Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-13 00:00:00

В травні 2018 р. позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, третя особа - служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітніх дітей без згоди батька. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, пояснивши, що 05.07.2011 року сторони зареєстрували між собою шлюб. Від спільного шлюбу вони мають доньку - [PERSON], [INFO], яка проживає разом з матір'ю. Рішенням Ленінського районного суд м. Донецька від 16.11.2012 р. шлюб між сторонами розірвано. Позивачка матеріально утримує свою дитину і займається її духовним розвитком. Відповідач навпаки не займається вихованням та утриманням дитини, самоусунувся від цього. Крім того, відповідач являється особою, в'їзд якої на територію України заборонено, що являється перешкодою у видачі батьком дитини дозволу на виїзд. Оскільки позивачка має намір забезпечити повноцінний відпочинком дитині в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя, задля підвищення рівня світогляду дитини, фізичного, духовного та морального розвитку, тому просять надати такий дозвіл на виїзд без дозволу та супроводу батька на весь період і до повноліття дитини - до [INFO] року. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв, клопотань про неможливість розгляду справи у його відсутність до суду не надходило. 3-тя особа: служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації до суду не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи також повідомлена належним чином, заяв, клопотань про неможливість розгляду справи у відсутність представника до суду не надходило. Заслухавши позивачку, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та правовідносини. У відповідності до ч.1-2, ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частина 2, ст.10 цієї Конвенції наголошує, що держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Згідно положень ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Як передбачає ч.1, ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом положень ч.3, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Як встановлено у судовому засіданні, 05.07.2011 року сторони зареєстрували між собою шлюб. Від спільного шлюбу вони мають доньку - [PERSON], [INFO] (а.с. 12), яка проживає разом з матір'ю. Рішенням Ленінського районного суд м. Донецька від 16.11.2012 р. шлюб між сторонами розірвано (а.с.13). Як вбачається з довідки від 05.01.2017 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, позивачка [PERSON] разом з донькою [PERSON], [INFO], проживають/перебувають за адресою [ADDRESS] - відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (а.с. 11,12). Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-XII та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Згідно ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками. Як зазначає п.22, ч.1 цих Правил виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Дане положення направлене на реалізацію права другого з батьків знати про місце перебування дитини за кордоном та час такого перебування. За відсутності згоди одного з батьків виїзд малолітнього, неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності такої згоди одного з батьків. Як вбачається з тексту позовної заяви та пояснень позивачки, вона має намір і фінансову можливість забезпечити повноцінний відпочинком дитині в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя, задля підвищення рівня світогляду дитини, фізичного, духовного та морального розвитку; зверталась до відповідача з проханням надати згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон, проте, відповідач являється особою, в'їзд якої на територію України заборонено (а.с. 14-15), що являється перешкодою у видачі батьком дитини дозволу на виїзд. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, доведеними належними доказами, а тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved