Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

Головний лікар Комунального закладу Сумської обласної ради Сумський обласний клінічний психоневрологічний диспансер свою заяву подану на підставі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» мотивує тим, що [PERSON] 25.11.2016 р. о 09 год. 15 хв. був госпіталізований повторно до гострого психіатричного відділення. Доставлений психіатричною бригадою за викликом матері - опікуна у зв'язку з погіршенням психічного стану: виносить речі з дому, вимагає у матері гроші, став роздратованим, агресивним по відношенню до матері, замикає її разом з бабусею в домі, погрожує фізичною розправою, вночі бродить по городу, підтримуюче лікування не приймає. 25.11.2016 р. після огляду комісією лікарів-психіатрів зроблено висновок, що [PERSON] страждає на тяжкий психічний розлад у вигляді: Шизофренія, параноїдна форма, епізодичний тип перебігу зі стабільним дефектом. Оскільки у [PERSON], визнаного рішенням суду недієздатним виявлено загострення тяжкого психіатричного захворювання, лікування якого на теперішній час можливе лише в стаціонарних умовах, а ненадання необхідної психіатричної допомоги призведе до подальшого погіршення психічного стану, висока вірогідність вчинення суспільно-небезпечних дій, він потребує госпіталізації до психіатричного стаціонару в примусовому порядку. У судовому засіданні представник психіатричного закладу лікар-психіатр [PERSON] заяву підтримала у повному обсязі і просила її задовольнити. Зазначила, що [PERSON] госпіталізовано за викликом його опікуна. На даний час у нього виявлено загострення тяжкого психіатричного захворювання, лікування якого на теперішній час можливе лише в стаціонарних умовах. Законний представник, опікун [PERSON] - [PERSON] підтримала заяву і просила госпіталізувати сина до психіатричного закладу. Зазначила, що син є інвалідом ІІ групи по психіатричному захворюванню, постійно виносить речі з дому, ночами не спить, вранці повертається, робить ставки в букмекерській конторі, вживає енергетики, «чифір», каву, ліки не приймає, палить дві пачки цигарок на день. Влітку лікувався в Ромнах, після стан не занадто поліпшився він бере її телефон, здає в ломбард, кошти витрачає, не дає їй спати. Викликала швидку оскільки син вранці додому приходить біля 6-ї години, вимагає у неї кошти. Фізичну силу не застосовував, не замахувався, просто постійно просить кошти. У неї мати, за якою вона здійснює догляд - лежача і син хворий, вона вдома ладу йому не дасть. Сину потрібно передивитися ліки, оскільки призначені йому не допомагають. [PERSON] проти задоволення заяви заперечував. Суду пояснив, що себе хворим на психічне захворювання не вважає. Зазначив, що він навесні і восени заробляє кошти копаючи городи людям, влітку працював на будівництві. Бере участь у турнірах по шахам, де займає призові місця. Дійсно багато курить, вранці повертається додому біля 6 години і матір це не влаштовує, тому вона викликала швидку. Приймає ліки - уколи. Прокурор Краснобрижа М.В. проти задоволення заяви заперечувала, оскільки не встановлено обставин, передбачених ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для примусової госпіталізації особи, а наявний соціальний конфлікт з опікуном. Суд, заслухавши осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 08.06.2010 р. [PERSON], [INFO], уродженця міста Суми визнано недієздатним, його опікуном призначено [PERSON] (а.с. 6). Відповідно до Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 25.02.2016 р. [PERSON] є інвалідом з дитинства, другої групи по 01.03.2018 р., не здатний до трудової діяльності, потребує стаціонарного і підтримуючого лікування (а.с. 12). Після госпіталізації за викликом матері - опікуна проведено огляд комісії лікарів-психіатрів, яка дійшла висновку, що [PERSON] страждає на тяжкий психічний розлад у вигляді: Шизофренія, параноїдна форма, епізодичний тип перебігу зі стабільним дефектом. У зв'язку з тим, що у пацієнта виявлено загострення тяжкого психічного захворювання, лікування якого в теперішній час можливо лише в стаціонарних умовах, а також ненадання необхідної психіатричної допомоги призведе до подальшого погіршення психічного стану та висока вірогідність скоєння суспільно - небезпечних дій, а також дана особа позбавлена дієздатності, він потребує госпіталізації до психіатричного стаціонару в примусовому порядку на підставі Закону України «Про психіатричну допомогу» та рішення Конституційного Суду України від 01.06.2016 року у справі № 1-1/2016 в примусовому порядку (а.с. 7). Відповідно до ст. 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа госпіталізується до психіатричного закладу добровільно - на її прохання або за її усвідомленою згодою. Особа, визнана у встановленому законом порядку недієздатною, госпіталізується до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна. Рішенням Конституційного Суду України від 01.06.2016 р. у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення третього речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» (справа про судовий контроль за госпіталізацією недієздатних осіб до психіатричного закладу) (справа № 1-1/2016) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення третього речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000 р. № 1489-III з наступними змінами у взаємозв'язку з положенням частини другої цієї статті стосовно госпіталізації особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра без судового контролю. Зважаючи на викладене, особа яка визнана в установленому порядку недієздатною може бути госпіталізована до психіатричного закладу тільки за рішенням суду і за наявності підстав визначених ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу». Відповідно до ст. 27 Закону України «Про психіатричну допомогу» виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного захворювання, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов'язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку. Вирішуючи заяву суд виходить з наступного. Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН № 46/119 від 17.12.1991 р. схвалено Принципи захисту осіб з психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги. Так, у принципі 15 «Принципи госпіталізації» зазначено, що коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації». У принципі 16 «Примусова госпіталізація» проголошено, що будь-яка особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в якості пацієнта у примусовому порядку, або особа, вже госпіталізована як пацієнт у добровільному порядку, може триматися як пацієнт у психіатричному закладі у примусовому порядку тоді й тільки тоді, коли уповноважений для цієї мети відповідно до закону кваліфікований фахівець, який працює в області психіатрії, встановить, що ця особа страждає на психічне захворювання, і визначить, що: (а) внаслідок цього психічного захворювання існує серйозна загроза заподіяння безпосередньої або неминучої шкоди цій особі або іншим особам, або (b) у випадку особи, чиє психічне захворювання є тяжким, а розумові здібності - ослабленими, відмова від госпіталізації або тримання даної особи в психіатричному закладі може призвести до серйозного погіршення її здоров'я або унеможливить застосування належного лікування, яке може бути здійснене лише за умови госпіталізації до психіатричного закладу відповідно до принципу найменш обмежувальної альтернативи. Зазначені норми міжнародного права імплементовано до законодавства України. Так, статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, тримання особи у психіатричній лікарні становить «позбавлення свободи» у значенні пункту 1 статті 5 Конвенції. Європейський суд з прав людини у пункті 73 рішення по справі «Акопян проти України» від 05.06.2014 р. (заява N 12317/06) зазначив, що особа не може бути позбавлена волі як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України. На обґрунтування поданої заяви про госпіталізацію до психіатричного стаціонару у примусовому порядку заявник посилається на те, що у [PERSON] виявлено загострення тяжкого психічного захворювання, лікування якого в теперішній час можливо лише в стаціонарних умовах, а також ненадання необхідної психіатричної допомоги призведе до подальшого погіршення психічного стану та висока вірогідність скоєння суспільно - небезпечних дій, а також дана особа позбавлена дієздатності. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих суду не надано і судовим розглядом не встановлено. Так, опікун недієздатного [PERSON] - [PERSON] вказувала, що викликала швидку допомогу, оскільки син постійно вимагає у неї кошти, які витрачає на автомати, пізно приходить додому, заважає їй спати, замкнув разом з її матір'ю у кімнаті. Однак, опікун не зазначила жодних обставин які б вказували, що [PERSON] вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього та оточуючих. Відповідних доказів на підтвердження того, що недієздатний не приймає підтримуюче лікування суду також не надано. У свою чергу у заяві, що є предметом розгляду зазначено про високу вірогідність скоєння [PERSON] суспільно - небезпечних дій, проте це є припущенням, а згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Лише визнання фізичної особи недієздатною та встановлення тяжкого психічного розладу не є безумовною підставою для госпіталізації до психіатричного стаціонару в примусовому порядку. Зважаючи на встановлені факти, наведені норми права слід дійти висновку, що «поза розумним сумнівом» не доведено, що [PERSON] підлягає госпіталізації до психіатричного стаціонару у примусовому порядку, а відтак у задоволенні заяви слід відмовити.

Outcome: dismissed