Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

До Василівського районного суду надійшов позов [PERSON] до ТОВ «Керуюча компанія «НАШ ДІМ ЗАПОРІЖЖЯ», про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, в якому вказано наступне. 02 грудня 2017 року позивач був прийнятий на роботу на посаду робітника з комплексного прибирання в ТОВ КЕРУЮЧА КОМПАНІЯ «НАШ ДІМ ЗАПОРІЖЖЯ», що підтверджено записом у трудовій книжці. У зв`язку з тим, що дана компанія затримувала виплату заробітної плати, він вимушений був 27 червня 2019 року подати заяву про звільнення на підставі ч.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. Дана заява була погоджена з керівництвом, про що свідчить на заяві запис «не заперечую, звільнити з відпрацюванням з 12 липня 2019 року». Однак, відповідно до наказу про звільнення № 176-к від 05.07.2019 позивача звільнено за ч.1 ст.38 КЗпП України, про що у трудовій книжці було зроблено відповідний запис. На час звільнення існувала заборгованість з виплати позивачу заробітної плати за період з січня 2019 року по липень 2019 року у розмірі 12 617,06 грн. Крім того, середньоденна заробітна плата складає: 4 560,26 грн. (червень 2019 року ) + 3596,50 грн. (травень 2019 року): 40 робочих днів за два місяці (18 робочих днів у червні 2019 року та 22 робочих дні у травні 2019 року) = 8156,76 грн. /40 днів = 203,91 грн. в день, п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 року № 100) Загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає 10 603,32 грн., (203 грн. 91 коп. х 52 робочі дні = 10 603,32 коп.). На підставі викладеного, позивач просить суд стягнути з ТОВ «КЕРУЮЧА КОМПАНІЯ «НАШ ДІМ ЗАПОРІЖЖЯ» на свою користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 10 603,32 грн. та нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 12 617,06 грн. В судове засідання позивача не з`явився, але надав суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти заочного розгляду справи судом не заперечував. В судове засідання представник відповідача не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений своєчасно та у встановленому законом порядку, заперечень проти позову суду не надав. Суд, згідно ст.ст.128, 223, 280 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу та ухвалити заочне рішення за відсутності представника відповідача на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно вимог ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5). Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст.ст. 22, 94, 97 КЗпП України, ст. ст. 1, 21, 24 ЗУ «Про оплату праці», на власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу покладений обов`язок виплачувати працівнику заробітну плату. Згідно ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Судом встановлено, що в день звільнення позивачеві в порушення ст.116 КЗпП України не виплачені належні суми заробітної плати, що є підставою для стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі, а з урахуванням вимог ст.117 КЗпП України, є підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки. Відповідно до розрахункового листа за липень 2019 року підприємство відповідач має перед [PERSON] заборгованість із заробітної плати в розмірі 12 617 грн. 06 коп. (а.с.13), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Обчислюючи розмір середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачеві сум в день звільнення. Згідно п. 20 Постанови Пленуму ВСУ N 13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановления рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р., при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 р. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом встановлено, що 02 грудня 2017 року позивач був прийнятий на роботу на посаду робітника з комплексного прибирання в ТОВ КЕРУЮЧА КОМПАНІЯ «НАШ ДІМ ЗАПОРІЖЖЯ», що підтверджено копією трудової книжки, що знаходиться в матеріалах справи (а.с.9). Згідно наказу №176-К від 05 липня 2019 року ТОВ КЕРУЮЧА КОМПАНІЯ «НАШ ДІМ ЗАПОРІЖЖЯ», на підставі заяви [PERSON] (а.с.10), він був звільнений на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України (а.с.11). Відповідно до розрахункових листків ТОВ КЕРУЮЧА КОМПАНІЯ «НАШ ДІМ ЗАПОРІЖЖЯ» за квітень 2019 року, травень 2019 року, червень 2019 року, січень 2019 року, лютий 2019 року, березень 2019 року та липень 2019 року має борг підприємства перед [PERSON] на суму 12 617,06 грн. (а.с.12-13). Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що невиконанням своїх зобов`язань відповідачем щодо своєчасної та повної сплати заборгованості із заробітної плати, були порушені права позивача, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з наступних розрахунків. 203 грн. 91 коп. (середньоденна заробітна плата) х 52 робочі дні (період затримки розрахунку при звільненні) = 10 603,32 грн. За таких обставин, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, що складає 10 603,32 грн. та нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 12617,06 грн., а всього 23 220,38 грн. У відповідності зі ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 768,40 грн., оскільки позивача звільнено від сплати судового збору.

Outcome: approved