Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-24 00:00:00

В травні 2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі по тексту - відповідач) про примусове виконання обов'язку в натурі та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 10 грудня 2014 р. між позивачем та відповідачем було укладено Договір банківського вкладу «Пенсійний» № 300937/77263/5-14 на суму 50 000 грн., строком до 10 травня 2015р., відсоткова ставка 24, 6 % річних. Після закінчення строку договору, відповідач кошти по депозитному владу позивачу не повернув і продовжує користуватись його коштами. Його усні та письмові звернення залишаються поза увагою. Вважає дії відповідача такими, що порушують положення Договору, норми чинного законодавства та його права як споживача. Просив суд зобов'язати відповідача видати готівкою одноразовою операцією через касу належні кошти за Договором банківського вкладу в розмірі 50000 грн. та відшкодувати моральну шкоду шляхом усних вибачень. Позивач в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та позов просив задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач, про час і місце судового розгляду оповіщався у встановленому законом порядку, у судове засідання не з'явився, про поважність причин неявки суду не повідомив та не просив розглядати справу у їх відсутність, свого представника до суду не направив, заперечення проти позову не подавав, тому суд вважає за можливе розглянути справу в цьому судовому засіданні, оскільки відповідач є юридичною особою з певним штатом працівників, а тому мав можливість забезпечити явку в судове засідання одного з них. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з ч.ч. 1,2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. Перевіряючи матеріали справи, судом встановлено, що 10 грудня 2014р. між позивачем та відповідачем було укладено Договір-заяву № 300937/77263/5-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 5 міс. в національній валюті, зам умовами вказаного Договору-заяви, позивач вніс, а відповідач прийняв грошові кошти в національній валюті на Вкладний рахунок № [NUMBER] у сумі 50 000 грн., відсоткова ставка - 24, 60 % річних, у порядку та на умовах, визначених в цьому Договорі-заяві (п.1 Договору-заяви) (а.с. 4). Відповідно до п. 3 Договору-заяви, Вкладник має право отримувати суми процентів, нараховані на Вклад, протягом строку, визначеного п. 1 цього Договору-заяви, щомісячно, у порядку та у строки, передбачені п.п.4.2, 4.3.2 Основних умов. Після закінчення строку, визначеного п. 1 цього Договору-заяви, Вклад повертається Вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями п. 5.2 Основних умов (п. 6 Договору-заяви). Як зазначено в п. 9 Договору-заяви, Вкладник підписанням цього Договору-заяви підтверджує факт ознайомлення з Основними умовами, чинними на дату підписання Банком та Вкладником цього Договору-заяви, погоджується з положеннями Основних умов у повному обсязі, бере на себе права та обов'язки, що визначені Основними умовами та безумовно зобов'язується їх виконувати. Додатковою угодою до Договору про банківський строковий вклад (депозит) № 300937/77263/5-14 від 10 грудня 2014 р., укладеною між сторонами, визначено, що клієнт доручає Банку всі нараховані проценти, що підлягають виплаті, по депозитному вкладу згідно з Договором про банківський строковий вклад (депозит) № 300937/77263/5-14 від 10.12.2014р. перераховувати на свій картковий рахунок № [NUMBER] у Філія «Центральне РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит», МФО 300937 (а.с. 5). Як вбачається з меморіального ордеру №200213836 від 10.12.2014 року позивач свої зобов'язання виконав, перерахувавши на рахунок відповідача грошові кошти банківського вкладу в еквіваленті - 50 000,00 грн. (а.с.6), але відповідач свої зобов'язання щодо повернення належних позивачу грошових коштів не виконує та продовжує користуватись ними. Судом встановлено, що позивач 05.05.2015, 18.05.2015звертався до відповідача з заявами про повернення суми вкладу (а.с. 7, 9), але кошти за його заявою відповідачем в повному обсязі повернуто не було. Європейський суд з прав людини у справі ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ (No 2) зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (Nejdet Sahin і Perihan Sahin проти Туреччини, [ВП], № 13279/05, § 56, 20 жовтня 2011 року)». Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»: «суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права». Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності Позивачу, Відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Крім того, ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Також, ч.ч. 1, 2, ст. 319 та ч. 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Враховуючи, що з діючих норм законодавства вкладник за договором банківського вкладу, в силу ст.ст.1060, 1061 ЦК України, вправі вимагати від банку повернення здійсненого вкладу разом з нарахованими процентами в будь-який момент, а банк, отримавши відповідну вимогу, повинен видати вклад у повному обсязі. Банк не виконав вимог позивача та не повернув суми вкладу, тому на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що дії Банку є незаконними та такими, що порушують право вільно розпоряджатися грошовими коштами позивачу, а тому сума внеску по вказаному договору підлягає поверненню позивачу у повному обсязі. Отже, в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач не виконує свої зобов'язання по Договору-заяві № 300937/77263/5-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» від 10.12.2014р. і не повертає позивачу належні йому кошти, внаслідок чого, утворилась заборгованість відповідача перед позивачем в розмірі 50 000 грн. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині щодо зобов'язання відповідача повернути грошові кошти в розмірі 50 000 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. разом з тим, суд не вбачає підстав для зобов'язання Банка видати грошові кошти по вкладу одноразовою операцією, оскільки відносини сторін врегульовано ст.ст. 1068, 1073 ЦК України, та умовами договору. Між тим, ані нормами матеріального права, ані умовами договору не передбачено порядок видачі коштів одноразовою операцією. Судом встановлено, що між сторонами виникли договірні правовідносини, що регулюються Книгою п'ятою Цивільного Кодексу України - «Зобов'язальне право», зокрема, ст. 526, 536 ЦК України, нормами яких стягнення моральної шкоди за порушення умов договору не передбачено. При цьому, законодавець передбачив, що відшкодування моральної шкоди може бути закріплено умовами договору, навіть якщо таке право не передбачено спеціальними нормами, що регулюють конкретні відносини. За умовами ст. 611 ЦК України у випадку порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування моральної шкоди. З огляду на положення ст. 611 ЦК України, відшкодування моральної шкоди в зобов'язальних правовідносинах можливе у разі встановлення такого правового наслідку порушення зобов'язання безпосередньо в договорі. Умовами договору не передбачено такого правового наслідку, як відшкодування моральної шкоди, а тому, зважаючи, що між сторонами існують договірні правовідносини, суд дійшов висновку про необґрунтованість та незаконність такої вимоги. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що вимоги підлягаю частковому задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі - 500 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial