Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-02 00:00:00

В червні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 16 жовтня 2009 року між нею та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім'ї. [INFO] року у них народилася дочка [PERSON] Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року шлюб між ними було розірвано. В період перебування сторін у шлюбу було придбано наступне майно: земельну ділянку площею 0,1200 га з кадастровим номером [NUMBER] з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, що розташовується на території Ревненської сільської ради Бориспільського району Київської області, автомобіль марки «Ford», номерний знак [NUMBER], 2010 року випуску, а також внесено грошові кошти у розмірі 284325 гривень згідно договору пайової участі в будівництві №05/60 від 25 лютого 2015 року. Дане майно було придбано [PERSON] разом з [PERSON] в період шлюбу, тому є спільним майном подружжя. Крім цього, позивач вказала на те, що [PERSON], [INFO], має ряд хвороб з приводу яких перебуває на диспансерному обліку у фахових лікарів. При цьому, від захворювання на грибкову алергію відсутнє лікування в Україні, зокрема необхідні методики та препарати, тому необхідне лікування дитина може отримати лише за кордоном. Тому позивач стверджує, що при визначенні способу поділу спільного майна подружжя мають бути враховані інтереси малолітньої дочки, зокрема здійснити поділ майна з відступленням від засад рівності часток. Тому [PERSON] просить визнати за нею право власності на 2/3 частини, а за [PERSON] на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,1200 га з кадастровим номером [NUMBER] з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, що розташовується на території Ревненської сільської ради Бориспільського району Київської області; визнати автомобіль марки «Ford», номерний знак [NUMBER], об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 2/3 частини, а за [PERSON] на 1/3 частину даного автомобіля; визнати спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти у розмірі 284325 гривень, сплачені на виконання договору пайової участі в будівництві №05/60 від 25 лютого 2015 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Євробуд», а також визнати за нею право власності на 2/3 частини сплачених грошових коштів та за [PERSON] - на 1/3 частину грошових коштів, стягнувши з [PERSON] на її користь грошові кошти у розмірі 189550 гривень. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала пред'явлений позову у повному обсязі та наполягала на його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позову з підстав його необґрунтованості та недоведеності, просив суд відмовити у його задоволенні. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з підстав викладених у письмових поясненнях (т.2 а.с.1-7). Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, суд встановив наступні обставини та дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що 16 жовтня 2009 року Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім'ї між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого повторно (т.1 а.с.9). Від цього шлюбу у них народилась дочка [PERSON], [INFO] (а.с.10). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року шлюб між сторонами було розірвано (т.1 а.с.11-12). В подальшому [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], внаслідок чого змінила своє прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]» (т.1 а.с.214). Під час перебування сторін у шлюбі, а саме 10 жовтня 2013 року [PERSON] придбала земельну ділянку площею 0,1200 га з кадастровим номером [NUMBER] з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, яка розташовується на території Ревненської сільської ради Бориспільського району Київської області. Вказана обставина підтверджується копією договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Кириленко Л.В., зареєстрованого в реєстрі №4266 (т.1 а.с.13-14), а також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності (т.1 а.с.15). За змістом договору купівлі-продажу цей договір укладений за згодою чоловіка покупця, тобто [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Встановлено, що зазначену земельну ділянку було придбано сторонами під час шлюбу. З огляду на це, даний об'єкт нерухомого майна є спільною сумісною власністю подружжя. Дана обставина сторонами не заперечувалась в ході судового розгляду. Тому, суд вважає, що за [PERSON] належить визнати право власності на ? частку в земельній ділянці площею 0,1200 га з кадастровим номером [NUMBER] з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, яка розташовується на території Ревненської сільської ради Бориспільського району Київської області. До вказаного висновку суд прийшов виходячи з того, що судом не встановлено підстав для відступлення від засад рівності часток щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності. З доводів [PERSON] вбачається, що підставою для відступлення від засад рівності часток подружжя є те, що на її утриманні перебуває малолітня дочка [PERSON], [INFO], яка має ряд хвороб з приводу яких перебуває на диспансерному обліку у фахових лікарів. При цьому, від захворювання на грибкову алергію в Україні відсутнє необхідне лікування, тому отримати необхідні методики та препарати дитина може тільки за кордоном. Згідно з довідки комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Дарницького району м. Києва встановлено, що [PERSON], [INFO] року, перебуває під спостереженням установи з дня народження. Дитина перебуває на диспансерному обліку з приводу атопічного дерматиту, полінозу, загального недорозвитку мовлення ІІІ рівня (т.1 а.