Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

В січні 2014р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 4-10 т.1) до відповідачів: Київського міського голови (далі по тексту - відповідач 1), Заступника міського голови - секретаря Київської міської ради Гереги Г.Ф. (далі по тексту - відповідач 2), Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі по тексту - відповідач 3), треті особи: Державний реєстратор Відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Шевченківського району реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві (далі по тексту - третя особа 1), [PERSON] (далі по тексту - третя особа 2), в якому просив суд, з урахуванням поданої заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 95-101 т. 2): - визнати незаконним звільнення [PERSON] з роботи з посади директора Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально - побутового обслуговування»; - поновити [PERSON] на роботі на посаді директора Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально - побутового обслуговування»; - стягнути з Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально - побутового обслуговування» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16 січня 2014р. по дату винесення рішення суду по даній справі, з урахуванням індексу інфляції та моральну шкоду в розмірі 500000 грн.; - зобов'язати відповідача 1 винести розпорядження про поновлення на роботі на посаді директора Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально - побутового обслуговування»; - визнати незаконним (недійсним) розпорядження відповідача 1 (особи яка виконує його обов'язки) за № 2 від 16 січня 2014 р. «Про [PERSON]». Судом до участі у справі, в якості третьої особи було залучено Ритуальну службу спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально - побутового обслуговування» (далі по тексту - третя особа 3). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він працював на посаді директора третьої особи 3 з лютого 2011р. В подальшому його незаконно звільнили та призначили на зазначену посаду третю особу 2, але за рішенням суду позивача було поновлено на роботі, однак оспорюваним розпорядженням відповідача 1 за № 2 від 16 січня 2014р., на думку позивача, його повторно незаконно звільнили, при цьому не було враховано, що на час звільнення він був непрацездатним (перебував на лікарняному), а тому він вимушений був звернутись до суду з вказаними вимогами для захисту свого порушеного права. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, з урахуванням остаточної редакції уточненої позовної заяви, просив суд його задовольнити. В подальшому позивач клопотав перед судом про розгляд справи у його відсутність. Відповідачі 1-3, треті особи 1-3, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, в установленому законом порядку, відповідачем 3 були подані письмові заперечення на позов, при цьому в судовому засіданні 25 листопада 2015р. представник відповідача 3 заперечував проти задоволення позову, в подальшому представник до суду не з'явився, а третя особа 1 клопотала перед судом про розгляд справи у відсутність свого представника, решта учасників процесу поважність неявки своїх представників суду не повідомили. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача 2, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку він вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту порушених трудових прав працівника щодо накладення дисциплінарного стягнення та незаконного звільнення врегульовано нормами КЗпП України. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, розпорядженням відповідача 1 від 09 лютого 2011р. за № 29 позивача було призначено на посаду директора третьої особи 3. 08 квітня 2011р. між позивачем та відповідачем 3, в особі голови, було укладено контракт, відповідно до якого позивача було призначено на посаду директора третьої особи 3 з 14 лютого 2011 р. по 14 лютого 2012р. (п. 6.1 контракту). Відповідно до п. 4.5 зазначеного контракту передбачено, якщо сторони не ініціювали припинення контракту за два місяці до закінчення строку дії контракту, то він вважається продовженим на рівнозначний термін, визначений в контракті. Розпорядженням відповідача 1 за № 232 від 25 листопада 2011р. «Про директора ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» позивача було звільнено з роботи з посади директора третьої особи 3 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України та розірвано з ним контракт з 28 листопада 2011р. 31 липня 2012р. розпорядженням від 27 липня 2012р. за № 129 відповідач 1 призначив третю особо 2 на посаду директора третьої особи 3. 10 вересня 2012р. між відповідачем 3 та третьою особою 2 було укладено контракт, як з директором третьої особи 3. 02 жовтня 2012р. рішенням Куйбишевського районного суду м. Донецька у справі № 2/0531/2290/2012, яке набрало законної сили, позивача [PERSON] було поновлено на посаді директора третьої особи 3 з 28 листопада 2011р. (дати звільнення) по термін дії контракту з ним. 17 жовтня 2013р. розпорядженням № 170 відповідач 1 у зв'язку з поновленням судом позивача на роботі на посаді директора третьої особи 3 (п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України) звільнив з займаної посади директора третьої особи 3 - третю особу 2, а на його місце призначив позивача з 21 жовтня 2013р. в порядку виконання судового рішення. 02 грудня 2013р. рішенням Святошинського районного суду м. Києва у справі № 2/759/6687/13, задоволено позов [PERSON] до Заступника міського голови секретаря Київради Гереги Г.Ф., виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), за участю третіх осіб: Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» виконавчого органу Київради», [PERSON] про скасування розпорядження та поновлення на роботі. На підставі зазначеного рішення суду скасовано розпорядження Київського міського голови № 170 від 17 жовтня 2013р. «Про поновлення на роботі [PERSON] та звільнення [PERSON]»; визнано незаконним розірвання за розпорядженням Київського міського голови № 170 від 17 жовтня 2013р. укладеного між виконавчим органом Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією) та [PERSON] контракту від 10 вересня 2012р.; поновлено [PERSON] на роботі у Ритуальній службі спеціалізованому комунальному підприємстві «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» на посаді директора на умовах визначених контрактом від 10 вересня 2012р., укладеного виконавчим органом Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією) з [PERSON], а також допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі [PERSON] на посаді директора Ритуальній службі спеціалізованому комунальному підприємстві «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування». Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27 березня 2014р. у справі № №22-ц/796/3773/2014, зазначене вище рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 грудня 2013р. у справі № 2/759/6687/13 в частині скасування п. 1 розпорядження Київського міського голови № 170 від 17 жовтня 2013р. «Про поновлення на роботі [PERSON] та звільнення [PERSON]» - скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вимог в цій частині, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. 16 січня 2014р. розпорядженням відповідача 1 за № 2 «Про [PERSON]», (п. 1) позивача було поновлено на посаді директора третьої особи 3 з 28 листопада 2011р. на термін дії контракту, і звільнено позивача з посади директора третьої особи 3 у зв'язку з закінченням 14 лютого 2012р. терміну дії контракту, укладеного 08 квітня 2011р. (п. 8 ст. 36 КзпП України). 16 січня 2014р. розпорядженням відповідача 1 за № 3 «Про поновлення на роботі [PERSON]» третю особу 2 було поновлено на роботі на посаді директора третьої особи 3 та наказано приступити до виконання обов'язків з 17 січня 2014р., зазначене розпорядження прийняте на виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 грудня 2013р. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що вважає дію контракту, який з ним було укладено, як з директором третьої особи 3, продовженим в силу положень п. 4.5 зазначеного контракту, а тому розпорядження відповідача 1 за № 2, № 3 від 16 січня 2014р. - незаконними. Згідно з ч. 3 ст. 21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Відповідно до положень ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» за № 9 від 06 листопада 1992р., вирішуючи позови про поновлення на роботі, осіб, звільнених за п.8 ст.36 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. Оскільки на працівників, з якими укладено контракт, поширюється законодавство про працю, що регулює відносини по трудовому договору, за винятком, встановленим для цієї форми трудового договору, їх трудовий договір може бути припинено й з інших підстав, передбачених законодавством (статті 36, 39 - 41 КЗпП). Так, зі змісту вищенаведеного рішення Куйбишевського районного суду м. Донецька від 02 жовтня 2012р. у справі № 2/0531/2290/2012, яке набрало законної сили, позивача [PERSON] було поновлено на посаді директора третьої особи 3 з 28 листопада 2011р. (дати звільнення) по термін дії контракту з ним, при цьому зазначене рішення не містить висновків щодо фактичних меж терміну дії контракту із [PERSON], оскільки укладеним з позивачем контрактом від 08 квітня 2011р. визначено, що він діє до 14 лютого 2012р. (п. 6.1. контракту), а якщо сторони не ініціювали його припинення за два місяці до закінчення строку дії контракту, то він вважається продовженим на рівнозначний термін (п. 4.5 контракту). При цьому, судом встановлено, що положеннями контракту від 08 квітня 2011р., який було укладено з позивачем, не визначено умови щодо форми вираження ініціативи про припинення контракту, її змісту, порядку надання. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи обов'язковість рішень суду (ст. 129 Конституції України), контракт з позивачем діяв до 14 лютого 2012р. і без його продовження, а тому у суду відсутні правові підстави для визнання незаконним звільнення позивача з посади директора третьої особи 3; поновлення його на роботі на посаді директора третьої особи 3; зобов'язання відповідача 1 винести розпорядження про поновлення на роботі на посаді директора третьої особи і визнати незаконним розпорядження відповідача 1 за № 2 від 16 січня 2014 р. «Про [PERSON]». Доводи сторони позивача, що його було звільнено з порушенням трудового законодавство, а саме в період його тимчасової непрацездатності, судом оцінюються критично, враховуючи правові позиції викладені у справах №№ 6-127цс12, 6-156цс 12, виходячи з нормативного тлумачення пп. 4, 8 ст. 36, ч. 3 ст. 40, ч. 3 ст. 41, ст. ст. 40, 41 КЗпП України на правовідносини з припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом - п. 8 ст. 36 КЗпП України, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, ч. 3 ст. 40 КЗпП України не поширюється. Враховуючи положення ст. ст. 235, 237-1 КЗпП України, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16 січня 2014р. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 500000,0 грн.

Outcome: dismissed