Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

В травні 2017 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON], згідно якого просила суд: зобов'язати фізичну особу-підприємця [PERSON] провести її звільнення з посади та розрахунок відповідно до нового законодавства Укрїани; стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на її користь грошову компенсацію за кожен день затримки розрахунку. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в період з 30.06.2015 року по 31.01.2016 року [PERSON] працювала у ФОП [PERSON] в магазині по продажу питної води за адресою: [ADDRESS], на посаді продавця. При цьому, завчасно повідомивши відповідача про своє наступне лікування ще січні 2016 року та відпрацювавши в магазині до 01.02.2016 року, позивачка оформила відповідний звіт за січень, розрахувала свій заробіток та передала повідомлення-звіт по мобільному телефону [PERSON] Однак, відповідач, в порушення норм трудового законодавства України, не виплатив позивачці ані заробітну плату за січень 2016 року, ані компенсацію за невикористану відпустку за відпрацьовані сім днів. За вказаних обставин, а також посилаючись на вимоги ст.ст. 47, 48, 94, 115-117, 141, 232, 233, 235, 236, 237-1 КЗпП України, позивачка звернулася до суду з цим позовом, який просить задовольнити в повному обсязі. Ухвалою від 11.05.2017 року вказану позовну заяву було залишено без руху з підстав несплати позивачкою судового збору за подання до суду позову немайнового характеру в розмірі 640,00 грн., а також у зв'язку з ненаданням копії позовної заяви для надіслання відповідачу. На виконання вимог вищенаведеної ухвали, 30.05.2017 року позивачкою через канцелярію суду було подано оригінал квитанції про сплату судового збору на суму 640,00 грн., а також копію позовної заяви для надсилання відповідачеві. Ухвалою від 02.06.2017 року відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом. В ході судового засідання, яке відбулося 25.07.2017 року, суд, не виходячи до нарадчої кімнати, постановив ухвали про заочний розгляд даної справи та задовольнив клопотання позивачки про виклик свідків у наступне судове засідання. В судовому засіданні, яке відбулося 18.09.2017 року, з обставин справи було допитано в якості свідків [PERSON] та [PERSON], які, в свою чергу, пояснили, що в період з червня 2015 року по 31.01.2016 року позивачка працювала на посаді продавця в ФОП [PERSON] Під час судового засідання, яке відбулося 10.04.2018 року, ухвалою, постановленою судом без видалення до нарадчої кімнати, розгляд даної справи було вирішено продовжити розглядати в порядку спрощеного провадження В судовому засіданні позивачка позов підтримала та просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Вислухавши позивачку, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до положень ст. 21 КЗпП України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. При цьому, згідно зі ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. При укладенні трудового договору з фізичною особою додержання письмової форми договору є обов'язковим. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що фактичне допущення працівника до роботи може бути підтверджене шляхом доказування факту виконання працівником певної роботи та факту виконання роботодавцем обов'язків виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи. Так, суд вважає доведеною ту обставину, що позивачка в період часу з 30.06.2015 року по 31.01.2016 року [PERSON] працювала у ФОП [PERSON] в магазині по продажу питної води за адресою: [ADDRESS], на посаді продавця. Крім того, як встановлено в судовому засіданні, при звільненні позивачки з займаної нею посади відповідач не провів розрахунок по заробітній платі за січень 2016 року. Вказані обставини знайшли своє підтвердження у судовому засіданні як з показань свідків та пояснень самої позивачки, так і з матеріалів справи в їх сукупності. Водночас, будь-яких доказів зворотного матеріалів справи не містять та відповідачем не надані. Разом з тим, як передбачено ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всі працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'яти днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню. Статтею 49 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати. При цьому, згідно з ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сумм, що належуать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Приписами ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Також, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.20 своєї постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року за №13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі на ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відпоідальності. Таким чином, з огляду на встановлені обставини справи, а також враховуючи вищенаведені вимоги трудового законодавства України, суд вважає за необхідне зобов'язати фізичну особу-підприємця [PERSON] офрмити належним чином звільнення [PERSON], відобразивши це у її трудовій книжці, а також стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за час затримки розрахунку в сумі 37 897,00 грн. без вирахування податків, зборів та обовязкових платежів, виходячи, при цьому, з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого станом на січень 2016 року (1 378,00 грн.). Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн. на користь позивачки, а також судовий збір в сумі 640,00 грн. на користь держави. Враховуючи наведене та

Outcome: partial