Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-26 00:00:00

В травні 2015 року заступник прокурора Київської області, діючи в інтересах держави в особі Мінінфраструктури України та ДП МА «Бориспіль», звернувся до суду з позовом та обґрунтовував його тим, що у користуванні ДП МА «Бориспіль» перебуває земельна ділянка площею 70,9831 га під існуючою забудовою (інженерно-технічними обєктами). В процесі розроблення технічної документації щодо встановлення меж цієї земельної ділянки в натурі стало відомо про те, що розпорядженням Бориспільської РДА №253 від 18 лютого 2010 року був затверджений проект землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства на тери-торії Глибоцької сільської ради Бориспільського району. На підставі цього розпорядження місцевого органу виконавчої влади 23 березня 2010 року на імя [PERSON] був ви-даний державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ №002195. У такий спосіб [PERSON] набув право власності на земельну ділянку площею 2,00 га з када-стровим номером 3220882200:03:002:0042 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Глибоцької сільської ради Бориспіль-ського району. Межі цієї земельної ділянки повністю накладаються на межі земельної ділян-ки, що перебуває у користуванні ДП МА «Бориспіль». Право ДП МА «Бориспіль» на корис-тування земельною ділянкою у встановленому порядку не було припинено. Ця обставина свідчить про те, що передача земельної ділянки у власність [PERSON] була про-ведена з порушенням ч.5 ст.116 ЗК України. Крім того, землі під обєктами власності повіт-ряного транспорту не підлягають передачі у приватну власність. Ця обставина додатково свідчить про порушення ч.4 ст.84 ЗК України. Тому заступник прокурора Київської області просив суд з метою відновлення законності та порушеного права на землю визнати незакон-ним та скасувати розпорядження Бориспільської РДА №253 від 18 лютого 2010 року, виз-нати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ №002195, виданий 23 березня 2010 року на імя [PERSON]; зобовязати управління Держгео-кадастру у Бориспільському районі скасувати запис про державну реєстрацію цього право-встановлюючого документа та витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь ДП МА «Бориспіль» земельну ділянку площею 2,00 з кадастровим номером 3220882200:03:002:0042 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Глибоцької сільської ради Бориспільського району. В ході розгляду цивільної справи заступник прокурора Київської області подав заяву про часткову зміну предмета спору (а.с.70-74 т.1) та обґрунтовує її тим, що 25 червня 2014 року [PERSON] уклав з ТОВ «[PERSON] Дістрібюшн» договір купівлі-продажу, за яким він відчужив спірну земельну ділянку у власність цього господарського товариства. На підставі цього договору купівлі-продажу 25 червня 2013 року було прийнято рішення №3413147 про державну реєстрацію за ТОВ «[PERSON] Дістрібюшн» права власності на земельну ділянку площею 2,00 га з кадастровим номером 3220882200:03:002:0042 з цільо-вим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану на тери-торії Глибоцької сільської ради Бориспільського району. Тому заступник прокурора Київ-ської області просить суд визнати незаконним та скасувати розпорядження Бориспільської РДА №253 від 18 лютого 2010 року в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства на території Глибоцької сільської ради Бориспіль-ського району; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ №002195, виданий 23 березня 2010 року на імя [PERSON]; скасувати рішення №3413147 від 25 червня 2013 року про державну реєстрацію за ТОВ «[PERSON] Дістрібюшн» права власності на земельну ділянку площею 2,00 га з кадастровим номером 3220882200:03:002:0042 з цільовим призначенням для ведення особистого селян-ського господарства, розташовану на території Глибоцької сільської ради Бориспільського району; та витребувати цю земельну ділянку з чужого незаконного володіння ТОВ «[PERSON] Дістрібюшн» на користь ДП МА «Бориспіль». У судовому засіданні прокурор Кульбачний О.С. підтримує позов та просить суд задо-вольнити його. Представник Мінінфраструктури України [PERSON] не зявилась у судове засідання. Вона завчасно у встановленому порядку повідомлена про час та місце розгляду цивільної справи. Ця обставина підтверджується довідкою з інформацією про наступне судове засідан-ня, в якій міститься її особистий підпис (а.с.208 т.1). Представники ДП МА «Бориспіль» [PERSON] та [PERSON] підтримують позов та просять суд задовольнити його. Представник Бориспільської РДА [PERSON] не зявилась у судове засідання. Вона завчасно у встановленому порядку повідомлена про час та місце розгляду цивільної справи. Ця обставина підтверджується розпискою про вручення судової повістки посадовій особі Бориспільської РДА (а.с.74 т.2). [PERSON] також не зявився у судове засідання. Він неодноразово завчасно у встановленому порядку повідомлявся про час та місце проведення судових засідань. Ця об-ставина підтверджується матеріалами поштової кореспонденції (а.с.155-156, 165, 214 т.1). Представники ТОВ «[PERSON] Дістрібюшн» [PERSON] та [PERSON] не визнають позов та заперечують проти його задоволення. В обґрунтування своїх заперечень вони посилаються на те, що державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-КВ №001458 від 19 липня 2002 року не відповідає вимогам закону. Ця обставина свідчить про те, що у ДП МА «Бориспіль» не виникло право користування земельною ділянкою пло-щею 70,9831 га. Крім того, земельна ділянка, передана у власність [PERSON], є ріл-лею та не належить до земель авіаційного транспорту. Ця обставина свідчить про відсутність порушення ч.4 ст.84 ЗК України. Як неодноразово розяснював Європейський суд з прав людини в рішеннях по справах «Федоренко проти України» та «Стретч проти Сполученого Королівства», наявність порушень з боку органу публічної влади не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка не вчинила жодних порушень. Зокрема, в рі-шенні від 17 лютого 2012 року по справі №6-31093св12 Вищий спеціалізований суд України конкретизував, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання недійсними розпоряджень про передачу земель-них ділянок та повернення спірного майна державі, якщо вони не були допущені внаслідок винної, протиправної поведінки осіб, яким земельні ділянки були передані у власність. Заступник прокурора Київської області не подав жодного доказу на підтвердження винної, протиправної поведінки [PERSON], якому спірна земельна ділянка була передана у власність, а також ТОВ «[PERSON] Дістрібюшн», яке придбало цю ж земельну ділян-ку у власність за договором купівлі-продажу. Тому представники відповідача [PERSON] та [PERSON] просять суд відмовити у задоволенні позову. Представник управління Держгеокадастру у Бориспільському районі [PERSON] не зявився у судове засідання та надіслав письмове клопотання (а.с.44 т.1), в якому він про-сить суд розглянути цивільну справу в його відсутності. Вислухавши пояснення прокурора та представників сторін, які зявились у судове за-сідання, а також дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що позов підлягає за-доволенню з таких підстав. Встановлено, що 19 липня 2002 року Бориспільська РДА видала ДМА «Бориспіль» державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-КВ №001458 (а.с.9-14 т.1). У такий спосіб ДМА «Бориспіль» набув право користування земельною ділянкою площею 70,9831 га під існуючою забудовою (інженерно-технічними обєктами). Наказом Міністра транспорту та звязку України №1023 від 25 жовтня 2006 року (а.с.199 т.1) найменування ДМА «Бориспіль» було змінено на ДП МА «Бориспіль». Аналіз цих доказів свідчить про те, що у користуванні ДП МА «Бориспіль» перебуває земельна ділянка площею 70,9831 га під існуючою забудовою (інженерно-технічними обєк-тами). В матеріалах цивільної справи відсутня копія рішення суду про визнання недійсним державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КВ №001458 від 19 липня 2002 року. Крім того, в ході розгляду цивільної справи ТОВ «[PERSON] Дістрібюшн» не предявило зустрічний позов про визнання недійсним цього правовстановлюючого доку-менту. Тому суд критично оцінює посилання представників відповідача [PERSON] та [PERSON] на те, що державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-КВ №001458 від 19 липня 2002 року ніби-то не відповідає вимогам закону. Розпорядженням Бориспільської РДА №253 від 18 лютого 2010 року (а.с.16-17 т.1) був затверджений проект землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства на території Гли-боцької сільської ради Бориспільського району. 23 березня 2010 року на імя [PERSON] був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ №002195. У такий спосіб [PERSON] набув право власності на земельну ділянку площею 2,00 га з кадастровим номером 3220882200:03: 002:0042 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, роз-ташовану на території Глибоцької сільської ради Бориспільського району. Ці обставини під-тверджуються копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-3200702442013 від 5 червня 2013 року (а.с.174-175 т.1) та копією витягу з Державного реєс-тру речових прав на нерухоме майно №5293514 від 25 червня 2013 року (а.с.176-177 т.1). Відповідно до ч.5 ст.116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після при-пинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Згідно з ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт інди-відуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законо-давства і порушує цивільні права або інтереси. Як розяснив Верховний Суд України в правовому висновку у справі №6-57цс13, дер-жавні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, повязаних із правом власнос-ті на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. З копії листа в.о. директора ДП «Головний інститут землеустрою» №01-13/547 від 17 вересня 2014 року (а.с.19 т.1) та копії технічної документації із землеустрою щодо встанов-лення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) ДП МА «Бориспіль» під існуючою за-будовою (а.с.19 т.2) вбачається, що межі земельної ділянки, переданої у власність [PERSON], накладаються на земельну ділянку площею 70,9831 га, що перебуває у користу-ванні позивача. У звязку з цим площа земельної ділянки, що перебуває у користуванні ДП МА «Бориспіль», зменшилась на 2,00 га. В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що право ДП МА «Бориспіль» на користування земельною ділянкою було у встановленому порядку пов-ністю або частково припинено. Аналіз цих обставин свідчить про те, що розпорядження Бориспільської РДА №253 від 18 лютого 2010 року та виданий на підставі нього державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ №002195 від 23 березня 2010 року суперечать ч.5 ст.116 ЗК Украї-ни та порушують право позивача на користування земельною ділянкою. Крім того, як вбачається з п. «а» ч.1, ч.2 ст.72 ЗК України до земель авіаційного транс-порту відносяться землі під аеропортами, аеродромами, відокремленими спорудами (обєкта-ми управління повітряним рухом, радіонавігації та посадки, очисними чи іншими спору-дами), службово-технічні території з будівлями та спорудами, що забезпечують роботу авіа-ційного транспорту, а також приаеродромна територія, на якій запроваджується особливий режим використання земель. Згідно з ч.4 ст.84 цього ж Кодексу землі під обєктами державної власності повітряного транспорту не можуть передаватись у приватну власність. З копії фотозображення, приєднаного до позову (а.с.23 т.1), вбачається, що земельна ділянка, передана у власність [PERSON], позначена №157. Вона розташовується без-посередньо в межах приаеродромної території, що забезпечує роботу авіаційного транс-порту. Така територія або її частина не могла бути передана у власність відповідача. Аналіз цих обставин свідчить про те, що оскаржуване розпорядження Бориспільської РДА та оспорюваний державний акт на право власності на земельну ділянку суперечать ч.4 ст.84 ЗК України. З огляду на це суд вважає, що з метою відновлення законності та порушеного права ДП МА «Бориспіль» на землю належить визнати незаконним та скасувати розпорядження Бориспільської РДА №253 від 18 лютого 2010 року в частині затвердження проекту земле-устрою щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства на території Глибоцької сільської ради Бориспільського району; а також визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ №002195, виданий 23 березня 2010 року на імя [PERSON] В матеріалах цивільної справи міститься копія довідки в.о. начальника управління Держгеокадастру у Бориспільському районі №02-27/2997 від 24 листопада 2016 року (а.с.6 т.2), з якої вбачається, що земельна ділянка площею 2,00 га, яка була приватизована [PERSON] та відчужена ним у власність ТОВ «[PERSON] Дістрібюшн», в Націо-нальній кадастровій системі представлена як рілля (графа 05). Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч.3 цієї ж статті суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Встановлено, що в змісті наведеної довідки відсутня інформація про те, що спірна земельна ділянка не розташовується в межах приаеродромної території. Та обставина, що ця земельна ділянка представлена як рілля, жодним чином не підтверджує того, що вона ніби-то не може відноситись до земель авіаційного транспорту. З огляду на це суд вважає, що копія довідки в.о. начальника управління Держгео-кадастру у Бориспільському районі №02-27/2997 від 24 листопада 2016 року є неналежним доказом в розумінні ч.1 ст.58 ЦПК України. Як вбачається з системного аналізу ч.1 ст.256, ч.1 ст.257 та ч.1 ст.261 ЦК України, осо-ба може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу про-тягом трьох років від дня, коли особа довідалася про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Встановлено, що ДП МА «Бориспіль» та Мінінфраструктури України дізнались про оскаржуване розпорядження Бориспільської РДА та оспорюваний державний акт на право власності на земельну ділянку лише в 2014 році під час складення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). В тому ж році ДП МА «Бориспіль» повідомив прокуратуру Київської області про порушення закону, допущене незаконною приватизацією земельної ділянки. З того ж року розпочався перебіг трирічного строку позовної давності. Однак зі штампу, розміщеному на титульній сторінці позову (а.с.1 т.1), вбачається, що заступник прокурора Київської області звернувся до суду 5 травня 2015 року. З огляду на це суд вважає, що заступник прокурора Київської області та установи, в особі яких він предявив позов, не пропустили строк позовної давності. Встановлено, що 25 червня 2013 року [PERSON] уклав з ТОВ «[PERSON] Дістрібюшн» договір купівлі-продажу (а.с.182-186 т.1), за яким він відчужив спірну земель-ну ділянку у власність цього господарського товариства. На підставі цього договору купівлі-продажу 25 червня 2013 року було прийнято рішення №3413147 про державну реєстрацію за ТОВ «[PERSON] Дістрібюшн» права власності на земельну ділянку площею 2,00 га з кадастровим номером 3220882200:03:002: 0042 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташо-вану на території Глибоцької сільської ради Бориспільського району. Ці обставини підтверд-жуються копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав №68946741 від 26 вересня 2016 року (а.с.187-188 т.1). Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами пер-шою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Встановлено, що у звязку з недійсністю державного акту на право власності на земель-ну ділянку [PERSON] не був власником цього обєкту нерухомого майна. Він не мав права розпоряджатись земельною ділянкою. Ця обставина свідчить про те, що укладений ним договір купівлі-продажу суперечить ч.1 ст.319 ЦК України. З огляду на це суд вважає, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між [PERSON] та ТОВ «[PERSON] Дістрібюшн», є недійсним в розумінні ч.1 ст.215 ЦК України. Однак, як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.22 постанови №5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо майно за відплатним дого-вором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) предявлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. У звязку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст.388 ЦК України звернутись до суду з позовом про витребування майна у добро-совісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Відповідно до ч.1 ст.387, ч.1 ст.396 ЦК України власник або особа, яка має речове право на чуже майно (користувач), мають право витребувати своє майно від особи, яка не-законно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з ч.1 ст.388 цього ж Кодексу якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добро-совісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було ви-крадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння влас-ника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Встановлено, що ТОВ «[PERSON] Дістрібюшн» придбало земельну ділянку за договором купівлі-продажу, який є відплатним. На час укладення цього договору право влас-ності [PERSON] на земельну ділянку підтверджувалось державним актом на право власності на земельну ділянку та відповідним записом в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Суд погоджується з доводами про те, що ТОВ «[PERSON] Діс-трібюшн» не знало і не могло знати про те, що [PERSON] не мав права відчужувати земельну ділянку. Ці обставини свідчать про те, що ТОВ «[PERSON] Дістрібюшн» є добросовісним набувачем. Однак ДП МА «Бориспіль» не відмовлявся від спірної земельної ділянки та не надавав [PERSON] жодного дозволу на приватизацію ним цього обєк-та нерухомого майна. Ці обставини свідчать про те, що земельна ділянка вибула з володіння ДП МА «Бориспіль» поза його волею. З огляду на це суд вважає, що належить скасувати рішення №3413147 від 25 червня 2013 року про державну реєстрацію за ТОВ «[PERSON] Дістрібюшн» права власності на земельну ділянку площею 2,00 га з кадастровим номером 3220882200:03:002:0042 з цільо-вим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану на тери-торії Глибоцької сільської ради Бориспільського району; та витребувати цю земельну ділян-ку з чужого незаконного володіння ТОВ «[PERSON] Дістрібюшн» на користь ДП МА «Бориспіль». Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і осново-положних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою цієї статті є попередження свавільного захоплення власності, конфіс-кації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», «Новоселецький проти України» та «Федоренко проти України»). Необхід-ність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідува-ною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбаче-них законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національ-ні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королів-ства», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»). Отже, створена Конвенцією сис-тема захисту покладає саме на національні органи влади обовязок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Так, у справі «Федоренко проти України», на яку посилаються представники ТОВ «[PERSON] Дістрібюшн» [PERSON] та [PERSON], були встановлені такі обстави-ни. 9 квітня 1997 року заявник продав свій будинок ГУЮ в Кіровоградській області. Згідно з договором купівлі-продажу продавець мав виплатити за будинок кошти в розмірі 35000 гри-вень в два етапи: 5000 та 30000 гривень відповідно 1 травня та 1 вересня 1997 року. У дого-ворі також зазначалось, що у випадку падіння валютного курсу гривні загальна сума, яка під-лягатиме сплаті, не може бути меншою за гривневий еквівалент 17000 доларів США. В по-дальшому покупець не провів своєчасний розрахунок за придбаний будинок, а курс гривні відносно долара США значно знизився, у звязку з чим, на думку заявника, він втратив при-близно 6553 долари США. Зважаючи на такі обставини справи, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що заявник мав щонайменше «законні сподівання» на дохід відпо-відно до пункту договору про доларовий еквівалент суми в гривні, і