Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-01 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю. Позов мотивований тим, що [PERSON] є колишньою дружиною позивача, [PERSON] - її повнолітньою донькою від першого шлюбу, а [PERSON] - спільною дитиною від шлюбу [PERSON] та [PERSON], який був розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.12.2013 року. Після розірвання шлюбу відповідачі переїхали в інше місце проживання і з того часу не проживають за адресою: [ADDRESS], проте є там зареєстрованими. Дана квартира належить позивачу на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право власності № 1143 від 08.11.2007 року. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вже понад 6 місяців не проживають і не користуються спірним майном, що підтверджується актом № 970 ТОВ «ЖЕО». Крім того, позивачу відомо про виїзд усіх відповідачів за кордон, оскільки 29.01.2014 року ним посвідчувалась нотаріальна згода на виїзд його доньки [PERSON] на постійне місце проживання до Німеччини, що підтверджується довідкою нотаріуса. Відповідачі не є членами родини позивача та не мають права користування даним житловим приміщенням. Наведені обставини перешкоджають [PERSON] у реалізації належного йому права власності, змушують його витрачати зайві кошти на комунальні послуги та утримання житла, які обраховуються відповідно до кількості зареєстрованих в квартирі мешканців. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про усунення перешкод в користуванні [PERSON] квартирою [ADDRESS] та визнання [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS]. Ухвалою суду від 19.12.2014 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору було залучено Службу у справах дітей Вінницької міської ради. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила задовольнити позовні вимоги, аргументуючи їх мотивами викладеними в позовній заяві. Відповідачі та представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Служби у справах дітей Вінницької міської ради в судове засідання повторно не з'явились, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись завчасно та належним чином. Про причини неявки суду не повідомлено. Суд, враховуючи думку представника позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про право власності на квартиру в багатоквартирному будинку № 1143, виданого 08.11.2007 року виконкомом Вінницької міської ради, квартира [ADDRESS], належить [PERSON] на праві приватної власності. Право власності 26.11.2007 року зареєстровано за реєстраційним № 1514/533 за [PERSON] в КП «ВООБТІ» (а.с. 3) Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.12.2013 року, яке набрало законної сили 24.12.2013 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с. 7) Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого повторно 04.12.2014 року відділом ДРАЦС реєстраційної служби Вінницького МУЮ у Вінницькій області, батьками [PERSON], [INFO], записані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6 (зворот)) Відповідно до акту № 970 від 02.12.2014 року, складеного мешканцями квартир № 1, № 2 та № 6 будинку [ADDRESS], затвердженого директором ТОВ «ЖЕО», [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не проживають за адресою: [ADDRESS], з грудня 2013 року. (а.с. 4) Згідно довідки № 4323, виданої 04.12.2014 рокуТОВ «ЖЕО», в житловому приміщені за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON], 1952 р.н, [PERSON], 1974 р.н., [PERSON], 1995 р.н., та [PERSON], 2007 р.н. Дана квартира належить на праві власності [PERSON] (а.с. 4 (зворот)) З довідки про вчинення нотаріальної дії № 149/01-16 від 26.11.2014 року, виданої приватним нотаріусом Внницького міського нотаріального округу Вінницької області [PERSON], вбачається, що 29.01.2014 року останньою за реєстровим № 125, було засвідчено підпис під заявою [PERSON], який надав дозвіл своїй донці [PERSON], [INFO], на постійне місце проживання за кордон до Німеччини. (а.с. 5) Згідно отриманих судом довідок з адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України у Вінницькій області від 16.12.2014 року [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстровані за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 10-12) Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 12.02.2015 року перетнули кордон України і до сьогодні на територію України не повертались, а [PERSON] 29.01.2015 року повернулась з-за кордону на територію України, що підтверджується довідкою № 0.64-3625/0/15-15 від 19.03.2015 року, наданою Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України. (а.с. 76) Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а у відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні, відповідно до ст. 321 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла (в тому числі колишній) втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 3 СК України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Судом встановлено, що позивач і відповідачі не пов'язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов'язків, відповідачі не проживають в спірній квартирі більше року без поважних причин. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоч і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членами його сім'ї. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно ст. 391 ЦК України. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Суд прийшов до висновку, що відповідачі створюють перешкоди позивачу в користуванні, володінні та розпорядженні його майном на власний розсуд, тобто повно та незаперечно здійснювати свої права користування і розпорядження майном, що є неприпустимим, згідно чинного законодавства України. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом усунення [PERSON] перешкод в користуванні його власністю - квартирою [ADDRESS], шляхом визнання [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування даним житловим приміщенням. Враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 243, 60 гривень в рівних частках - по 121, 80 гривень. Суд звертає увагу сторін по справі, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, що набрало законної сили, є підставою для його виконання шляхом зняття з реєстрації особи та не потребує додаткового судового врегулювання. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved