Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-08 00:00:00

В червні 2018 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідачки [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. В позовній заяві позивачка вказала, що вона є власником однокімнатної квартири №4, що знаходиться в смт. Заводське, вул. Галицька,8 Чортківського району Тернопільської області. За цією адресою у встановленому порядку зареєстрована її дочка відповідачка по справі, яка з 2010 року по даний час не проживає за вказаною адресою. Відповідачка добровільно знятись з реєстрації не має можливості, оскільки перебуває за кордоном. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити. \~ \~ \~ \~Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, в своїй заяві просить справу розглядати у її відсутності, прибути в судове засідання не має можливості. Позовні вимоги визнає, проти позову не заперечує. Свідки [PERSON], [PERSON], які є сусідами позивачки підтвердили, що відповідачка [PERSON] в [ADDRESS] не проживає з січня 2010 року, житлом не користується. Вислухавши представника позивача, свідків, вивчивши та дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити з наступних мотивів. Позивачці [PERSON] на праві власності належить однокімнатна квартира [ADDRESS], що стверджується договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Чортківського районного нотаріального округу [PERSON] 31 травня 2018 року за реєстровим №270, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Згідно будинкової книги в квартирі [ADDRESS], з 28 вересня 2004 року зареєстрована відповідачка [PERSON] Відповідачка за вказаною адресою фактично не проживає з 2010 року, житлом не користується, про що свідчать акти про не проживання від 15 квітня 2017 року, 20 січня 2018 року, 01 червня 2018 року, складені депутатом Заводської селищної ради Чортківського району Тернопільської області. Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин. Згідно ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до абзацу 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Належним способом захисту цивільних прав у такому разі є пред'явлення позову про позбавлення права власності або визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, які є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 у якій зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи те, що відповідачка [PERSON] не користується вказаним житлом з 2010 року, а тому може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням [ADDRESS]. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що відповідачка не користується житлом понад один рік. Згідно з ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову в даній справі не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ч. 3 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Outcome: approved