с.62). Вказані діагнози також підтверджуються копією медичної картки (т.1 а.с.58,59). У зв'язку з цим [PERSON] змушена витрачати кошти на лікування дитини, зокрема 1170 гривень витрачено на оплату вартості послуг медичного центру «Алерголог» з визначення алергенів (т.1 а.с.60). У відповідності до ч.3 ст.70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Встановлено, що малолітня дочка [PERSON] проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні, що підтверджується довідкою про місце проживання та склад сім'ї від 24 березня 2017 року, наданої комунальним концерном «Центр комунального сервісу» Дарницького району м. Києва (т.1 а.с.56). На підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання малолітньої дочки [PERSON] у розмірі ? частини всіх видів його доходу, щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 березня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до 29 вересня 2029 року (т.1 а.с.11-12). Водночас, за змістом довідки комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Дарницького району м. Києва у відповідь на адвокатський запит представника відповідача, вбачається, що [PERSON], [INFO] року перебуває під спостереженням даної установи. Дійсно, протягом останнього року дитина відвідує лікаря-алерголога з приводу атопічного дерматиту, харчової алергії, хронічного алергічного риніту, полінозу, а також надглядається логопедом з приводу загального недорозвитку мовлення на ІІІ рівні. За наявною документацією (ф. 112) даних стосовно захворювань, які потребують лікування за кордоном немає (т.1 а.с.191). Ретельний аналіз зазначених письмових доказів не вказує про наявність підстав для збільшення частки позивача у спільному майні подружжя. Оскільки, позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що розмір аліментів, які відповідач сплачує на утримання їхньої спільної дитини, є недостатнім для забезпечення дочки належним лікуванням, а також для забезпечення необхідного рівня фізичного та духовного розвитку дитини. Крім цього, суд звертає увагу на ту обставину, що позивач не позбавлена можливості пред'явити до [PERSON] позов про збільшення розміру аліментів або про стягнення додаткових витрат, пов'язаних з лікуванням дочки. 02 жовтня 2010 року [PERSON] придбав автомобіль марки «Ford», модель «C-MAX», номерний знак [NUMBER], вартістю 141800 гривень. Вказана обставина підтверджується копією договору купівлі-продажу №101SP-746 від 02 жовтня 2010 року, копією накладної від 06 жовтня 2010 року, копіями квитанцій на оплату від 02 жовтня та 06 жовтня 2010 року (т.1 а.с.31-36, 37, 38). Вказаний автомобіль також було придбано [PERSON] у період перебування у шлюбі з позивачем. Незважаючи на це, [PERSON] не визнає автомобіль спільною сумісною власністю подружжя. Зокрема, з доводів відповідача даний автомобіль є його особистою приватною власністю. Оскільки був придбаний за рахунок особистих заощаджень до реєстрації шлюбу з позивачем у розмірі 23000 гривень, а також за рахунок грошових коштів у розмірі 130000 гривень, отриманих в якості подарунка від своїх батьків. Відповідно до положення п.1 та п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, а також майно, набуте нею, ним до шлюбу. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.23 постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. На переконання суду, довідки про заробітну плату [PERSON] за період з 12 листопада 2013 року по 07 лютого 2017 року на посаді начальника відділу ТОВ «ДЕК» у розмірі 87723 гривень 44 копійок, а також за період з 01 березня 2017 року по 31 серпня 2017 року на посаді провідного фахівця з інформаційної безпеки ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» у розмірі 158576 гривень 34 копійки (т.1 а.с.89,90) не є належними доказами на підтвердження тієї обставини, що спірний автомобіль був придбаний частково за рахунок особистих заощаджень [PERSON] Оскільки, вказані довідки вказують на розмір його заробітної плати, отриманої після придбання спірного автомобіля, який придбано у 2010 році. У відповідності до положення ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). З огляду на це, незважаючи на відсутність в матеріалах цивільної справи письмових доказів, які вказували на розмір доходу (заробітку) позивача. Вказана обставина не може свідчити про належність спірного автомобіля до об'єктів права особистої приватної власності відповідача по справі. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона з чоловіком мала намір подарувати синові [PERSON] автомобіль. В той час син проживав 11 місяців у шлюбі з позивачем. Фактично грошові кошти, які були ними подаровані, були подаровані з метою придбання автомобіля. Крім цього, син також надав 23000 гривень за рахунок особистих заощаджень. Свідок вказала на те, що квартира була придбана у 2015 році для неї та її чоловіка, проте оформили її на сина. Грошові кошти на придбання квартири були частково отримані в кредит у банку, а частково отримані в борг у матері позивача. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] надав покази аналогічні показам [PERSON] Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона особисто знайома з позивачем та відповідачем по справі. В розмові з [PERSON] свідку стало відомо, що її діти потребують грошових коштів на придбання автомобіля. У зв'язку з цим, свідок позичила 20000 гривень. При цьому, була написана розписка про отримання грошових коштів, які були повернуті свідку через рік. Вказані події відбувались приблизно у 2010-2011 роках. Розписка про отримання грошових коштів була написана від імені матері позивача. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона є матір'ю позивача. Підтвердила також те, що у 2010 році був придбаний автомобіль сторонами по справі, за придбання якого були витрачені «весільні» кошти. На весілля було подаровано 25000 гривень. Крім цього, у 2013 році свідок дала близько 3000 доларів США на придбання земельної ділянки, а також здійснювала погашення кредиту. Свідок підтвердила також те, що на придбання автомобіля грошові кошти були отримані в борг у її подруги. З метою придбання автомобіля вона з чоловіком також давали грошові кошти подружжю [PERSON] у розмірі 20000 гривень, вказані події відбувались у жовтні 2010 року. Аналізуючи покази допитаних у судовому засіданні свідків щодо підтвердження факту придбання автомобіля марки «Ford», модель «C-MAX», номерний знак [NUMBER], за рахунок особистих заощаджень відповідача та грошових коштів, отриманих у подарунок від його батьків, суд звертає увагу на положення ч.5 ст.719 ЦК України. Зокрема, договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Всупереч цьому, матеріали цивільної справи не містять будь-якого договору чи розписки, укладених у письмовій формі, на підтвердження отримання [PERSON] у дарунок від [PERSON] та [PERSON] грошових коштів у розмірі 130000 гривень. Крім цього, матеріали справи також не містять доказів на підтвердження тієї обставини, що [PERSON] передавала в борг грошові кошти [PERSON] та [PERSON] з метою придбання автомобіля. Зважаючи на вказані сумніви щодо походження грошових коштів, витрачених на придбання автомобіля, судом встановлено, що автомобіль придбано в період перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбу. При цьому, джерело походження грошових коштів, витрачених на його придбання достовірно не встановлено, оскільки кожен з допитаних свідків стверджує, що приймав участь у фінансування витрат на придбання автомобіля. За змістом ч.2, ч.4 та ч.5 ст.71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. При поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, застосуванню підлягають положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Зазначене у повній мірі узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові №6-2565цс16 від 18 січня 217 року. [PERSON] заявила вимогу про визнання за нею права власності на спірний автомобіль, а саме: на 2/3 частин, як на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя. Між тим зі змісту позовних вимог не вбачається згоди сторони на отримання компенсації вартості її частки у цьому майні, а також не надано належних та допустимих доказів щодо підтвердження вартості спірного автомобіля. Оскільки, посилання на роздруківку оголошень з мережі Інтернет з сайту www.auto.ria.com про продаж автомобілів цієї самої марки та року випуску (т.1 а.с.39-43), не є належним доказом підтвердження дійсної вартості автомобіля на час вирішення спору. За вказаних обставин, суд вважає неможливим вирішити спір щодо реального поділу автомобіля без згоди сторони на отримання грошової компенсації та попереднього внесення на депозитний рахунок суду вартості цієї частки, а також без встановлення дійсної вартості спірного автомобіля. Тому, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. З огляду на це, автомобіль марки «Ford», модель «C-MAX», номерний знак [NUMBER], належить визнати об'єктом спільного сумісного майна [PERSON] та [PERSON], а також визнати за позивачем право власності на ? частину вказаного автомобіля. Крім вищевказаного між сторонами по справі також існує спір щодо поділу пайового внеску за договором пайової участі у будівництві у розмірі 284325 гривень. Встановлено, що 25 лютого 2015 року між ТОВ «Євробуд» та [PERSON] був укладений договір пайової участі в будівництві №05/60 (т.1 а.с.44-51). За умовами якого, [PERSON] зобов'язався внести вклад, тобто грошові кошти в національній валюті, у розмірі 284325 гривень, та по завершенню будівництва об'єкту отримати свою долю в натурі у вигляді житлової квартири [ADDRESS] на 8-му поверсі, загальною площею 37,91 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] що [PERSON] трьома платежами: 25 лютого 2015 року у розмірі 171000 гривень, 02 березня 2015 року - 93500 гривень, 10 березня 2015 року - 19325 гривень був сплачений пайовий внесок у розмірі 284325 гривень, тобто у повному обсязі. Судом також встановлено, що 23 травня 2016 року [PERSON] уклав договір відступлення прав вимоги (цесії) з [PERSON], яким передав свої майнові права на квартиру [ADDRESS], на користь [PERSON] В подальшому, а саме 10 жовтня 2016 року житловий будинок за адресою: [ADDRESS] був зданий в експлуатацію (т.1 а.с.148,153,154-156,157-162). Так, з доводів позивача встановлено, що грошові кошти у розмірі 284325 гривень, які були внесені на проектування, будівництво та введення в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку за адресою: [ADDRESS], є спільними коштами подружжя, а тому підлягають поділу між сторонами по справі. Водночас, відповідач та третя особа стверджують, що для придбання вказаної квартири були використані грошові кошти у розмірі 176737 гривень 50 копійок, отримані від продажу гаражу та заощаджень з пенсії [PERSON] та [PERSON] у розмірі 133903 гривень 50 копійок, а також за рахунок кредитних коштів у розмірі 101587 гривень 50 копійок, отриманих [PERSON] в кредит в ПАТ «Креді Агріколь Банк», та 6000 гривень, отриманих у борг у матері позивача [PERSON] Тому відповідач та третя особа вказали, на те, що колишнє подружжя [PERSON] не має ніяких прав на грошові кошти у розмірі 284325 гривень, які були проінвестовані у квартиру. Проте суд не може погодитись з вказаними доводами відповідача та третьої особи з огляду на наступне. За змістом договорів купівлі-продажу нерухомого майна у 2015 році [PERSON] відчужила належне їй на праві приватної власності нерухоме майно, що розташовується в [ADDRESS], загальною вартістю 62563 гривень (т.1 а.с.181,182,183). В подальшому вказані грошові кошти були використані для сплати частини пайового внеску за договором. Крім цього, сторонами не заперечується та обставина, що [PERSON], матір'ю позивача, було надано 6000 гривень в рахунок сплати пайового внеску за договором пайової участі в будівництві. Інша частина грошових коштів за договором пайової участі в будівництві були сплачені батьками відповідача за рахунок грошових коштів, отриманих у кредит в ПАТ «Креді Агріколь Банк» та АТ «ОТП Банк», у розмірі 101587 гривень 50 копійок (т.1 а.с.103,104), а також від продажу гаражного боксу у розмірі 42834 гривень, згідно договору купівлі-продажу від 30 жовтня 2010 року (т.1 а.с.105). При цьому, судом критично сприймаються доводи [PERSON] стосовно того, що нею було внесено 176737 гривень 50 копійок в рахунок виконання зобов'язань за договором пайової участі у будівництві за рахунок особистих заощаджень з чоловіком, зокрема з пенсії на підтвердження чого надані довідки з Лівобережного об'єднаного УПФ України про розмір пенсії (т.1 а.с.92-101). Оскільки за змістом рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року [PERSON] просив суд зменшити розмір аліментів, які підлягають стягненню з нього на користь [PERSON] на утримання їхньої спільної дочки з ? частини його доходів до 1/8 частини, мотивуючи це тим, що на його утриманні перебувають непрацездатні батьки-інваліди, які отримують пенсію. За таких обставин, відповідач та третя особа намагаються ввести суд в оману, оскільки у випадку стягнення аліментів відповідач вказує на непрацездатність своїх батьків та необхідність надання їм матеріальної допомоги, а у випадку поділу майна подружжя - на матеріальну самостійність батьків та їхню фінансову допомогу у придбанні спірного майна. До того ж, згідно з висновку експерта ТОВ «Український центр судових експертиз» від 21 березня 2018 року щодо проведення почеркознавчого дослідження підпису на оригіналі квитанції про оплату ТОВ «Євробуд» пайового внеску встановлено, що підпис на квитанції про оплату від 25 лютого 2015 року на суму 171000 гривень виконаний саме [PERSON], тобто матір'ю позивача (т.1 а.с.240-245). За правилами ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи всі зібрані по справі докази в їх сукупності та аналізуючи доводи сторін, суд приходить до переконання, що грошові кошти за договором пайової участі у будівництві у розмірі 284325 гривень були сплачені в період перебування сторін у шлюбі. При цьому, при визначенні походження вказаних коштів суд вважає, що вказана грошова сума була сплачена як за рахунок грошових коштів позивача та її матері, так і за рахунок грошових коштів батьків відповідача, в якості допомоги синові [PERSON] Саме з цих міркувань грошові кошти у розмірі 284325 гривень є спільним майном подружжя та підлягають поділу між ними у рівних частках. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню понесені нею витрати на оплату судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 2335 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial