Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

До Ананьївського районного суду Одеської області з Любашівського районного суду Одеської області надійшла цивільна справа за позовною заявою [PERSON] та [PERSON] до Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» та [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів [PERSON] , про визнання правочинів недійсними та усунення перешкод у користуванні майном, у зв`язку з неможливістю визначення складу суду для її розгляду в Любашівському районному суді Одеської області. Згідно позовної заяви, [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 15 березня 2016 року приватним нотаріусом Любашівського районного нотаріального округу Одеської області Бобошко Н.Є., зареєстрованого за №116, є співвласниками нерухомого майна, в рівних частинах, а саме готельного комплексу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці площею 0,1015 га з кадастровим номером 5123355100:02:003:0216. Позивачі зазначають, що через 15 років з дня отримання [PERSON] , попереднім власником готельного комплексу, свідоцтва про право власності на майно від 3 липня 2002 року Державна судноплавна компанія «Чорноморське морське пароплавство» звернулося до Ананьївського районного суду Одеської області з позовом про визнання правочинів недійсними. В позовній заяві зазначено, що рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 22 лютого 2017 року у цивільній справі №507/965/16-ц у задоволенні позовних вимог ДСК «Чорноморське морське пароплавство» відмовлено в повному обсязі. Також, в позовній заяві зазначено, що 15 червня 2017 року апеляційним судом Одеської області у справі №507/965/16-ц, на думку позивачів, в порушення вимог чинного законодавства України ухвалено рішення яким вирішено «...Апеляційну скаргу [PERSON] в інтересах Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» задовольнити частково. Рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 22 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» задовольнити частково. Визнати недійсним витяг з рішення зборів уповноважених №2 від 28.02.1998 року «Про виділення в натурі майна на особисті майнові паї працівникам господарства відповідно до поданих заяв» в частині, що стосується передачі майнового паю - готельний комплекс, який розташований в [ADDRESS] , [PERSON] . Визнати нікчемними та скасувати рішення виконкому Любашівської селищної ради №175 від 03.07.2002 року «Про оформлення права власності на готельний комплекс по [ADDRESS] » та рішення 2 сесії Любашівської селищної ради XXIV скликання №57-ХХІУ від 23.07.2002 року «Про закріплення земельної ділянки за готельним комплексом по [ADDRESS] ». Визнати недійсним свідоцтво про право приватної власності [PERSON] на готельний комплекс, який розташований за адресою: [ADDRESS] . видане 05 липня 2002 року на підставі рішення виконавчого комітету Любашівської селищної ради №175 від 03 липня 2002 року та скасувати його державну реєстрацію. Визнати нікчемним договір купівлі-продажу від 15.03.2016 року готельного комплексу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці площею 0,1015 га., кадастровий №5123355100:02:003:0216. Укладеного [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] . У задоволенні решти позовних вимог відмовити...». Позивачі зазначають, що вказане рішення було переглянуто у касаційному порядку та 15 травня 2019 року за наслідками розгляду касаційної скарги [PERSON] . Верховним судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду прийнято постанову, якою касаційну скаргу задоволено частково. Постановлено рішення апеляційного суду Одеської області в частині вирішення позовних вимог про визнання частково недійсним рішення зборів уповноважених від 28 лютого 1998 року №2, визнання недійсним і скасування рішення виконавчого комітету Любашівської селищної ради від 3 липня 2002 року №175, визнання недійсним свідоцтва про право власності, виданого 5 липня 2012 року на ім`я [PERSON] , та скасування його державної реєстрації, визнання недійсним договору купівлі-продажу готельного комплексу від 15 березня 2016 року скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постанова Верховного суду набрала законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. При цьому, як зазначають позивачі, під час перегляду у касаційному порядку рішення апеляційного суду Одеської області у справі №507/965/16-ц Верховним судом у мотивувальній частині постанови від 15 травня 2019 року зроблено висновок щодо права власності на спірне майно, а саме здійснюючи аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень Верховним судом встановлено, що у березні 2013 року [PERSON] звертався до суду з позовом до [PERSON] , ДСК «Чорноморське морське пароплавство» про витребування майна з чужого незаконного володіння, зобовязання передати приміщення готельного комплексу та усунення перешкод у користуванні приміщенням (справа №507/281/13-ц). Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 25 квітня 2013 року у справі №507/281/13-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 травня 2014 року, зазначений позов задоволено частково. Витребувано з незаконного володіння ДСК «Чорноморське морське пароплавство» приміщення готельного комплексу, розташованого на [ADDRESS] , зобов`язано ДСК «Чорноморське морське пароплавство» передати [PERSON] приміщення готельного комплексу; зобов`язано [PERSON] та ДСК «Чорноморське морське пароплавство» не чинити перешкоди [PERSON] у користуванні приміщенням готельного комплексу. У частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про витребування з чужого незаконного володіння приміщення готельного комплексу та зобовязання передати приміщення відмовлено. В позовній заяв зазначено, що ухвалюючи рішення у справі №507/281/13-ц, суд виходили з того, що позивач [PERSON] , надав належні докази, що підтверджують його право власності на спірне нерухоме майно, тому він в праві вимагати витребування належного йому майна з чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні ним. При апеляційному перегляді справі №507/965/16-ц, у порушення вимог статей 213-215 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції) апеляційний суд обставин, установлених у справі №507/281/13-ц, не врахував не заважаючи на те, що [PERSON] у запереченнях на апеляційну скаргу посилався на ці рішення, і не навів мотивів відхилення таких доводів. Тобто, факт правомірності та, відповідно, законності набуття та виникнення у [PERSON] права власності на спірне нерухоме майно, відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції), встановлено судом у вказаних вище судових рішеннях, що набрали законної сили, під час розгляду справи №507/281/13-ц, а від так не можуть знову повторно доказуватися при розгляді будь-яких інших справ, в тому числі справи №507/965/16-ц ,учасником яких є ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, зокрема ДСК «Чорноморське морське пароплавство». Інші обставини та факти, які б доказували протилежне жодним судовим рішенням, яке б набрало законної сили, не встановлені. Позивачі зазначають, що станом на момент звернення до суду з даною позовною заявою справа №507/965/16-ц за апеляційною скаргою ДСК «Чорноморське морське пароплавство» на рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 22 лютого 2017 року за позовом ДСК «Чорноморське морське пароплавство» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та Любашівської селищної ради Любашівського району Одеської області, третя особа [PERSON] , про визнання правочинів та свідоцтва про право власності недійсним, визнання незаконним та скасування рішень, знаходиться в провадженні Одеського апеляційного суду. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду у касаційному порядку. Також, у позовній заяві зазначено, що до прийняття у справі №507/965/16-ц постанови Верховного суду від 15 травня 2019 року, 5 вересня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ своєю ухвалою призупинив виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 15 червня 2017 року, про що було поставлено до відому відповідачів. Тобто, на думку позивачів, станом на момент подачі позовної заяви спірний готельний комплекс належить їм. При цьому, як зазначають позивачі, фактично готельним комплексом незаконно та без жодних на те правових підстав володіє та користується ДСК «Чорноморське морське пароплавство». Більше того, ДСК «Чорноморське морське пароплавство» чинить різні перешкоди позивачам у здійсненні ними своїх прав щодо готельного комплексу, в тому числі не допускає останніх на територію комплексу. Крім того, ДСК «Чорноморське морське пароплавство» незаконно та без жодних на те правових підстав щодо готельного комплексу укладає різного роду правочини, зокрема 4 липня 2017 року між ДСК «Чорноморське морське пароплавство» та [PERSON] укладено договір відповідального зберігання майна готельного комплексу №ДПС-82/17, а саме споруди готельного комплексу з двадцяти контейнерів та всім іншим майном, що знаходиться на території комплексу. Також, в продовження договірних відносин між відповідачами були укладені додаткові угоди до договору №ДПС-82/17, яким строк його дії продовжено. Позивачі в позовній заяві зазначають, що на час її подачі до суду відповідачі відмовляються виконувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ та постанову Верховного суду, а також продовжують незаконно володіти та користуватися готельним комплексом, який належить позивачам, отримуючи незаконні прибутки. Враховуючи викладене позивачі звернулися до суду з даною позовною заявою та просили: 1) Витребувати з чужого незаконного володіння Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» приміщення готельного комплексу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці площею 0,1015 га з кадастровим номером 5123355100:02:003:0216; 2) Зобов`язати Державну судноплавну компанію «Чорноморське морське пароплавство» передати [PERSON] та [PERSON] приміщення готельного комплексу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці площею 0,1015 га з кадастровим номером 5123355100:02:003:0216; 3) 3обов`язати Державну судноплавну компанію «Чорноморське морське пароплавство» та [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] та [PERSON] у користуванні приміщенням готельного комплексу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці площею 0,1015 га з кадастровим номером 5123355100:02:003:0216; 4) Визнати недійсними та скасувати договір відповідального зберігання майна № ДПС-82/17 від 04.07.2017, а також та всі додаткові угоди до вказаного договору, укладені між Державною судноплавною компанією «Чорноморське морське пароплавство» та [PERSON] . Ухвалою суду від 1 липня 2020 року у справі відкрито провадження, прийнято рішення про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. У вказаній ухвалі відповідачам роз`яснено їх право подати відзив на позовну заяву або звернутися до суду з зустрічною позовною заявою, порядок та строки реалізації зазначених прав. Також, роз`яснено наслідки невчинення зазначених дій. Копію ухвали суду про відкриття провадження у справі направлено відповідачу ДСК «Чорноморське морське пароплавство» з супровідним листом від 1 липня 2020 року за вихідним 507/473/20/3939/2020 (а.с.68) та отримано ним 6 липня 2020 року, що підтверджується розпискою в «Рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення…» (а.с.79) про отримання зазначеного листа суду. Крім того, ухвалу суду від 1 липня 2020 року про відкриття провадження у справі з супровідним листом від 1 липня 2020 року за вихідним №507/473/20/3940/2020 (а.с.69) було направлено відповідачу [PERSON] . Зазначений лист було отримано [PERSON] 4 липня 2020 року, що підтверджується розпискою в «Рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення…» (а.с.77). Ухвалою суду від 8 вересня 2020 року (а.с.117), після виконання завдань підготовчого провадження, визначених ст.189 ЦПК України, було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. В судовому засіданні, яке відбувалося 5 листопада 2020 року позивачам було надано вступне слово, в якому [PERSON] та [PERSON] зазначили, що позовні вимоги вони підтримують та просять задовольнити, висловили свої міркування щодо підстав та предмету позову. Кім того, в судовому засіданні було звернуто увагу позивачів на те, що в матеріалах справи, які надійшли до Ананьївського районного суду Одеської області з Любашівського районного суду Одеської області та були відскановані, відсутній договір відповідального зберігання, який позивачі просять скасувати. Було роз`яснено позивачам положення ЦПК України про обов`язок доказування та запропоновано надати вказаний договір або його копію для долучення до матеріалів справи. На вказане позивач [PERSON] надав суду копію договору від 5 квітня 2016 року до договору відповідального зберігання, зазначивши, що просить долучити її до матеріалів справи. Судом було звернуто увагу позивачів на те, що надана позивачем копія містить лише 1 та 2 сторінки, тобто лише частина договору, а також про те, що це не той договір, який позивачі просять визнати недійсним та скасувати. На вказане зауваження суду позивач [PERSON] зазначив, що інших сторінок наданого ним договору в позивачів не має та він просить долучити надану ним копію до матеріалів справи. З думкою позивача [PERSON] погодилась позивач [PERSON] . За клопотанням позивача [PERSON] , з яким погодилась присутня у судовому засіданні позивач [PERSON] надану суду копію 1 аркушу договору від 5 квітня 2016 року до договору відповідального зберігання було долучено до матеріалів справи, про що без видалення до нарадчої кімнати постановлено відповідну ухвалу. Відповідно до ухвали Ананьївського районного суду Одеської області від 5 листопада 2020 року (а.с.148-151) у справі було витребувано докази, а саме витребувано з Центру надання адміністративних послуг Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області інформацію у паперовій формі, яка містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження щодо об`єкта нерухомого майна - готельного комплексу, розташованого за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 342305451233), на земельній ділянці площею 0,1015 га. з кадастровим номером: 5123355100:02:003:0216 При цьому, станом на 19 січня 2021 року відповідачі до суду відзиви на позовну заяву або зустрічні позовні заяви не подали. 19 січня 2021 року представник відповідача ДСК «Чорноморське морське пароплавство» - адвокат Тумасян Хачатур Мартінович, повноваження якого підтверджені ордером серії ОД №260482 від 17 липня 2020 року (а.с.84), у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи відповідач - ДСК «Чорноморське морське пароплавство» був повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою у «Рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення…» (а.с.210) про отримання 29 грудня 2020 року рекомендованого листа суду за вихідним №507/473/20/7782/2020, яким на адресу відповідача було направлено судову повістку (а.с.198). Проте, 19 січня 2021 року на адресу суду електронною поштою надійшла заява нібито від [PERSON] (а.с.211), в якій зазначено, що представник ДСК «Чорноморське морське пароплавство» не може прийняти участь у судовому засіданні, призначеному на 19 січня 2021 року, у зв`язку зайнятістю в іншому судовому засіданні, та просить судове засідання з розгляду справи відкласти. При розгляді зазначеної заяви судом було зазначено, що відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому, до заяви, яка надійшла від [PERSON] , не додано будь-яких доказів, які б підтверджували той факт, що представник відповідача бере участь у будь-якому іншому судовому засіданні. Крім того, слід зазначити, що представник відповідача ДСК «Чорноморське морське пароплавство» - адвокат Тумасян Х.М., а ні будь-який інший представник компанії взагалі жодного разу в судові засідання з розгляду справи не з`являлися. Натомість на адресу суду 29 липня 2020 року надійшла електронною поштою заява [PERSON] про відкладення судового засідання у справі (а.с.95), яка мотивована участю в іншому судовому засіданні. Проте, вказана заява також, не підписана та до неї не надано жодних доказів тих фактів, якими вона обґрунтована. Також, заяву про відкладення розгляду справи було подано [PERSON] 9 вересня 2020 року (а.с.123). При цьому, суд з урахуванням неподання представником відповідача ДСК «Чорноморське морське пароплавство» відзиву на позовну заяву, неодноразові заяви про відкладення розгляду справи, доводи яких непідтверджені доказами, неявки відповідача у судові засідання суд розцінює заяву від 19 січня 2021 року (а.с.211), як таку, що є необґрунтовано, недоведеною будь-якими доказами та спрямованою на безпідставне затягування строків розгляду справи. Враховуючи викладене, завдання цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді і вирішення цивільних справ, суд прийшов до висновку, що заява від 19 січня 2021 року (а.с.211) не підлягає задоволенню, а судовий розгляд має бути продовжений, про що без видалення суду до нарадчої кімнати було постановлено відповідну ухвалу. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується розпискою в «Рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення…» (а.с.209) про отримання 29 грудня 2020 року відповідачем рекомендованого листа суду за вихідним №507/473/20/7783/2020, яким на її адресу було направлено судову повістку (а.с.с199), у судове засідання 19 січня 2021 року не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила, будь-яких заяв або клопотань від неї на адресу суду не надходило. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - [PERSON] 19 січня 2021 року у судове засідання з розгляду справи не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, будь-яких заяв від нього на адресу суду не надходило. При цьому, згідно частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до частини 2 статті 223 ЦПК України Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Частиною 3 статті 223 ЦПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Згідно частини 4 статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). При цьому, як зазначалося протягом розгляду справи відповідачі, неодноразово будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, в жодне судове засідання не з`явилися. Зазначене можливо зазначити також, про тертю особу у справі. Про дату, час та місце слухання справи, а саме про те, що судове засідання відбуватиметься 19 січня 2021 року відповідачі були повідомлені належним чином, що, як зазначалося, підтверджується розписками в «Рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення…» (а.с.209, 210), про отримання відповідачами листі з судовими повістками. За наведених обставин вбачаються підстави для здійснення у відповідності до положень ст.223 ЦПК України розгляду справи за відсутності відповідачів (заочного розгляду). При цьому, відповідно до частини 1 статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Частиною 2 статті 280 ЦПК України визначено, що у разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Як зазначалося, відповідачі належним чином повідомлені про судове засідання, яке проводиться 19 січня 2021 року, відзив на позовну заяву, в установлені судом строки, та в цілому станом на 19 січня 2021 року, відповідачі не подали. 19 січня 2021 року відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила. Також, 19 січня 2021 року до суду не з`явився представник відповідача ДСК «Чорноморське морське пароплавство» - адвокат Тумасян Хачатур Мартінович, повноваження якого підтверджені ордером серії ОД №260482 від 17 липня 2020 року (а.с.84), або будь-який інший представник зазначеного відповідача. Про дату, час та місце розгляду справи відповідач - ДСК «Чорноморське морське пароплавство» був повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою у «Рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення…» (а.с.210) про отримання 29 грудня 2020 року рекомендованого листа суду за вихідним №507/473/20/7782/2020, яким на адресу відповідача було направлено судову повістку (а.с.198). 19 січня 2021 року на адресу суду електронною поштою надійшла заява від [PERSON] (а.с.211), в якій зазначено, що представник ДСК «Чорноморське морське пароплавство» не може прийняти участь у судовому засіданні, призначеному на 19 січня 2021 року, у зв`язку зайнятістю в іншому судовому засіданні, та просить судове засідання з розгляду справи відкласти. Проте, зазначену заяву протокольною ухвалою суду від 19 січня 2021 року визнано необґрунтованою, недоведеною належними доказами, у зв`язку з чим в її задоволенні відмовлено. З матеріалів справи (а.с.153-зворотній бік) вбачається, що позивачі висловили у судовому засіданні, яке відбувалося 5 листопада 2020 року, свою згоду на здійснення заочного розгляду справи, та в зазначеному судовому засіданні без видалення до нарадчої кімнати було постановлено ухвалу про здійснення заочного розгляду. 19 січня 2021 року позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, проте надала до суду письмову заяву (а.с.213) в якій зазначила, що просить справу розглядати за її відсутності, погоджується з усіма виступами позивача [PERSON] . Позивач [PERSON] у судовому засіданні 19 січня 2021 року позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Також, 19 січня 2021 року у судовому засіданні було досліджено письмові докази, наявні в матеріалах справи. Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення [PERSON] , оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. Позивачами є: -[PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та мешкає за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , паспорт громадянина України серії [NUMBER] ; -[PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована та мешкає за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] . Позивачам на праві спільної часткової власності в рівних частках, які складають Ѕ кожному, належить об`єкт нерухомості, а саме готельний комплекс загальною площею 664 кв.м., житловою площею 169,7 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 0,1015 га з кадастровим номером 5123355100:02:003:0216, з цільовим призначенням для розташування готельного комплексу, яка на праві комунальної власності належить Любашівській селищній раді та передана позивачам в оренду. Зазначений факт в матеріалах справи підтверджуються доданими до позовної заяви копіями: договору купівлю продажу готельного комплексу, укладеного 15 березня 2016 року між [PERSON] , як продавцем з одного боку, та [PERSON] і [PERSON] , як покупцями з другого боку, посвідченого приватним нотаріусом Любашівського районного нотаріального округу Бобошко Н.Є. (а.с.23-24), витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 березня 2020 року індексний номер 203806046 (а.с.25) та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме мано про реєстрацію права власності від 12 березня 2020 року індексний номер 203805870 (а.с.26). Також, вказаний факт підтверджується, витребуваною судом, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16 грудня 2020 року з номером довідки 237338050 (а.с.189-190), наданою державним реєстратором Центру надання адміністративних послуг Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області з супровідним листом від 17 грудня 2020 року №51 на виконання ухвали суду від 5 листопада 2020 року про витребування доказів. Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Зазначене відповідає положенням частини 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, прийнятої 4 листопада 1950 року у місті Рим, якою визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною 1 статті 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Зі змісту наведених норм вбачається, що право власності є, гарантованим та охоронюваним державою, правом кожного громадянина України. Згідно частини 1 статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Частиною 4 статті 12 ЦК України визначено, що особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до частини 1 статті 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Згідно частини 1 статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що предметом щодо якого виникли спірні правовідносини є готельний комплекс загальною площею 664 кв.м., житловою площею 169,7 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 0,1015 га з кадастровим номером 5123355100:02:003:0216, з цільовим призначенням для розташування готельного комплексу, яка на праві комунальної власності належить Любашівській селищній раді та передана позивачам в оренду. Факт оренди позивачами земельної ділянки з кадастровим номером 5123355100:02:003:0216 підтверджується, окрім іншого, наданими позивачами: копією податкового повідомлення-рішення від 29 квітня 2020 року №3216444-5508-1504 (а.с.105) та копією довідки Любашівської селищної ради Любашівського району Одеської області від 15 січня 2021 року №78 (а.с.216). Як зазначалося, зазначене майно належить позивачам на праві спільної часткової власності в рівних частках, які складають Ѕ кожному. Частиною 1 статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно частини 1 статті 317 ЦК України зміст права власності полягає в тому, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положень статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Вказане відповідає положенням статті 41 Конституції України та положенням частини 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, прийнятої 4 листопада 1950 року у місті Рим. Як зазначено в позовній заяві, на думку позивачів фактично готельним комплексом незаконно та без жодних на те правових підстав володіє та користується ДСК «Чорноморське морське пароплавство». Більше того, ДСК «Чорноморське морське пароплавство» чинить різні перешкоди позивачам у здійсненні ними своїх прав щодо готельного комплексу, в тому числі не допускає останніх на територію комплексу. Крім того, ДСК «Чорноморське морське пароплавство» незаконно та без жодних на те правових підстав щодо готельного комплексу укладає різного роду правочини, зокрема 4 липня 2017 року між ДСК «Чорноморське морське пароплавство» та [PERSON] укладено договір відповідального зберігання майна готельного комплексу №ДПС-82/17, а саме споруди готельного комплексу з двадцяти контейнерів та всім іншим майном, що знаходиться на території комплексу. Також, в продовження договірних відносин між відповідачами були укладені додаткові угоди до договору №ДПС-82/17, яким строк його дії продовжено. Позивачі в позовній заяві зазначають, що на час її подачі до суду відповідачі відмовляються виконувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ та постанову Верховного суду, а також продовжують незаконно володіти та користуватися готельним комплексом, який належить позивачам, отримуючи незаконні прибутки. Враховуючи викладене позивачі звернулися до суду з даною позовною заявою. При цьому, з приводу позовних вимог позивачів про: 1) витребування з чужого незаконного володіння ДСК «Чорноморське морське пароплавство» приміщення готельного комплексу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці площею 0,1015 га з кадастровим номером 5123355100:02:003:0216; 2) зобов`язання ДСК «Чорноморське морське пароплавство» передати [PERSON] та [PERSON] приміщення готельного комплексу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці площею 0,1015 га з кадастровим номером 5123355100:02:003:0216; 3) зобов`язання ДСК «Чорноморське морське пароплавство» та [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] та [PERSON] у користуванні приміщенням готельного комплексу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці площею 0,1015 га з кадастровим номером 5123355100:02:003:0216, слід зазначити наступне. Відповідно до положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 2 статті 2 ЦПК України визначено, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. При цьому, пунктами 4 та 5 частини 3 статті 2 ЦПК України одними з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначені змагальність сторін та диспозитивність. Згідно частини 2 статті 12 ЦПК України, якою дано визначення принципу змагальності цивільного судочинства, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Частиною 2 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Визначення принципу диспозитивності цивільного процесу наведене у статті 13 ЦПК України. Так, частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 2 статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Зазначене відповідає положенням частини 1 статті 81 ЦПК України, якою визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як зазначалося, позивачі в обґрунтування позовних вимог щодо витребування майна з незаконного володіння, зобовязання передати майно та не чинити перешкод у користуванні ним в позовній заяві зазначають, що готельним комплексом незаконно та без жодних на те правових підстав володіє та користується ДСК «Чорноморське морське пароплавство». Більше того, ДСК «Чорноморське морське пароплавство» чинить різні перешкоди позивачам у здійсненні ними своїх прав щодо готельного комплексу, в тому числі не допускає останніх на територію комплексу. Крім того, ДСК «Чорноморське морське пароплавство» незаконно та без жодних на те правових підстав щодо готельного комплексу укладає різного роду правочини, зокрема 4 липня 2017 року між ДСК «Чорноморське морське пароплавство» та [PERSON] укладено договір відповідального зберігання майна готельного комплексу №ДПС-82/17, а саме споруди готельного комплексу з двадцяти контейнерів та всім іншим майном, що знаходиться на території комплексу. Також, в продовження договірних відносин між відповідачами були укладені додаткові угоди до договору №ДПС-82/17, яким строк його дії продовжено. Проте, до позовної заяви не додано жодного доказу того, що спірний готельний комплекс перебуває у володінні або користуванні відповідачів. Так, позивачі вказують на укладення між відповідачами договору відповідального зберігання майна готельного комплексу №ДПС-82/17, а саме споруди готельного комплексу з двадцяти контейнерів та всім іншим майном, що знаходиться на території комплексу. Проте, зазначений договір або його копія суду не надані, клопотань про витребування вказаного договору у відповідачів або будь-яких інших осіб, в яких він може знаходитись від позивачів до суду не надходило. До позовної заяви додано копію додаткової угоди до договору відповідального зберігання №ДПС-82/17 від 4 липня 2017 року (а.с.27), укладеної між відповідачами, але зазначена додаткова угода не містить будь-яких відомостей про предмет основного договору, зокрема будь-яких відомостей про те, що його укладено щодо готельного комплексу загальною площею 664 кв.м., житловою площею 169,7 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 0,1015 га з кадастровим номером 5123355100:02:003:0216. Також, позивачем [PERSON] надано суду копію договору від 5 квітня 2016 року до договору відповідального зберігання (а.с.147), укладеного між відповідачами. Проте, з приводу вказаної копії слід зазначити, що: по-перше зазначений договір, укладено 5 квітня 2016 року, тобто раніше ніж той договір відповідального зберігання, на який позивачі посилаються в обґрунтування своїх позовних вимог, який згідно позовної заяви укладено 4 липня 2017 року; по-друге, предметом вказаного договору є надання послуг зі збереження майна, яким є споруда з 20-ти контейнерів, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а ні як не готельний комплекс загальною площею 664 кв.м., житловою площею 169,7 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 0,1015 га з кадастровим номером 5123355100:02:003:0216; по-третє, позивачем суду надано лише копію першої сторінки зазначеного договору (лицевий та зворотній бік), яка не містить підписів сторін. При цьому, згідно частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За наведених обставин надана позивачем копія договору від 5 квітня 2016 року до договору відповідального зберігання (а.с.147) не може бути визнана належним та достовірним доказом обставин, на які позивачі посилаються в обґрунтування своїх позовних вимог. Також, позивачами надано суду документ наданий АТ «Одесаобленерго» на адвокатський запит, який містить найменування «Довідка працівники Котовського РЕМ, які були відряджені до Любашівського району і користувалися послугами готельного комплексу по [ADDRESS] » (а.с.108-113). Зазначений документ містить номери квитанцій, прізвища та ініціали осіб, дати та суми. Проте, з приводу зазначеного документу слід зазначити, що він не містить дати його складення, не містить відомостей про населений пункт в якому за адресою [ADDRESS] . Враховуючи викладене зазначений доказ не може бути визнаний належним та достовірним. Крім того, позивачами надано суду копії: заяви відповідача [PERSON] до Любашівського відділення Котовської ОДПІ в Одеській області, датованої 7 липня 2017 року (а.с.106) та витягу з Реєстру платників єдиного податку від 7 липня 2017 року №838/10/15-22-13-02 (а.с.107), наданого по суб`єкту господарювання: [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] . З приводу зазначених документів слід зазначити, що заява (а.с.106) містить відомості про те, що [PERSON] звернулася до Любашівського відділення Котовської ОДПІ в Одеській області з заявою про застосування спрощеної системи оподаткування, в якій зазначила, що вона здійснює господарську діяльність за адресою: [ADDRESS] , вид господарської діяльності за КВЕД ДК 009:2005 код 55.10 «Діяльність готелів і подібних закладів розміщення». В витягу (а.с.107) місце здійснення господарської діяльності зазначено за адресою: [ADDRESS] , вид господарської діяльності за КВЕД ДК 009:2005 код 55.10 «Діяльність готелів і подібних закладів розміщення». При цьому, зазначені документи не містять будь-яких відомостей про те, що зазначена господарська діяльність здійснюється [PERSON] саме з використанням готельного комплексу загальною площею 664 кв.м., житловою площею 169,7 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 0,1015 га з кадастровим номером 5123355100:02:003:0216, який належить позивачам. Крім того, згідно підпункту 298.1.1 пункту 298.1 статті 298 Податкового кодексу України для обрання або переходу на спрощену систему оподаткування суб`єкт господарювання подає до контролюючого органу за місцем податкової адреси заяву. Згідно пункту 299.9 статті 299 Податкового кодексу України за бажанням зареєстрований платник єдиного податку може безоплатно та безумовно у контролюючому органі за місцем податкової адреси отримати (у тому числі в електронному вигляді) витяг з реєстру платників єдиного податку. Строк надання витягу з реєстру платників єдиного податку для зареєстрованих платників єдиного податку не повинен перевищувати одного робочого дня з дня надходження запиту, а для суб`єктів господарювання, які подали заяву щодо переходу на спрощену систему оподаткування, - двох робочих днів з дня надходження запиту. Витяг діє до внесення змін до реєстру. Зі змісту наведених норм Податкового кодексу України вбачається, що зазначеними документами не підтверджується сам факт здійснення [PERSON] господарської діяльності, а лише підтверджується її бажання обрати певну систему оподаткування та отримати відповідний витяг. За наведених обставин копії: заяви відповідача [PERSON] до Любашівського відділення Котовської ОДПІ в Одеській області, датованої 7 липня 2017 року (а.с.106) та витягу з Реєстру платників єдиного податку від 7 липня 2017 року №838/10/15-22-13-02 (а.с.107), наданого по суб`єкту господарювання: [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , не можуть бути визнані належними та достовірними доказами на обґрунтування позовних вимог позивачів. Таким чином, позивачами не надано суду жодного доказу того, що спірний готельний комплекс перебуває у володінні або користуванні відповідачів. На підтвердження доводів позовної заяви про те, що ДСК «Чорноморське морське пароплавство» чинить різні перешкоди позивачам у здійсненні ними своїх прав щодо готельного комплексу, в тому числі не допускає останніх на територію комплексу, позивачами суду взагалі будь-яких доказів не надано. Також, слід зазначити, що позивачем заявлено вимогу про витребування майна з незаконного володіння. Такий спосіб захисту порушеного права власності, передбачено статтею 387 ЦК України, якою визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Позови про витребування майна у юридичній практиці мають назву «віндикаційні» від латинського vindico «захищаю, заявляю претензію, вимагаю». При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (провадження №14-181 цс 18) зазначила, що цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (частина перша статті 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (пункт 1 частини першої статті 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння (пункт 40 постанови). Володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку (пункт 43 постанови). Також, у вказаній справі Велика Палата Верховного суду зазначила, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (пункт 90 постанови). При цьому, як зазначалося, з копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 березня 2020 року індексний номер 203806046 (а.с.25) та копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме мано про реєстрацію права власності від 12 березня 2020 року індексний номер 203805870 (а.с.26), а також витребуваної судом, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16 грудня 2020 року з номером довідки 237338050 (а.с.189-190), наданою державним реєстратором Центру надання адміністративних послуг Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області з супровідним листом від 17 грудня 2020 року №51 на виконання ухвали суду від 5 листопада 2020 року про витребування доказів, вбачається що право власності на готельний комплекс загальною площею 664 кв.м., житловою площею 169,7 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 0,1015 га з кадастровим номером 5123355100:02:003:0216, зареєстровано за позивачами. Згідно матеріалів справи будь-яких речових прав на спірне нерухоме майно за відповідачами не зареєстровано. Вказане свідчить про те, що з урахуванням наведених правових позицій Верховного Суду, з матеріалів справи вбачається, що фактично позивачами не доведено що їх право володіння нерухомим майном порушено та може бути поновлене шляхом подання індикаційного позову і витребуванням майна. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду висловленою в постанові ВП ВС від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18), в якій зазначено, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю) (пункт 142 постанови). Слід також зазначити, що у постанові ВП ВС від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18) зазначено, що у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункт 144 постанови). При цьому, позивачі також просять зобов`язати відповідача ДСК «Чорноморське морське пароплавство» передати їм спірний готельний комплекс, що з урахуванням наведеної правової позиції Верховного Суду суперечить доводам про необхідність його витребування з незаконного володіння. Також, слід звернути увагу на те, що з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16 грудня 2020 року з номером довідки 237338050 (а.с.189-190), наданою державним реєстратором Центру надання адміністративних послуг Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області з супровідним листом від 17 грудня 2020 року №51 на виконання ухвали суду від 5 листопада 2020 року про витребування доказів, вбачається що постановою державного виконавця від 15 серпня 2016 року №51945400 на готельний комплекс загальною площею 664 кв.м., житловою площею 169,7 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 0,1015 га з кадастровим номером 5123355100:02:003:0216, накладено арешт з забороною його відчуження. Перевіркою відомостей, що містяться у вільному доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою в мережі Інтернет https://reyestr.court.gov.ua/Review/59435383 було встановлено, що ухвалою Любашівського районного суду Одеської області від 4 серпня 2016 року в рамках цивільної справи №507/965/16-ц, було накладено арешт на нерухоме майно, а саме на готельний комплекс, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 0,1015 га., кадастровий номер: 5123355100:02:003:0216. При цьому, матеріали справи не містять будь-яких відомостей про вирішення судом апеляційної інстанції справи №507/965/16-ц, а також скасування арешту, накладеного на спірне майно. Цивільний процесуальний кодекс України визначення поняття «арешту майна» не містить. Проте, таке визначення містять інші процесуальні кодекси України. Так, згідно частини 1 статті 170 Кримінального процесуального кодексу арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. З наведеного визначення арешту майна, вбачається, що вирішення позовних вимог [PERSON] та [PERSON] може бути порушено встановлені, ухвалою Любашівського районного суду Одеської області від 4 серпня 2016 заборони щодо відчуження, розпорядження та/або користування спірним майном. Будь-яких відомостей про скасування зазначеного арешту суду не надано. Крім того, позивачі в позовній заяві зазначають, що постановою Верховного Суду у складі колегії судді Другої палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року у справі №507/965/16-ц було скасовано рішення апеляційного суду Одеської області від 15 червня 2017 року, яким було: 1) визнано недійсним витяг з рішення Зборів уповноважених від 28 лютого 1998 року № 2 «Про виділення в натурі майна на особисті майнові паї працівникам господарства відповідно до поданих заяв» щодо передачі [PERSON] майнового паю - готельного комплексу на [ADDRESS] . 2) визнано недійсним і скасовано рішення виконавчого комітету Любашівської селищної ради від 03 липня 2002 року №175 «Про оформлення права власності на готельний комплекс по [ADDRESS] » та рішення Любашівської селищної, ради від 23 липня 2002 року «Про закріплення земельної ділянки за готельним комплексом по [ADDRESS] »; 3) визнано недійсним свідоцтво про право приватної власності, видане 05 липня 2012 року на ім`я [PERSON] , на готельний комплекс на [ADDRESS] , та скасовано його державну реєстрацію; 4) визнано недійсним договір купівлі-продажу готельного, комплексу від 15 березня 2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] . Згідно частини 1 статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право: 1) залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду; 3) скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд; 4) скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині; 5) скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині; 6) у передбачених цим Кодексом випадках визнати нечинними судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі у відповідній частині; 7) у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-6 частини першої цієї статті. При цьому, вивченням постанови Верховного Суду у складі колегії судді Другої палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року у справі №507/965/16-ц встановлено, що судом касаційної інстанції нове рішення у справі не ухвалювалося, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Позивачами суду не надано будь-яких відомостей про результату повторного розгляду судом апеляційної інстанції справи №507/965/16-ц, що дає підстави вважати, що між позивачами та відповідачами існує невирішений спір про право власності на Готельний комплекс за адресою: [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці площею 0,1015 га. За наведених обставин суд приходить до висновків, про те, що в задоволенні позовних вимог позивачів про: 1) витребування з чужого незаконного володіння ДСК «Чорноморське морське пароплавство» приміщення готельного комплексу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці площею 0,1015 га з кадастровим номером 5123355100:02:003:0216; 2) зобов`язання ДСК «Чорноморське морське пароплавство» передати [PERSON] та [PERSON] приміщення готельного комплексу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці площею 0,1015 га з кадастровим номером 5123355100:02:003:0216; 3) зобов`язання ДСК «Чорноморське морське пароплавство» та [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] та [PERSON] у користуванні приміщенням готельного комплексу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці площею 0,1015 га з кадастровим номером 5123355100:02:003:0216, слід відмовити, як передчасних, безпідставних, недоведених належними і достовірними доказами. З приводу вимоги позивачів про визнання недійсними та скасування договору відповідального зберігання майна № ДПС-82/17 від 04.07.2017, а також та всіх додаткових угод до вказаного договору, укладених між Державною судноплавною компанією «Чорноморське морське пароплавство та [PERSON] , слід зазначити наступне. Як зазначалося, зазначений договір або його копія суду не надані, на що судом неодноразово зверталася увага позивачів. При цьмоу, клопотань про витребування вказаного договору у відповідачів або будь-яких інших осіб, в яких він може знаходитись від позивачів до суду не надходило. До позовної заяви додано копію додаткової угоди до договору відповідального зберігання №ДПС-82/17 від 4 липня 2017 року (а.с.27), укладеної між відповідачами, але зазначена додаткова угода не містить будь-яких відомостей про предмет основного договору, зокрема будь-яких відомостей про те, що його укладено щодо готельного комплексу загальною площею 664 кв.м., житловою площею 169,7 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 0,1015 га з кадастровим номером 5123355100:02:003:0216. В судовому засіданні 5 листопада 2020 року судом було звернуто увагу позивачів на те, що в матеріалах справи, які надійшли до Ананьївського районного суду Одеської області з Любашівського районного суду Одеської області та були відскановані, відсутній договір відповідального зберігання, який позивачі просять скасувати. Було роз`яснено позивачам положення ЦПК України про обов`язок доказування та запропоновано надати вказаний договір або його копію для долучення до матеріалів справи (а.с.156-зворот пункту 85-100 протоколу судового засідання). На вказане позивач [PERSON] надав суду копію договору від 5 квітня 2016 року до договору відповідального зберігання, зазначивши, що просить долучити її до матеріалів справи. Судом було звернуто увагу позивачів на те, що надана позивачем копія містить лише 1 та 2 сторінки, тобто лише частина договору, а також про те, що це не той договір, який позивачі просять визнати недійсним та скасувати. На вказане зауваження суду позивач [PERSON] зазначив, що інших сторінок наданого ним договору в позивачів не має та він просить долучити надану ним копію до матеріалів справи. З думкою позивача [PERSON] погодилась позивач [PERSON] . За клопотанням позивача [PERSON] надану суду копію договору від 5 квітня 2016 року до договору відповідального зберігання (а.с.147), укладеного між відповідачами долучено до матеріалів справи. Проте, з приводу вказаної копії слід зазначити, що: по-перше зазначений договір, укладено 5 квітня 2016 року, тобто раніше ніж той договір відповідального зберігання, на який позивачі посилаються в обґрунтування своїх позовних вимог, який згідно позовної заяви укладено 4 липня 2017 року; по-друге, предметом вказаного договору є надання послуг зі збереження майна, яким є споруда з 20-ти контейнерів, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а ні як не готельний комплекс загальною площею 664 кв.м., житловою площею 169,7 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 0,1015 га з кадастровим номером 5123355100:02:003:0216; по-третє, позивачем суду надано лише копію першої сторінки зазначеного договору (лицевий та зворотній бік), яка не містить підписів сторін. При цьому, згідно частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За наведених обставин надана позивачем копія договору від 5 квітня 2016 року до договору відповідального зберігання (а.с.147) не може бути визнана належним та достовірним доказом обставин, на які позивачі посилаються в обґрунтування своїх позовних вимог. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивачем не доведено саме існування договору відповідального зберігання №ДПС-82/17 від 4 липня 2017 року, а також тим, що вказаним договором порушено будь-які його права, у зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог позивачів в частині визнання недійсними та скасування договору відповідального зберігання майна № ДПС-82/17 від 04.07.2017, а також та всіх додаткових угод до вказаного договору, слід відмовити, як таких, що є необґрунтованими та недоведеними належними та достовірними доказами. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: dismissed