Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

Державна служба України з надзвичайних ситуацій, звертаючись до суду з позовом до [PERSON], відповідно до заявлених позовних вимог просили суд: «Зобов'язати відповідача спростувати неправдиву інформацію: «Всем предпринимателям Украины давно известен тот факт, что самым коррумпированным государственным органом (после прокуратуры конечно) является не милиция, не суды, а служба пожарной охраны. Ведь именно эти простые ребята призванные «Служить и защищать» фактически действуя под прикрытием «желания помочь» останавливают производства, закрывают объекты, проводят экспертизы, рекомендуют» страховые компании. И за каждый шаг, в этом царстве, нужно платить. И платить надо немало. От нескольких десятков тысяч гривен (за мелкие вопросы типа «не закрывать небольшой объект) до нескольких процентов от стоимости объекта (за принятие объекта и проведение противопожарной экспертизы). Выдача разрешений на эксплуатацию объекта обходится от 2 до десятков тысяч долларов. И вся эта масса денег стекается в одну единственную службу - Государственная служба чрезвычайных ситуаций. В этом году по подозрению получения взятки только в Киеве задержаны два начальника района. Два года назад, опять же в Киеве, был задержан замначальника главка. За годы независимости задерживались сотни пожарных инспекторов различных рангов и должностей, начальники, их замы, инспектора. И тем не менее на смену одной головы вырастает две новых. Поскольку работа у начальников административная, все знают что ты сделал, что ты подписал, то существует прайс - что сколько стоит. Задача начальника отдела, это задача кассира на кассовом аппарате - получить деньги и выдать товар. За эту работу он получает зарплату, какие-то премиальные, ну и иногда может что-то стащить с прилавка. Но поскольку хозяин магазина мужик строгий и регулярно проводит инвентаризацию, много не украдешь, так - жену в кафе сводить... Злые языки говорят, что лично [PERSON] (глава службы Украины), [PERSON] заносит миллион в месяц... Отдельно хочется сказать, что глава службы [PERSON], при всей поверхностной борьбе с коррупцией никак не может быть не осведомлен о делах его подчиненных, ходят слухи что о каждом закрытом объекте область должна докладывать в службу, а при открытии такого объекта служба требует «аргументации» в размере пары сотен тысяч гривен за решение. Так это или не так, наверняка сказать нельзя, но наличие подобных кадров на местах указывает на то, что каковы подчиненные, таков и руководитель». Зобов'язати відповідача направити на адресу Державної служби України з надзвичайних ситуацій (ДСНС), Міноборони України та Генеральної прокуратури України листи (звернення) з проханням не приймати до уваги зміст його листів (звернень) від 28 серпня 2013 року, та не вважати додані до них статті такими, що відповідають дійсності». Представник позивача Журавська Л.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, додатково пояснила, що 29 серпня 2013 року відповідач [PERSON] шляхом направлення письмових звернень на адресу Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Міноборони України та Генеральної прокуратури України, з доданими до них роздруківками статті «[INFO]», яка розміщена у мережі Інтернет на сайті інтернет-видання «ОРД» 25 серпня 2013 року, на сторінці за пошуковою адресою [INFO], автором якої є відповідач, у такий спосіб поширив недостовірну інформацію, яка наносить шкоду діловій репутації Державній службі України з надзвичайних ситуацій, як державній установі, та авторитету її керівника як посадової особи державного органу. Оскільки, на думку представника позивача, поширені відповідачем відомості не відповідають дійсності, порочать ділову репутацію Державної служби України з надзвичайних ситуацій, за характером використання мовних засобів є образою та наклепом, чим порушуються немайнові права позивача, які підлягають судовому захисту шляхом спростування неправдивої інформації, яка викладена у вищезазначеній статті під авторством відповідача. Визначаючи спосіб захисту порушеного права, який передбачений частиною п'ятою ст. 277 ЦК України, з урахуванням роз'яснень викладених у п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»), позивач просить зобов'язати відповідача направити на адресу Державної служби України з надзвичайних ситуацій (ДСНС), Міноборони України та Генеральної прокуратури України листи (звернення) з проханням не приймати до уваги зміст його листів (звернень) від 28 серпня 2013 року, та не вважати додані до них статті такими, що відповідають дійсності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) по суті предмету спору не скористався. На підставі ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За згодою представника позивача Журавської Л.В. суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, наведені сторонами доводи та заперечення, суд приходить до наступного. Відповідно ч. 1 ст. 277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Частина перша ст. 91 Цивільного кодексу України встановлює, що юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати людині. За своєю правовою природою право на спростування недостовірної інформації, передбачене статтею 277 Цивільного кодексу України, належить не лише фізичним, але й юридичним особам, оскільки це право може бути використано як спосіб судового захисту щодо поширення інформації, яка шкодить його діловій репутації. Отже, за змістом наведених приписів чинного законодавства право на спростування має юридична особа, про яку поширено недостовірну інформацію. Судом встановлено, що 25 серпня 2013 року оприлюднена стаття «[INFO]», яка розміщена на сайті Інтернет - видання «ОРД» за пошуковою адресою: [INFO], автором інформаційного матеріалу є відповідач [PERSON]. Як з'ясовано судом, Інтернет-видання «ОРД» не є офіційно зареєстрованим засобом масової інформації, не має будь-якої передбаченої законодавством організаційно-правової форми, як різновид юридичної особи. Виходячи зі змісту ст. 2 Цивільного кодексу України Інтернет-видання «ОРД», не будучи зареєстрованим суб'єктом публічного права, не може бути суб'єктом (учасником) цивільних та будь-яких інших правовідносин, тобто, Інтернет-видання не може набувати та мати будь-які права та обов'язки. В свою чергу, ця обставина робить за неможливе існування внутрішньої організаційно-правової та адміністративно-управлінської структури Інтернет-видання, і як наслідок - неможливе існування редактора (головного редактора, редакції) Інтернет-видання. Крім того, виходячи з положень ст. 26 Закону України «Про інформацію» не відносить до джерел інформації Інтернет-ресурси (сайти, видання, тощо). Таким чином, суд вважає, що в межах даного спору позивачем підставно пред'явлено вимоги до відповідача [PERSON], як автора статті «[INFO]», яка розміщена на сайті Інтернет-видання «ОРД». Згідно ч. 3 ст. 277 Цивільного кодексу України, вважається, що негативна інформація, поширена про особу, є недостовірною. Виходячи зі змісту ст. 200 Цивільного кодексу України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Аналогічне твердження зазначене в ст. 23 Закону України «Про інформацію». Як роз'яснено у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірність негативної інформації є правовою презумпцією. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Незалежно від того, в якому контексті поширена публікація про особу, вона вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду (ст. 62 Конституції України). Крім того, суд виходить з того, що згідно з положеннями статті 277 Цивільного кодексу України і статті 10 Цивільного процесуального кодексу України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, в даному випадку на відповідача [PERSON], як автора статі, який в свою чергу не скористався процесуальним правом надати належні та допустимі докази, що мали довести правдивість та достовірність своїх висловлювань відносно діяльності державної установи - Державної служби України з надзвичайних ситуацій, викладених у статті «[INFO]», яка розміщена на сайті Інтернет - видання «ОРД», що суперечить положень ст. 302 Цивільного кодексу України, яка проголошує, що особа, яка поширює інформацію, зобов'язана переконатися в її достовірності. Як роз'яснено у п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у діях відповідача є юридичний склад правопорушення, який є підставою для задоволення позову, а саме: відповідач [PERSON], як автор, поширив недостовірну інформацію, яка викладена у статті «[INFO]», яка розміщена на сайті Інтернет - видання «ОРД»; поширена негативна інформація стосується позивача Державної служби України з надзвичайних ситуацій; поширена відповідачем інформація є негативною, а отже, недостовірною; поширення негативної інформації завдало шкоди діловій репутації Державній службі України з надзвичайних ситуацій, як державній установі, спрямоване на підрив авторитету керівництва даної установи, за характером використання мовних засобів є образою та наклепом. Під поняттям «спростування» розуміється доведення неправильності, помилковості, хибності будь-чиїх тверджень, переконань або їх заперечення. Спростування має відбуватись, як правило, у формі, ідентичній поширенню інформації, а коли це неможливо чи недоцільно, - в адекватній чи іншій формі, з урахуванням того, що воно повинно бути ефективним. Спростування недостовірної інформації має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Визначаючи спосіб спростування недостовірної інформації, суд вважає можливим зобов'язати відповідача направити на адресу Державної служби України з надзвичайних ситуацій (ДСНС), Міноборони України та Генеральної прокуратури України листи (звернення) з проханням не приймати до уваги зміст його листів (звернень) від 28 серпня 2013 року, та не вважати додані до них статті такими, що відповідають дійсності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов Державної служби України з надзвичайних ситуацій до [PERSON] про спростування недостовірної інформації є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд при вирішенні питання розподілу судових витрат, присуджує стягнути з [PERSON] на користь Державної служби України з надзвичайних ситуацій судовий збір в розмірі 229 грн.40 коп., якій сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду. Враховуючи наведене та

Outcome: approved