Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулись [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання припиненим договору іпотеки та зобов'язання до вчинення дій. Позов мотивований тим, що 09.08.2005 року між позивачами та відповідачем було укладено договір іпотеки належної їм на праві власності квартири [ADDRESS]. Даний договір було посвідчено нотаріально, зареєстровано заборону на відчуження даної квартири в реєстрі за № 3709. 27.02.2007 року було укладено додатковий договір № 1 до договору іпотеки, згідно якого позичальник зобов'язаний до 27.08.2008 року повернути відповідачу позичену суму грошей в розмірі 64 135, 00 гривень. 08.11.2012 року відповідач звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області із позовом до позивачів про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Частиною 5 ст. 3 та ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору. В данному випадку строк дії договору позики та договору іпотеки закінчився ще 27.08.2008 року. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про визнання договору іпотеки від 19 серпня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 3708 (із змінами внесеними додатковим договором № 1 від 27 лютого 2007 року до договору іпотеки від 09 серпня 2005 року, зареєстрованим в реєстрі № 507) таким, що припинив свою дію з 27 серпня 2008 року та зняття заборони на відчуження квартири [ADDRESS], яка була накладена 19 серпня 2005 року (зареєстровано в реєстрі за № 3709) приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] В судовому засіданні представник позивачів уточнила позовні вимоги, в зв'язку з опискою по тексту позовної заяви щодо дати укладення договору іпотеки і просила суд визнати договір іпотеки від 09 серпня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 3708 (із змінами внесеними додатковим договором № 1 від 27 лютого 2007 року до договору іпотеки від 09 серпня 2005 року, зареєстрованим в реєстрі № 507) таким, що припинив свою дію з 27 серпня 2008 року та зняти заборону на відчуження квартири [ADDRESS], яка була накладена 09 серпня 2005 року (зареєстровано в реєстрі за № 3709) приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] Уточнені позовні вимоги представник позивачів підтримала, аргументуючи їх мотивами викладеними в позовній заяві, та просила задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнала і просила відмовити в їх задоволенні. Представник третьої особи без самостійних вимог - Служби у справах дітей Вінницької міської ради в судове засідання повторно не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомлено. По справі встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 09.08.2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого останній отримав в позику 64 135, 00 гривень до оформлення цього договору. Сторони домовились, що повернення боргу має бути здійснено в повному обсязі до 09.02.2007 року. (а.с. 53) В забезпечення вимог по вище вказаному договору позики 09.08.2005 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що діяла від свого імені та імені [PERSON] на підставі довіреності, було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 3708. Згідно даного договору іпотекодавці передали в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS], що належить їм на праві власності. (а.с. 5-6) 27.02.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено додатковий договір № 1 до договору позики від 09.08.2005 року, яким сторони домовились, що повернення боргу має бути здійснено в повному обсязі 27.08.2008 року. (а.с. 54) 27.02.2007 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що діяла від свого імені та імені [PERSON] на підставі довіреності, було укладено додатковий договір № 1 до договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 09.08.2005 року за реєстровим № 3708. Даним додатковим договором сторони виклали п. 1.1. договору іпотеки від 09.08.2005 року в новій редакції: «Цей договір забезпечує вимогу Іпотекодержателя, що випливає з договору позики, укладеного в простій письмовій формі 09.08.2005 року та додаткового договору № 1 до договору позики, укладеного в простій письмовій формі 27.02.2007 року між Іпотекодержателем та позичальником, за умовами якого останній зобов'язаний до 27.08.2008 року повернути Іпотекодержателю позичену суму грошей у розмірі 64 135, 00 гривень без сплати процентів за користування нею. У відповідності до даного договору Іпотекодержатель має право у випадку невиконання Позичальником своїх зобов'язань за договором позики отримати задоволення за рахунок майна, заставленого на нижче вказаних умовах». Всі інші пункти вищезазначеного договору іпотеки залишені без змін. (а.с. 7) 09.08.2005 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] внесено реєстраційний запис в Державний реєстр іпотек про обтяження квартири [ADDRESS], що підтверджується витягом про реєстрацію та відміткою в договорі іпотеки про накладення заборони на відчуження даної квартири. (а.с. 20, 6 (зворот)) В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], який є стороною договору іпотеки від 09.08.2005 року, змінив своє прізвище на «[PERSON]» в зв'язку з укладенням шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим Відділом ДРАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області. (а.с. 70) Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Судом встановлено, що позивачі є майновими поручителями. Тому, відповідно до ст.ст. 1, 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є іпотекодавцем. Згідно ст. 546 ЦК України іпотека та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (ст.ст. 553-559 ЦК України), не застосовуються до правовідносин кредитора із майновим поручителем. На вище зазначене, також, звернув увагу Вищий спеціалізований суд України в Постанові Пленуму № 5 від 30.03.2012 року (із змінами) «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що майновий поручитель - це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи - боржника за основним зобов'язанням, яке виникає за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов'язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою. Отже, правова природа іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення вимог за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Предметом виконання як невід'ємним елементом виконання договору є ті конкретні суб'єктивні права і конкретні юридичні обов'язки для набуття, здійснення і виконання яких конкретні суб'єкти права вступають в конкретні правовідносини і, відповідно, до вимог норми права, що реалізується, вчиняються належні правомірні дії. Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Разом із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України). Відповідно до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Згідно ч. 1 ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Строк виконання основного зобов'язання чітко визначено в договорі позики від 09.08.2005 року (із змінами) - до 27.08.2008 року. Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» визначено підстави припинення іпотеки, зокрема, припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Судом встановлено, що сторони договором іпотеки від 09.08.2005 року (із змінами) встановили строк його дії. Так, згідно п. 6.1. - п. 6.2. цього договору, цей договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення; право іпотеки, та відповідно і цей договір, припиняє чинність у разі припинення основного зобов'язання, забезпеченого цією іпотекою; знищення (втрати) предмета іпотеки; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; розірвання цього договору за угодою сторін; в інших випадках, передбачених чинним законодавством України. З п. 1.1. договору іпотеки від 09.08.2005 року (із змінами) вбачається, що даний договір забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає із договору позики від 09.08.2005 року (із змінами) виключно до 27.08.2008 року. Отже, в разі не виконання умов договору позики від 09.08.2005 року у відповідача виникло право пред'явлення вимог до іпотекодавців. Однак, жодних вимог з 27.08.2008 року до звернення до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в листопаді місяці 2012 року (рішення апеляційного суду Вінницької області від 27.01.2014 року (а.с. 8), відповідач не висувала. Отже, враховуючи вище зазначене, суд прийшов до висновку, що договір іпотеки від 09.08.2005 року (із змінами) припинив свою дію з 27.08.2008 року. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, згідно ст. 60 ЦПК України. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Заява представника відповідача про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки в судовому засіданні було встановлено відсутність отримання позивачами від відповідача будь-яких повідомлень щодо існування заборгованості по договору позики від 09.08.2005 року з 27.08.2008 року по день звернення відповідача до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в листопаді 2012 року, про існування заборгованості по договору позики майнові поручителі дізнались лише в суді першої інстанції. Тому, оскільки, в даному випадку, перебіг позовної давності починається від дня, коли позивачі довідались про порушення своїх прав, суд вважає, що строк позовної давності не сплинув. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню, оскільки є обґрунтованим і доведеним. Враховуючи вище викладене, принципи розумності та справедливості, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивачів, шляхом визнання таким, що припинив свою дію з 27 серпня 2008 року договору іпотеки від 09 серпня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 3708 (із змінами внесеними додатковим договором № 1 від 27 лютого 2007 року до договору іпотеки від 09 серпня 2005 року, зареєстрованим в реєстрі № 507). Згідно ст. 17 Закону України «Про іпотеку» відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Таким чином, враховуючи те, що суд прийшов до висновку, що іпотека за договором іпотеки від 09.08.2005 року є припиненою, а відомості про її припинення підлягають державній реєстрації, суд, вважає, що є усі законні підстави для застосування юридичних наслідків, а саме задовольнити заявлені позивачем вимоги про зняття заборони на відчуження квартири [ADDRESS], яка була накладена 09 серпня 2005 року (зареєстровано в реєстрі за № 3709) приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, оскільки документальне підтвердження сплати судового збору надано [PERSON] (а.с. 1), враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в сумі 243, 60 гривень. Враховуючи вище викладене,

Outcome: approved