Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 27.09.2019\~р. надійшов зазначений позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в якому Позивач просить суд: визнати Відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач у позовній заяві зазначила, що вона є співвласником згаданого будинку; Відповідач не належить та не належав до членів її сім`ї, однак зареєстрований але не проживає у названому будинку з 2005\~року до тепер, відтак участі в утриманні спірного будинку не бере, добровільно з реєстраційного обліку не знімається, що створює перешкоди для неї у користуванні та розпорядженні житлом. Ухвалою суду від 18.10.2019\~р. відкрито провадження в справі, визначено здійснення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, встановлено Відповідачеві строк для подання відзиву із заперечення проти позову, призначено судове засідання на 02.12.2019\~р. (а.с.\~21-23), відкладене через неявку Відповідача на 19.12.2019\~р. У судовому засіданні 19.12.2019\~р. Позивач підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві, на виконання згаданої ухвали суду від 18.10.2019\~р. долучила до матеріалів справи копію свідоцтва про шлюб на підтвердження зміни нею прізвища (а.с.\~42). Додатково пояснила, що Відповідач є її племінником сином її покійної нині старшої сестри по матері [PERSON] , батьки в них різні. Тому Відповідач був зареєстрований у спірному житлі, оскільки навчався до 2-го класу в школі, що в с.\~Гайворон, відповідно у цьому селі проживав. У подальшому він зі своєї матір`ю переїхав до м.\~Києва, де продовжив навчання в школі, тож не проживає в с.\~Гайворон у її будинку вже більше 10\~років. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] , у судовому засіданні підтримала позов, також просила суд його задовольнити, пояснивши, що вона є матір`ю Позивача та бабусею Відповідача, а також співвласником спірного будинку; підтвердила наведені Позивачем обставини, додавши, що Відповідач після переїзду до м.\~Києва там навчався, потім працював, залишившись проживати в м.\~Києві, а з реєстрації в с.\~Гайворон так і не знявся. У м.\~Києві у нього є квартира, хоча її адреси вона не знає, оскільки після смерті дочки (матері Відповідача) взагалі у них не була, а тепер він забув, що в нього є бабуся. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся в порядку частини одинадцятої статті\~128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) шляхом розміщення оголошення про його виклик на офіційному веб-сайті суду порталу «Судова влада України» в мережі Інтернет через відсутність відомостей щодо адреси його фактичного місця проживання (а.с.\~28-29, 38-39), судові повістки, направлені на зареєстровану адресу його місця проживання (а.с.\~19), поверталися без вручення з відміткою пошти «за зазначеною адресою не проживає» (а.с.\~32, 40-41). За наведених обставин Відповідач вважається належно повідомленим про дату, час і місце розгляду справи відповідно до пункту\~2 частини сьомої, пункту\~4 частини восьмої, частини дев`ятої статті\~128, частини десятої статті\~130 ЦПК України. Крім того суд, вирішуючи питання щодо можливості розгляду справи за відсутності фактичного отримання Відповідачем судових повісток, виходить як з наведених вище положень статті\~128, 130 ЦПК України, які є спеціальними процесуальними нормами, що встановлюють порядок направлення і вручення судових повісток, а також з обов`язку особи зареєструвати своє місце проживання протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання (стаття\~6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). За чинним законодавством України саме за адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції (пункт\~7 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016\~р. №\~207). З огляду на це обов`язок суду повідомити особу, зокрема про дату, час і місце судового засідання, шляхом направлення офіційної кореспонденції на адресу її зареєстрованого місця проживання, на переконання суду, прямо кореспондується з обов`язком особи зареєструвати своє місце проживання, тим самим повідомивши державу (державні органи, зокрема суди) про адресу отримання нею офіційної кореспонденції; невиконання особою такого обов`язку не може перешкоджати іншим особам захистити в суді свої права та законні інтереси (стаття\~68 Конституції України). За загальним\~правилом частини\~першої статті\~223\~ЦПК України\~неявка у\~судове засідання\~будь-якого\~учасника справи\~за умови,\~що його\~належним чином\~повідомлено про\~дату,\~час і\~місце цього\~засідання,\~не перешкоджає\~розгляду справи\~по суті,\~крім випадків,\~визначених цією\~статтею.\~При цьому\~згідно з\~частиною четвертою\~статті\~223\~ЦПК України\~у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті\~280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою Позивача, наданою усно в судовому засіданні 19.12.2019\~р., вбачає за можливе розглянути справу за відсутності Відповідача у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. Суд,\~ознайомившись з\~матеріалами справи\~й оцінивши\~наявні в\~справі докази\~за своїм\~внутрішнім переконанням,\~що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття\~89 ЦПК України), вирішуючи справу, виходить з такого. З наявних матеріалів справи судом встановлено, що Позивач [PERSON] , [INFO] (а.с.\~4-5), дошлюбне прізвище « [PERSON] », що підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії\~ [NUMBER] , виданим 09.12.2008\~р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Володарського районного управління юстиції Київської області, актовий запис №\~01 (а.с.\~42), є співвласником разом із [PERSON] (Третя особа) в рівних долях житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (спірне житлове приміщення), що підтверджено копією свідоцтва про їх право власності на житло від 08.12.2005\~р., виданого на підставі розпорядження (наказу) органу приватизації №\~1072 (а.с.8), а також копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.\~9). Згідно з довідки органу місцевого самоврядування Гайворонської сільської ради Володарського району Київської області від 19.09.2019\~р. №\~252 до складу сім`ї Позивача входить її мати [PERSON] , [INFO] (а.с.\~12). Крім того, як вбачається з копії акту обстеження матеріально-побутових умов жительки спірного житлового будинку, складеного 19.09.2019\~р. комісією названого органу місцевого самоврядування, у цьому будинку проживає [PERSON] разом з дочкою [PERSON] , також у будинку зареєстрований, але не проживає [PERSON] , [INFO] , його речей або будь-якого іншого майна з 2005\~р. в будинку немає (а.с.\~13). За інформацією, наданою на запит суду у порядку частин шостої, сьомої статті\~187 ЦПК України на стадії відкриття провадження Гайворонською сільською радою Володарського району Київської області, Відповідач [PERSON] зареєстрований, але не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.\~19), що в свою чергу також підтверджує наведені в позові обставини і додані до позовної заяви докази. Отже, Відповідач не є власником спірного житлового будинку, за станом на тепер він продовжує бути зареєстрованим за адресою цього житла, проте фактично не проживає в цьому будинку протягом останніх не менш як десяти років, добровільно з реєстраційного обліку не знімається, участі в утриманні цього житла не приймає, тим самим перешкоджає, зокрема, Позивачеві як співвласниці житла користуватися і розпоряджатися належним їй майном. Відомості щодо наявності поважних причин непроживання Відповідача за зареєстрованою адресою в спірному житловому будинку матеріали справи не містять. Водночас суд не бере до уваги додані до заяви письмові свідчення свідків (а.с.\~14-15), оскільки вони у судове засідання не викликалися, клопотань про їх виклик суду не заявлялося, відтак судом не допитувалися та не попереджалися про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень. Крім того, суд виходить з того, що доказів родинних відносин Позивача і Відповідача суду не надано. Відповідно до статті\~41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. За визначенням частини першої статті\~316 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті\~317 ЦК України); право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття\~321 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга, сьома статті\~319 ЦК України). Згідно зі статтею\~150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Перелік осіб, які належать до членів сім`ї наймача, визначено статтею\~64 Житлового кодексу України. Аналогічно частина перша статті\~383 ЦК України передбачає, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Засади припинення права користування житловим приміщенням (нерухомим майном) визначено в статті\~71, 72 Житлового кодексу України та статтях\~401, 404-406 ЦК України. Крім того, частиною першою статті\~391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним; визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю; при цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За порівняльним аналізом статей\~383, 391, 405 ЦК України та статей\~150, 156 у поєднанні зі статтею\~64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей\~383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей\~405 ЦК України, статей\~150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 16.11.2016\~р. у справі №\~688/63/15-ц). Реалізація встановлених конституційних гарантій полягає, зокрема, в збереженні житла за його власниками без обмежень, а також у гарантії збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (стаття\~71 Житлового кодексу України), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (стаття\~405 ЦК України); непроживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (стаття\~72 Житлового кодексу України, стаття\~405 ЦК України). Зважаючи на усе наведене та встановлені судом обставини, за якими Відповідач, який на є власником спірного житлового приміщення (будинку), зареєстрований у цьому будинку, але не проживає в ньому не менш як 10\~років без поважних причин, спільним побутом з його власником(ами) не пов`язаний, житло не утримує, тому суд вважає, що право Відповідача на користування чужим майном (спірним житловим приміщенням) підлягає припиненню на вимогу Позивача як власника цього майна. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 15.05.2017\~р. у справі №\~734/387/15-ц (провадження №\~6-2931цс16). Крім того,\~на підставі\~імперативних приписів\~частини першої,\~пункту\~1\~частини другої\~статті\~141\~ЦПК України\~з Відповідача\~слід стягнути\~на користь\~держави судовий\~збір,\~оскільки Позивач\~звільнений від\~сплати судового\~збору на\~підстав пункту\~9\~частини першої\~статті\~5\~Закону України\~«Про судовий\~збір» як\~особа з інвалідністю II\~групи (а.с.\~7). Відповідно до статті\~41 Конституції України, статті\~150 Житлового кодексу України, статей\~15, 16, 29, 316-319, 321, 383, 391, 401, 405 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved