Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-18 00:00:00

В травні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі по тексту - відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі по тексту - відповідач 2), відповідно до якого просив визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги № 281015гд від 28.10.2015 та додаткову угоду № 1 від 28.10.2015, укладених між відповідачами в частині відступлення права вимоги за Кредитним договором № 192-09-07 від 26.09.2007, укладеного між позивачем та відповідачем 1. В подальшому позивач просив залишити без розгляду позовні вимоги в частині щодо визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 28.10.2015 до Договору про відступлення права вимоги № 281015гд від 28.10.2015, укладеної між відповідачами. Ухвалою суду вказана позовна вимога залишена без розгляду. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.09.2007 між позивачем та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» укладено Кредитний договір № 192-09-07 (далі по тексту - Кредитний договір) щодо надання позивачу кредиту в розмірі 237 000 доларів США, строком до 26.09.2017, відсоткова ставка 15, 5 % річних. Позивачу стало відомо, що між відповідачами укладено Договір про відступлення права вимоги за Кредитним договором від 26.09.2007. Відповідної додаткової угоди про внесення змін щодо відступлення права вимоги між позивачем та відповідачем 1 укладено не було, а тому позивач вважає, що відповідач 1 в односторонньому порядку змінив умови Кредитного договору в порушення вимог ч. 4 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», спірний Договір суперечить вимогам законодавства та має бути визнаний недійсним на підставі ст. 215 ЦК України, у зв'язку з чим останній звернувся до суду із вказаним позовом. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, позов просив задовольнити. Представник відповідача 1 про час і місце судового розгляду оповіщався у встановленому законом порядку, у судове засідання не з'явився, про поважність причин неявки суду не повідомив. Представник відповідача 2 про час і місце судового розгляду оповіщався у встановленому законом порядку, у судове засідання не з'явився, про поважність причин неявки суду не повідомив. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. В судовому засіданні встановлено, що 26.09.2007 між позивачем та Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» (правонаступником якого є відповідач 1) укладено Кредитний договір № 192-09-07, предметом якого є надання Банком (відповідачем 1) Позичальникові (позивачу) грошових коштів (кредит) в сумі 237 000 доларів США, на строк до 26.09.2027, відсоткова ставка 15, 5 % річних (п. 1.1. Кредитного договору). Відповідно до п. 10.1. Кредитного договору, зміни, додатки та доповнення до Кредитного договору оформляються в письмовій формі додатковою сторін і є його невід'ємною частиною. Як вбачається з матеріалів справи, 28.10.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» укладено Договір про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами № 281015гд, відповідно до умов якого, а також Реєстру прав вимоги № 1 до Додаткової угоди № 1 від 28.10.2015 до спірного Договору, відповідач 2 як новий кредитор, набув право вимоги, зокрема, за Кредитним договором № 192-09-07 від 26.09.2007, укладеного між відповідачем 1 та позивачем. Позивач вважає, що Банк таким чином порушив п. 10.1. кредитного договору, не уклавши відповідну додаткову угоду про зміну умов Кредитного договору з позивачем, таким чином в односторонньому порядку змінивши його умови та порушивши ч. 4 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність». Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором Банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно положень ч. 4 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 с. 512 ЦК України). Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України). Положеннями частини першої статті 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що з умов Кредитного договору не вбачається встановленого для Банку обов'язку укладати додаткову угоду з позивачем в разі заміни кредитора, як і не встановлено Договором заборони щодо укладення Банком договорів про відступлення права вимоги з третіми особами. Крім того, заміна кредитора у зобов'язанні не є за своєю суттю зміною умов Кредитного договору, а тому положенням п. 10.1. Кредитного договору та ч. 4 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в даному випадку не застосовуються. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 60 ЦПК України встановлено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем протягом всього розгляду справи не було надано доказів в розумінні ст. 60 ЦПК України, що Договір про відступлення права вимоги № 281015гд від 28.10.2015, укладений між відповідачами, суперечить вимогам чинного законодавства та якимось чином порушує права останнього. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підтягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладено та

Outcome: dismissed