Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

В січні 2015 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що 19.05.1972 року її батьки [PERSON] та [PERSON] одружились. Під час шлюбу батько успадкував саманний житловий будинок по вул. Жасмінній, 35 в м. Чернівці, житловою площею 23,7 кв.м. Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів №45/3 від 21.02.1989 року дозволено ремонт вказаного будинку з добудовою трьох житлових кімнат, коридору, комори, кухні з внутрішнім переплануванням. Внаслідок проведеного ремонту з добудовою, який було завершено на початку 1992 року, саманний будинок був повністю знищений та батьками спільно було здійснено фактично нове будівництво житлового будинку загальною площею 125,40 кв.м. в тому числі житловою 73,30 кв.м. та літньої кухні. Оскільки батьки спільними зусиллями збудували вказаний будинок він належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя та їх частки у ньому є рівними. 09.02.2001 року померла [PERSON] та після її смерті відкрилась спадщина на належну їй ? частку спірного будинку. Спадкоємцями її майна були її чоловік та діти, а тому вона та відповідачі фактично успадкували по 1/8 частки будинку по вул. Жасмінній, 35 в м. Чернівці, у звязку з чим вона звернулась до Першої Чернівецької державної нотаріальної контори з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину. Постановою державного нотаріуса їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказаний будинок. Вказувала на те, що оформити правовстановлюючі документи на спірний будинок не має можливості, оскільки на даний момент згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.05.1983 року власником неіснуючого саманного житлового будинку житловою площею 23,7 кв.м. по вул. Жасмінній, 35 в м.Чернівці значиться її батько [PERSON], який разом з іншими відповідачами відмовляється оформити їх право володіння на спірний будинок. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила припинити право власності на саманний житловий будинок літ. А площею 23,7 кв.м. по вул. Жасмінній, 35 в м.Чернівці, що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.05.1983 року у звязку з його знищенням; визнати за нею, [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним на 1/8 частини житлового будинку, господарських та побутових будівель і споруд, розташованих по вул. Жасмінній, 35 в м.Чернівці, а саме житлового будинку літ. А, загальною площею 125,40 кв.м. в тому числі житловою 73,30 кв.м., літньої кухні літ. Б, гаражу літ. Г, підвалу літ. ПР, навісу літ. Д, Е, вбиральні літ. В, криниці №1, огорожі №2-4, а за [PERSON] на 5/8 частин вказаного житлового будинку. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідачі та їх представники в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували проти задоволення позову, вказуючи на те, що внаслідок проведених ремонтних робіт, дозвіл на які було надано рішенням органу місцевого самоврядування, саманний будинок повністю знищений не був та його частина продовжує існувати у складі збудованого будинку, крім того впродовж 2012-2014 років було проведено додаткові ремонті роботи, внаслідок яких значно збільшилась вартість спірного нерухомого майна. Просили в задоволенні позову відмовити. Будучи допитаною в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні показала, що в 1991 році вона кілька місяців проживала в будинку по вул. Жасмінній,35 в м. Чернівці та на той час будинок вже був перебудований, при цьому їй відомо, що будівництво здійснювалось спільно [PERSON] та його покійною дружиною та вони постійно проживали у спірному будинку разом з дітьми. [PERSON], будучи допитаною в судовому засіданні в якості свідка, суду показала, що з родиною [PERSON] вона знайома з 1983 року, часто приходила до них у гості за адресою м.Чернівці, вул.. Жасмінна, 35. Новий будинок будувався спільно [PERSON] та його покійною дружиною, при цьому їй не відомо чи зносили старий будинок та чи був він знищений. На даний момент їй відомо, що позивач проживає в літній кухні за вказаною адресою, при цьому їх родина завжди була дружною, та поки діти не одружились вони всі разом жили у новому будинку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона в 1994 році вийшла заміж та почала спілкуватись з родиною [PERSON], яка завжди була дружньою, проте після смерті матері їх стосунки погіршились, а позивач певний період там не проживала. Станом на 1994 рік за вказаною адресою вже був збудований новий будинок. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що з родиною [PERSON] він знайомий з 1971 року та йому відомо, що спочатку за адресою м.Чернівці, вул. Жасмінна, 35 був саманний будинок сільського типу, це була маленька хатина з двома кімнатами і прибудованою кухнею на вулиці. В подальшому у 1990 році був збудований новий будинок, шляхом оббудування стін старого будинку, при цьому старий залишався цілим весь час будівництва нового, оскільки поки не було завершено усі необхідні роботи для вселення у новий будинок, сімя проживала у старому будинку, який в подальшому знесли. Новий будинок збудований з керамблоку та старі стіни із саману були знесені. Спочатку стосунки в родині [PERSON] були хороші та дружні, на даний момент погіршились, він бачив що за вказаною адресою викликали дільничного інспектора міліції. Новий будинок будувався всією родиною, їх спільними зусиллями та на спільні грошові кошти. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідків, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до змісту ст.ст. 55,124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 09.02.2001 року померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а/с 9). Відповідно до вимог ст.58 Конституції України та ст.5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. За загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце, а не на момент пред'явлення позову. Відповідно до п. 4. Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності Як вбачається з розяснень, які містяться в абз. 3 п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК ( 435-15 ), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР ( 1540-06 ) (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК ( 435-15 ) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. У відповідності до вимог ст.ст. 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Як вбачається з копій матеріалів спадкової справи №782/2001 щодо майна померлої 09.02.2001 року [PERSON], її спадкоємцями є чоловік [PERSON] та діти [PERSON], [PERSON] та Никифоряк (після одруження [PERSON]) [PERSON] (а/с 141 - 162). Також з матеріалів спадкової справи вбачається, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звертались в органи нотаріату щодо оформлення права на спадщину на належну спадкодавцю ? частки квартири [ADDRESS] та отримали відповідне свідоцтво про право на спадщину за законом, при цьому [PERSON] з заявою про прийняття спадщини після смерті матері не звертався. В подальшому, 08.09.2014 року [PERSON] звернулась в Першу Чернівецьку державну нотаріальну контору з заявою про дооформлення спадщини та вказувала, що її матері також належала частка у житловому будинку з господарськими спорудами по вул.. Жасмінній, 35 в м.Чернівці в якому вона проживала по день смерті (а/с 150 зворот). Постановою державного нотаріуса Першої Чернівецької державної нотаріальної контори від 17.11.2014 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами по вул. Жасмінній, 35 в м.Чернівці у звязку з тим, що нею не подано державній нотаріальній конторі правовстановлюючі документи на будинок чи його частки, які є необхідними для вчинення нотаріальної дії і вчинення нотаріальної дії без таких документів суперечить законодавству України (а/с 26). Згідно ст. 100 ЦК УРСР в редакції, що діяла до 1993 року, в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.05.1983 року, [PERSON] належить саманий житловий будинок житловою площею 23,70 кв.м. по вул. Жасмінній, 35 в м.Чернівці з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, а саме сарай літ.Б, вбиральня літ. В, гараж літ Г, погріб літ. ПГ, криниця літ. К, огорожа №1 (а/с 11). Право власності [PERSON] на вказаний житловий будинок та належні до нього господарські будівлі та споруди також підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а/с 68). Як вбачається з витягу з рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів від 21.02.1989 року №4543, [PERSON] дозволено ремонт житлового будинку з добудовою трьох житлових кімнат, коридору, комори, кухні з внутрішнім переплануванням по вул.. Жасмінній, 35 в м.Чернівці. З метою попередження самовільного будівництва зобовязано виконком Рад народних депутатів провести реєстрацію проектів на будівництво, добудову жилих будинків та контролювати дотримання громадянами проектної документації в процесі будівництва, зобовязано міськжитлоуправління проводити приймання до експлуатації індивідуальних жилих будинків з представником від управління головного архітектора міста (а/с 12). На виконання вказаного рішення 11.09.1989 року було погоджено відповідний проект на будівництво (а/с 18). Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу, 19.05.1972 року між [PERSON] та Гуска (після одруження) [PERSON] було укладено шлюб та в матеріалах справи відсутні відомості про його розірвання або визнання недійсним (а/с 145 зворот). Допитані в судовому засіданні свідки суду показали, що [PERSON] спільно із дружиною здійснювали будівництво нового цегляного будинку замість старого саманного, крім того на підтвердження даних обставин позивачем до позовної заяви додано копії накладних та квитанцій про купівлю будівельних матеріалів датованих 1989 роком, 1990 роком та 1992 роком (а/с 13-17). В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на положення п. 3.2 Інструкції «Про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна», затвердженої наказом Держбуду України №127 від 24.05.2001 року, відповідно до якого не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 5 серпня 1992 рок У відповідності до вимог ч. 1 ст. 58 та ч. 4 ст. 60 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, допитані в судовому засіданні свідки не надали чітких показів щодо моменту закінчення будівництва спірного житлового будинку та посилання представника позивача на підключення газового проводу до спірного будинку в січні 1992 року також не підтверджує повної готовності вказаного будинку станом на цю дату. Крім того, зі змісту рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів від 21.02.1989 року №4543 вбачається, що перебудований житловий будинок підлягав здачі в експлуатацію. Таким чином, на момент будівництва, підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог законодавства та прийняття будинку в експлуатацію, а виникнення права власності на житловий будинок не повязувалось із проведенням його реєстрації. Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б вказували на час остаточного закінчення будівництва спірного житлового будинку, а також здачі його в експлуатацію. Крім того, як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів щодо технічних характеристик спірного будинку, станом на 26.10.2006 року загальна площа спірного будинку становила 125, 40 кв.м., житлова 73,30 кв.м. та підсобна 52,10 кв.м., а відповідно до технічного паспорта на вказаний будинок, виготовленого 28.01.2015 року загальна площа будинку становить 123,70 кв.м., житлова 73,50 кв.м., а підсобна 50,20 кв.м. (а/с 24, 109). Як вбачається з висновку судової будівельно-технічної експертизи №15086 від 05.11.2015 року, при дослідженні будинку було встановлено наявність сучасного типу фундаменту, що не подібні тим, які влаштовувались до 1946 року, жодного підтвердження наявності саманних стін і наявність в стінах штучного керамічного каменю, проте рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів від 21.02.1989 року №4543 надано дозвіл лише на дозволено ремонт житлового будинку з добудовою трьох житлових кімнат, коридору, комори, кухні з внутрішнім переплануванням (а/с 185). У відповідності до ст. 105 ЦК УРСР громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо). Таким чином, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо технічних характеристик спірного будинку та їх відповідності погодженому 11.09.1989 року робочому проекту будівництва, оскільки після закінчення будівництва будинок в експлуатацію не здавався та не встановлено дотримання проектної документації в процесі будівництва, а тому відсутні підстави вважати, що [PERSON] набув право власності на спірний житловий будинок в результаті його перебудови та, що вказаний житловий будинок, з існуючими на момент розгляду справи технічними характеристиками, належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та померлій [PERSON] і їх частки у спільному майні рівні. Крім того, згідно з положеннями ст. ст. 548, 549, 554 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. В статті 553 ЦК УРСР зазначено, що спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Наведене також узгоджується з правовою позицією сформованою Верховним Судом України у постанові від 06.02.2013 року за наслідками розгляду справи №6-167цс12, що відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Проте матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження волевиявлення відповідачів на прийняття спадщини після смерті їх матері, до складу якої могла б входити частка спірного житлового будинку, при цьому [PERSON] з заявою про прийняття спадщини після смерті матері в органи нотаріату не звертався про що свідчать копії наявних у справі матеріалів спадкової справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] не доведений у звязку з чим в його задоволенні слід відмовити в повному обсязі, крім того законом не передбачено такого способу захисту порушених прав як припинення права власності. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed