Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-25 00:00:00

В травні 2015р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПАТ «Державний ощадний банк України», в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь за договором № 95068326 на вклад «КЛАСИЧНИЙ» на ім'я фізичної особи від 07 квітня 2015р. (далі по тексту - договір) суму депозитного вкладу у розмірі 400000,0 дол. США. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 07 квітня 2015р. між сторонами було укладено договір, відповідно до якого вкладник вносить, а банк приймає на вкладний депозитний рахунок на умовах цього договору кошти в сумі 400000,0 дол. США строком на 1 місяць зі сплатою 7,5 % річних. Після закінчення строку на який було розміщено вклад, позивач звернувся до відповідача з заявою про повернення суми вкладу, однак відповідачем йому було відмовлено, з посиланням на положення Постанови Правління НБУ від 03 березня 2015р. за № 160, згідно якої уповноважені банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах 15000,0 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ. На думку позивача, відмова відповідача є незаконною, а відтак він вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, зазначаючи, що для відповідача, як для банківської установи Постанови Правління НБУ є обов'язковими для виконання, і банк готовий сплачувати позивачу щодня по 15000,0 грн. з її поточного рахунку. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, і не оспорювалося сторонами в судовому засіданні, 07 квітня 2015р. між сторонами було укладено договір, відповідно до п. 1.1, 1.2 якого позивач вніс, а відповідач прийняв на вкладний депозитний рахунок на умовах цього договору кошти в сумі 400000,0 дол. США строком на 1 місяць (дата повернення депозиту 07 травня 2015р.). зі сплатою 7,5 % річних. На виконання зазначеного договору позивачу відповідачем було відкрито 07 квітня 2015р. рахунок № 26303095068326. Судом встановлено, і цього не заперечував представник відповідача в судовому засіданні, що після закінчення строку на який було розміщено депозитний вклад, позивач 12 травня 2015р. звертався до відповідача з письмовою заявою про отримання грошових коштів готівкою за договором, і відповідачем було повідомлено позивача, листом, що враховуючи обмеження щодо видачі готівкових коштів з поточних, карткових та вкладних (депозитних) рахунків клієнтів - фізичних осіб у межах до 15000,0 грн. на добу, відповідач не в змозі виконати заяву позивача про видачу готівкових коштів, при цьому відповідач посилався на Постанову Правління НБУ від 03 березня 2015р. Так, відповідно Постанови Правління НБУ «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» від 03 березня 2015р. № 160, уповноважені банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті або банківських металів з поточних і депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15 000,0 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ. Зазначена вимога поширюється на видачу (отримання) готівкових коштів як у межах України, так і за її межами незалежно від кількості рахунків клієнта в одному банку. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. У відповідності з ст. 8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких дана Верховною Радою України, суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 1, 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Враховуючи зазначені вище норми права, суд вважає, що Постанова Правління НБУ «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» від 03 березня 2015р. № 160 є підзаконним нормативно-правовим актом, що приймається на виконання положень законів, тобто вона не повинна їм суперечити, оскільки Закони мають більшу юридичну силу, а зазначена вище Постанова Правління НБУ суперечить ст. 41 Конституції України, нормам ЦК України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Положеннями ч. 2 ст. 56 Закону України «Про Національний банк України» передбачено, що нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі Постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно з законом пом'якшують або скасовують відповідальність. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Відповідно до положень ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором. Крім того, ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 529 ЦК України кредитор має право не приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Отже, за змістом наведених норм права зобов'язання банку полягає у виплаті володільцеві рахунку грошових коштів на умовах та в порядку, встановлених договором. Разом з тим нормативно-правові акти Національного банку України не є актами цивільного законодавства України у розумінні ст. 4 ЦК України, оскільки є нормативно-правовими актами органу державного управління. Тобто, посилання сторони відповідача на Постанову Правління НБУ від 03 березня 2015р. за № 160, якою передбачено зобов'язання уповноважених банків обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті або банківських металів з поточних і депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15000,0 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ, є безпідставним, оскільки зазначена і побідні цій наступні відповідні постанови цього банку є розпорядчими актами, які адресовані обмеженій кількості осіб і таке регулювання здійснюється в межах адміністративно-правових відносин НБУ з банками, які охоплюються його наглядовою діяльністю. Ці постанови банку не встановлюють нових прав або обов'язків для громадян, не можуть зачіпати їх права, свободи та інтереси. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Положеннями ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З наданих суду, стороною позивача письмових доказів, вбачається що залишок коштів на поточному рахунку № 26209094893726 станом на 24 червня 2015р. становить 400000,0 дол. США, чого не заперечувала сторона відповідача в судовому засіданні. Протягом всього часу розгляду справи в суді, представником відповідача не надано до суду жодних доказів, з яких би вбачалося, що фінансові операції щодо видачі належних позивачу коштів обмежені за рішенням суду або зупинені в порядку, визначеному ст. 17 Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму», як такі, що можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3654,0 грн.

Outcome: approved