Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-19 00:00:00

В червні 2014 року позивач звернувся з позовом до Деснянського ВДВС Чернігівського МУЮ в якому просив зняти арешт з належного йому майна - 1/3 частини квартири, яка була описана на виконання вироку Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25.06.2008 року про конфіскацію майна. Оскаржуваним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 липня 2014 року позов [PERSON] задоволено. Знято арешт з усього майна [PERSON], що накладений постановою головного державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції Падалки О.С. ВП № 9400923 від 13.10.2008 року. Знято заборону здійснювати відчуження будь-якого майна, що належить [PERSON], накладену постановою головного державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції Падалки О.С. ВП № 9400923 від 13.10.2008 року. В апеляційній скарзі Державна податкова інспекція у м.Чернігові Головного управління Міндоходів у Чернігівській області просить рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 15 липня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, апелянт посилається на те, що ні постанову про повернення виконавчого документа, а ні сам виконавчий лист на адресу ДПІ у м.Чернігові не надходили. Також, судом не враховано той факт, що ДПІ у м.Чернігові подало заяву про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення пропущеного строку на пред'явлення його до виконання. На сьогодні вирок Новозаводського районного суду м.Чернігова від 25.06.2008 року в частині призначеного додаткового покарання у вигляді конфіскації усього належного [PERSON] майна є не виконаним, тому висновок суду про те, що відсутня доцільність арешту спірного майна є помилковим. В судовому засіданні представник апелянта та представник Головного управління Міндоходів у Чернігівській області просили апеляційну скаргу задовольнити. Позивач в судове засідання не з'явився. Про час розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення 09.08.2014 р. поштового відправлення (а.с.84). Представник позивача послалась на безпідставність апеляційної скарги, просила в її задоволенні відмовити, Відповідач належним чином був повідомлений про час розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення 11.08.2014 р. поштового відправлення (а.с.86), проте свого представника до суду не направив. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 214 ЦПК України визначено, що під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Таким вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає. По справі судом встановлено, що вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25.06.2008 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.185, ч.2 ст.28 ч.3 ст.358, ч.2 ст.28 ч.2 ст.162, ч.2 ст.146 КК України та остаточно призначено покарання на підставі ст.70 КК України у вигляді 7 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного майна. 30.09.2008 р. Новозаводським районним судом м. Чернігова виданий виконавчий лист про конфіскацію у [PERSON] майна на користь держави. Постановою головного державного виконавця Деснянського ВДВС Чернігівського міського управління юстиції Падалки О.С. 13.10.2008 р. накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно [PERSON] та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна чи проводити його перереєстрацію на іншого власника. 16.03.2009 р. державним виконавцем складений акт опису й арешту майна, відповідно до якого описано і накладено арешт на 1/3 частину квартири [ADDRESS] (а.с.11). Дані про накладення арешту внесені до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а.с.10). Постановою головного державного виконавця Деснянського відділу Державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції від 14 грудня 2012 року виконавчий лист № 1-103, виданий 30.09.2008 Новозаводським районним судом м. Чернігова щодо конфіскації на користь держави належного [PERSON] майна, було повернуто стягувачу - ДПІ м. Чернігова - через відмову останнього залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення. Одночасно даною постановою було роз'яснено стягувачеві можливість повторного пред'явлення виконавчого документа для виконання в строк до 14.12.2013 (а.с.14). Відповідно до частин 1 та 2 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. В постанові державного виконавця від 14.12.2012 року «про повернення виконавчого документа стягувачеві» дані про зняття арешту з описаного і нереалізованого майна відсутні (а.с.14). Дана постанова [PERSON] в установленому порядку не оскаржувалася. Дані про звернення засудженого до суду в порядку ст. 539 КПК України відсутні. Звертаючись до суду [PERSON] в позові про зняття арешту з майна послався на статтю 60 Закону України «Про виконавче провадження», як на підставу своїх позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» , особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Даною статтею визначено право особи, яка не є стороною виконавчого провадження, доводити своє право на майно, яке було описано державним виконавцем як майно боржника в рамках виконавчого провадження. Відповідачами в таких справах є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. У тих випадках, коли опис проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач притягується відповідна державна податкова інспекція. Саме між цими особами існують спірні правовідносини, розв'язання яких передбачено ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» . Відділ ДВС не є належним відповідачем в таких справах. З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що статус [PERSON] визначений як «боржник», а описана частина квартира належить йому на праві власності. Дане право власності на час розгляду справи ніхто не оспорює. Враховуючи викладене, обраний позивачем спосіб захисту є невірним і з огляду на це, у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позовних вимог з підстав визначених позивачем. Оскільки суд невірно визначився з характером спірних правовідносин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Outcome: approved