Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Позов мотивований тим, що 06 березня 2014 року на виконання укладеного договору позики, позивач [PERSON] передав відповідачу [PERSON] у позику грошові кошти в сумі 42 380,00 гривень, про що [PERSON] власноручно була складена розписка про отримання коштів. За умовами вказаної розписки відповідач зобов'язувався повернути позивачу суму позики до 15.03.2014 року. 18 березня 2014 року на виконання укладеного договору позики позивач [PERSON] передав відповідачу [PERSON] у позику грошові кошти в сумі 115 620,00 гривень, про що [PERSON] власноручно була складена розписка про отримання коштів. За умовами вказаної розписки відповідач зобов'язувався повернути позивачу суму позики до 15.09.2014 року. Однак відповідач свої зобовязання не виконав, на усні прохання позивача кошти не повернув. У звязку з чим станом на час звернення до суду утворилась заборгованість на загальну суму 158\~000,00 грн. Ці обставини і стали підставою звернення до суду з відповідною позовною заявою. В судовому засідання представник позивача позов підтримала та не заперечувала проти ухвалення в справі заочного рішення суду. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, заяв та повідомлень про розгляд справи за його відсутності від нього не надходило. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. При розгляді по справі встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 06 березня 2014 року на виконання укладеного договору позики позивач [PERSON] передав відповідачу [PERSON] у позику грошові кошти в сумі 42 380,00 гривень, про що [PERSON] власноручно була складена розписка про отримання коштів. За умовами вказаної розписки відповідач зобов'язувався повернути позивачу суму позики до 15.03.2014 року. 18 березня 2014 року на виконання укладеного договору позики позивач [PERSON] передав відповідачу [PERSON] у позику грошові кошти в сумі 115 620,00 гривень, про що [PERSON] власноручно була складена розписка про отримання коштів. За умовами вказаної розписки відповідач зобов'язувався повернути позивачу суму позики до 15.09.2014 року. Однак відповідач свої зобовязання не виконав, на усні прохання позивача кошти не повернув. У звязку з чим станом на час звернення до суду утворилась заборгованість на загальну суму 158\~000,00 грн. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про задоволення позову з таких підстав. Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна умов договору не допускається. Згідно з положеннями статті 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до положень статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до положень статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Стаття 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цивільно-процесуального законодавства України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 1 статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. На підставі наведеного, суд вважає, що позов є обґрунтований та такий, що підлягає задоволенню, оскільки відповідачем по справі належним чином не виконується взяте на себе зобовязання з повернення грошових коштів за договорами позики. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до положень статті 88 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved