Банк» правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Аланд» на суму 50878 грн. 24 коп. таким, що не підлягає виконанню. Адвокат позивачки за довіреністю Калінін С.К. надав суду заяву про розгляд справи без його участі та без участі позивачки, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі (а.с.15). Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Аланд» у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.50), відзив на позовну заяву не подав, а тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. надала суду лист про розгляд справи без її участі та постановити рішення згідно чинного законодавства (а.с.40). Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Аналогічна норма закріплена і у п.3.1, 3.3 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. При цьому, перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Так, відповідно до п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 р. №1172, для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Встановлено, що 04 грудня 2012 року між [PERSON] та ПАТ «ВТБ Банк» правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Аланд», було укладено Кредитний договір №R53113364719В на суму 38500 грн., строком на 36 місяців зі сплатою щомісячно сум в розмірі, визначеному умовами договору 31% річних (а.с.76-79). Строк закінчення договору 04 грудня 2015 року. 10 грудня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Наталією Станіславівною був вчинений Виконавчий напис зареєстрований в реєстрі за №30230 щодо звернення стягнення за Кредитним договором №R53113364719В від 04 грудня 2012 року укладеним між нею, [PERSON] та ПАТ «ВТБ Банк» правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Аланд» на суму 50878 грн. 24 коп. (а.с.32). Так на підставі вищевказаного виконавчого напису, приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Куземченко Андрієм Сергійовичем було відкрите виконавче провадження ВП №60910933, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 18 грудня 2019 року (а.с.9). Дізнавшись про виконавчий напис, [PERSON] звернулася до суду з позовом за захистом своїх прав. Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року №6-887цс17, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 320/8269/15-ц (провадження № 14-83цс18), постановах Верховного Суду, зокрема від 14 березня 2019 року у справі № 201/13708/16-ц (провадження № 61-25811св18), від 31 січня 2018 року у справі № 285/2975/16 (провадження № 61-31641св 18), які відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинні враховуватись при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи, до виконавчого напису нотаріуса було додано, зокрема: документи підтверджуючі правонаступництво (а.с.53-73) заява про вчинення виконавчого напису від 03.12.2019 року (а.с.74), виписка з рахунку [PERSON] (а.с.75), копія кредитного договору №R53113364719В від 04 грудня 2012 року (а.с.76-79), копія письмової вимоги на ім`я [PERSON] (а.с.82). Верховний Суд у складі колегії суддів другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові №569/8884/17 від 14.08.2019 вказав, що для правильного застосування положень ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент учинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час учинення нотаріусом виконавчого напису. Аналогічного висновку щодо застосування вказаних норм матеріального права в аналогічних правовідносинах дійшла Велика палата ВС у постанові від 29.03.2019 року у цивільній справі №137/1666/16-ц. Банк, пред`являючи заяву про вчинення виконавчого напису та стягнення заборгованості, просив стягнути з боржника окрім тіла кредиту, ще й прострочену заборгованість за процентами. При цьому, матеріали, що були подані приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису не містять підтверджень суми заборгованості за Кредитним договором №R53113364719В від 04 грудня 2012 року, оскільки виписка з рахунку [PERSON] (а.с.75) не є розрахунком заборгованості, так як в ній взагалі не зазначено звідки взялася зазначена сума, не вказані платежі, які вносилися [PERSON] в рахунок виплат по Кредитному договору №R53113364719В від 04 грудня 2012 року. Кредитним договором були визначені щомісячні платежі, тому при наданні Банком детального розрахунку зі сплати щомісячних платежів, нотаріус мав би можливість перевірити, чи був пропущений строк позовної давності до частини платежів. Отже, з наданих документів та заяви на вчинення виконавчого напису вбачається спір про право, оскільки строк, за який видається виконавчий напис, суттєво перевищує строк позовної давності, а сума кредитної заборгованості утворилася поза межами строку позовної давності та зазначене підлягало дослідженню. Окрім цього, встановлено, що відповідачем не надано підтверджуючих документів отримання [PERSON] письмової вимоги (повідомлення) вих. №2320 від 23 жовтня 2019 року. Відповідачем не надано суду жодних доказів на спростування вказаних доводів позивачки щодо неправильності розрахунку заборгованості, на підставі якого вчинено виконавчий напис нотаріуса. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ немає для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 05 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 09 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та [PERSON] ([PERSON]) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність, визначених у ст. 88 Закону України «Про нотаріат», підстав для вчинення приватним нотаріусом виконавчого напису, а тому враховуючи встановлені судом обставини, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги про визнання виконавчого напису від 10 грудня 2019 року зареєстрований в реєстрі за №30230 вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С., таким, що не підлягає виконанню є обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення з підстав та мотивів викладених вище. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача повинно бути стягнено сплачений судовий збір в сумі 840,80 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved