Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

В січні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом та посилається на те, що починаючи з 4 серпня 1981 року він проходив військову службу в Збройних Силах України. 15 грудня 1992 року позивач був зарахований на квартирний облік. Наказом командувача ВПС України №0528 від 4 грудня 2000 року [PERSON] був звільнений з військової служби в запас за власним бажанням. Наказом командира військової частини [NUMBER] №237 від 11 грудня 2000 року позивач був виключений зі списків особового складу військової частини. 17 травня 2017 року житлова комісія військової частини [NUMBER] прийняла рішення про зняття [PERSON] з квартирного обліку. Однак вислуга позивача на військовій службі становить 33 роки 2 місяці та істотно перевищує 20 років. Ця обставина свідчить про те, що позивач набув право перебувати на квартирному обліку до отримання ним квартири або грошової компенсації. Тому [PERSON] просить суд визнати незаконним та скасувати рішення, викладене в п.7 протоколу житлової комісії військової частини [NUMBER] №7 від 17 березня 2017 року, про зняття позивача з квартирного обліку та зобов`язати житлову комісію військової частини [NUMBER] поновити [PERSON] на квартирному обліку з 15 грудня 1992 року. У судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] підтримують позов та наполягають на його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] не визнає позов та посилається на те, що позивач був звільнений в запас за власним бажанням, а не за віком, станом здоров`я, а також не у зв`язку із скороченням штату або проведення інших організаційних заходів. Крім того, його вислуга на військовій службі не перевищує 20 років. Ці обставини свідчать про те, що [PERSON] не має права перебувати на квартирному облік при військовій частині [NUMBER] . Тому представник відповідача [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позову. Представник Київського КЕУ Буцко О.В. також просить суд відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення позивача, представників сторін та представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Встановлено, що починаючи з 4 серпня 1981 року [PERSON] проходив військову службу в Збройних Силах України. Ця обставина підтверджується витягом з послужного списку позивача про проходження військової служби (а.с.11). 3 березня 1995 року позивач був зарахований на квартирний облік: він був включений у список загальної черги безквартирних військовослужбовців Бориспільського гарнізону та у список безквартирних військовослужбовців Бориспільського гарнізону, що мають право на першочергове отримання житла. Ця обставина підтверджується копією довідки командира військової частини [NUMBER] №133 від 16 травня 2011 року (а.с.20). Наказом командувача ВПС України №0528 від 4 грудня 2000 року (а.с.8) [PERSON] був звільнений з військової служби в запас за власним бажанням. Наказом командира військової частини [NUMBER] №237 від 11 грудня 2000 року (а.с.9) позивач був виключений зі списків особового складу військової частини. В подальшому військова частина [NUMBER] стала військовою частиною [NUMBER] . 17 травня 2017 року житлова комісія військової частини [NUMBER] прийняла рішення про зняття [PERSON] з квартирного обліку. Ця обставина підтверджується витягом з протоколу засідання житлової комісії А2215 №7 від 17 травня 2017 року (а.с.7). Ці обставини свідчать про те, що спірні правовідносини регулюються Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідно до абз.1 п.1 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацію за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом України, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Згідно з абз.4 п.1 ст.12 цього Закону військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом всього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла. З копії наказу командира військової частини [NUMBER] №237 від 11 грудня 2000 року (а.с.9) вбачається, що на день звільнення позивача з військової служби його вислуга становила 33 роки 2 місяці та значно перевищувала 20 років. Ця обставина переконливо свідчить про те, що він набув право на забезпечення постійним житлом за рахунок Міністерства оборони України. Однак в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що позивач був забезпечений вказаним житлом або отримав грошову компенсацію. Ці обставини свідчать про те, що рішення, викладене в п.7 протоколу засідання житлової комісії військової частини [NUMBER] №7 від 17 травня 2017 року, про зняття позивача з квартирного обліку суперечить абз.4 п.1 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та свавільно порушує право [PERSON] на житло. З огляду на це суд вважає, що з метою відновлення законності та забезпечення права позивача на житло належить визнати незаконним та скасувати вказане рішення житлової комісії військової частини [NUMBER] , а також зобов`язати цю житлову комісію поновити [PERSON] на квартирному обліку: включити його у список загальної черги безквартирних військовослужбовців Бориспільського гарнізону з 3 березня 1995 року та у список безквартирних військовослужбовців Бориспільського гарнізону, що мають право на першочергове отримання житла, з 3 березня 1995 року. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.4 цієї статті суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. В матеріалах цивільної справи міститься копія довідки начальника Мелітопольської КЕЧ від 10 січня 1996 року (а.с.15), з якої вбачається, що [PERSON] був зарахований на квартирний облік з 15 грудня 1992 року. Однак позивач був зарахований на квартирний облік при іншій військовій частині [NUMBER] , тоді як він просить поновити його на квартирний облік при військовій частині [NUMBER] , на якому він перебуває лише з 3 березня 1995 року. Ці обставини свідчать про те, що копія довідки начальника Мелітопольської КЕЧ від 10 січня 1996 року не стосується предмета доказування та є неналежним доказом в розумінні ст.77 ЦПК України. З огляду на це суд вважає, що підстави для поновлення позивача на квартирному обліку з 15 грудня 1992 року відсутні. Тому у задоволенні позову в частині цієї вимоги [PERSON] належить відмовити.

Outcome: partial