це сподівання може вважатися «майном» у розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Європейський суд з прав людини також констатував, що дії управління юстиції можна розцінити як такі, що звели нанівець «законні сподівання» заявника за договором і позбавили його, зокрема, умови, на яку він погодився під час укладання договору. За таких обставин Європейський суд зробив висновок, що в цій справі мало місце непропорційне втручання в мирне воло-діння своїм майном, а отже було порушено ст.1 Першого протоколу до Конвенції. За обставинами іншої справи «Стретч проти Сполученого Королівства», на яку також посилаються представники ТОВ «[PERSON] Дістрібюшн» [PERSON] та [PERSON], заявник в 1969 році уклав договір оренди земельної ділянки строком на 22 роки. Відпо-відно до умов цього договору він за власні кошти побудував на цій земельній ділянці кілька будівель для легкої промисловості, які здав в суборенду. Договір оренди також надавав йому право в подальшому продовжити оренду ще на 21 рік. У 1990 році заявник повідомив місце-ву владу про намір продовжити договір оренди, в процесі переговорів він погодився на збільшення орендної плати. Однак орган місцевої влади повідомив заявнику про те, що про-довження договору оренди відбутись не може, оскільки, погодившись з умовою договору про можливість його пролонгації, орган місцевої влади перевищив свої повноваження. Засто-совуючи положення ст.1 Першого протоколу до Конвенції до обставин цієї справи, Євро-пейський суд з праві людини вказав на таке. Заявник погодився з умовами договору оренди з огляду на те, що надалі він зможе продовжити термін його дії, і жодна із сторін не знала, що існувала якась юридична перешкода цій умові. У ситуації, яка склалася, заявник мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати в цілях застосування положень ст.1 Першого протоколу до Конвенції складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди. Дії місцевої влади Європейський суд з прав людини розцінив як порушення права заявника на законне очікування виконання певних умов і, таким чином, вони утворювали акт втручан-ня у реалізацію його права власності. Вирішуючи питання про те, чи був дотриманий сторо-нами справедливий баланс між інтересами суспільства та правами заявника Європейський суд з прав людини відзначив, що місцева влада отримала узгоджену з заявником орендну плату і не стояло питання про те, що дії органу влади були спрямовані проти інтересів сус-пільства чи що порушувались інтереси якоїсь третьої сторони, або що продовження терміну оренди могло бути всупереч з якою-небудь передбаченою законом функцією органу влади. Оскільки сама місцева влада при укладенні договору вважала, що вона має право продов-жити термін його дії, то заявник міг на розумних підставах сподіватися на виконання цих умов. Він не тільки мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від зроб-лених ним капіталовкладень, але можливість продовження терміну дії договору оренди була важливим елементом його підприємницької діяльності з огляду на зобовязання, взяті ним на себе у звязку з експлуатацією побудованих будівель, і взагалі періоду часу, що скоротився, за який він міг розраховувати на відшкодування своїх витрат. За таких обставин цієї справи Європейський суд з прав людини виніс рішення на користь заявника. Однак у цивільній справі, яка розглядається Бориспільським міськрайонним судом, об-ставини істотно відрізняються. Зокрема, як зазначив заступник прокурора Київської області, [PERSON] незаконно приватизував земельну ділянку, яка перебувала у користуванні ДП МА «Бориспіль» та була призначена для забезпечення роботи авіаційного транспорту. Фактично звернення заступника прокурора Київської області спрямоване на відновлення законності, відновлення порушеного права ДП МА «Бориспіль» на землю, яка незаконно ви-була з його володіння, а також з метою забезпечення належного функціонування міжнарод-ного аеропорту. Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи, Європейський суд з прав людини у справі «Трегубенко проти України» категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес». Крім того, з копії фотозображення, приєднаного до позову (а.с.23 т.1), красномовно вбачається, що спірна земельна ділянка безпосередньо межує з аеродромом. [PERSON] не міг не бачити цю обставину, що свідчить про наявність в його діях ознак саме винної та протиправної поведінки. Отже, обставини справ «Федоренко проти України» і «Стретч проти Сполученого Королівства» істотно відрізняються від обставин цивільної справи, яка розглядається Борис-пільським міськрайонним судом. Висновки щодо справедливої рівноваги між інтересами суспільства і особи, викладені Європейським судом з прав людини в цих справах, не мають жодного відношення до спору, що виник між ДП МА «Бориспіль», [PERSON] та ТОВ «[PERSON] Дістрібюшн». Тому суд критично оцінює посилання представників відповідача [PERSON] та [PERSON] на справи «Федоренко проти України» і «Стретч проти Сполученого Королівства».

Outcome: approved