Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

В травні 2017р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПАТ «КБ «Експобанк», третя особи на стороні позивача: [PERSON], треті особи на стороні відповідача: ТОВ «ФК «Фінтайм Капітал», ТОВ «ФК «Фінактив», в якому просила суд: визнати недійсним договір кредитної ліїі № 11/USD - СК від 16 серпня 2007р. (далі по тексту - кредитний договір). Судом, на підставі ст. 55 ЦПК України було залучено правонаступника ПАТ «КБ «Експобанк» - ТОВ «ФК «Фінтайм Капітал». Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 16 серпня 2007р. між третьою особою [PERSON] та ПАТ «КБ «Експобанк» було укладено кредитний договір, відповідно до п. 1.1. якого банк відкрив позичальнику кредитну лінію та надав кредит у межах суми (ліміту) кредитної лінії, що становить 300000,0 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом - 12,5 % річних та кінцевим терміном повернення кредиту 15 серпня 2014р. В подальшому між сторонами по кредитного договору укладались додаткової угоди, за якими була збільшена сума за кредитом до 600000,0 дол. США та відсотки за користування кредитом до 17,5 % річних. В забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором між позивачкою та ПАТ «КБ «Експобанк» було укладено договір іпотеки нерухомого майна та договір поруки. На думку сторони позивача, укладений між [PERSON] та ПАТ «КБ «Експобанк» кредитний договір, не відповідають положенням ст. 203 ЦК України, ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», положенням Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління НБУ від 10 травня 2007р. № 168, і тому позивачка просила визнати недійсним зазначений правочин В судовому засіданні позивачка та її представники заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просили суд позов задовольнити, наголошуючи, що подана стороною відповідача, заява про застосування строків позовної давності є безпідставною та необґрунтованою, оскільки про порушене право позивачка дізналась лише після звернення до фахівців у галузі права, а відповідний строк початку перебігу строку позовної давності слід обраховувати з 16 серпня 2014р. Також в судовому засіданні представники позивачки звертали увагу суду, що в обґрунтування заявлених вимог стороною позивача, в якості письмового доказу надано висновок експерта за результатами економічного дослідження від 07 квітня 2017р. за № 2188. В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив, подавши до суду письмові пояснення, заперечення на позов, в порядку ст. ст. 27, 31 ЦПК України, в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017р., та заяву про застосування строків позовної давності, наголошуючи, що у зазначений спосіб сторона позивача та третя особа [PERSON] намагаються уникнути відповідальності щодо виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 вересня 2010р. по цивільній справі № 2-3451/10 про стягнення з них, як боржника та поручителя суми заборгованості за кредитним договором, просив суд позов залишити без задоволення. Треті особи, як на стороні позивача, так і на стороні відповідача, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, в судові засідання не з'являлись поважності причин не повідомили, пояснення на позов не подавались. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 16 серпня 2007р. між [PERSON] та ТОВ «КБ «Експобанк», яке змінило свою організаційну - правову форму на ПАТ «КБ «Експобанк» (правонаступником якого є відповідач) було укладено кредитний договір, відповідно до п. 1.1. якого банк відкрив позичальнику кредитну лінію та надав кредит у межах суми (ліміту) кредитної лінії, що становить 300000,0 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом - 12,5 % річних та кінцевим терміном повернення кредиту 15 серпня 2014р. Судом встановлено, що 16 серпня 2007р., 05, 24 березня, 22 квітня, 11 серпня, 10 жовтня 2008р. між позичальником та кредитором були укладені додаткові угоди №№ 1-6 до кредитного договору, за якими за якими була збільшена сума за кредитом до 600000,0 дол. США та відсотки за користування кредитом до 17,5 % річних. В забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором між позивачкою та ТОВ «КБ «Експобанк» було укладено договір іпотеки нерухомого майна та договір поруки. Судом встановлено, що при укладанні оспорюваних правочинів, відповідач (банк) ознайомив позичальника (третю особу на стороні позивача) з усіма умовами надання кредиту, про що свідчить відповідний підпис останнього на кредитному договорі, а в силу положень п. 7.7 кредитного договору позичальник визнав, що умови кредитного договору для нього є придатними та не є невигідними. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка наголошувала, що укладений кредитний договір слід визнати недійсним з підстав його невідповідності ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», положенням Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління НБУ від 10 травня 2007р. № 168, оскільки всупереч нормам ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» банк не надав позивачу в письмовій формі повної інформації про умови кредитування та про орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору; до спірного договору банк включив положення, що є несправедливими, оскільки вони містять умови про зміни у витратах; ураховуючи додаткові нарахування; графік погашення кредиту позичальнику не видавався, що є підставою для визнання спірного правочину недійсним. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. За положеннями ст. ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Так, судом встановлено, що оспорюваний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальник на момент укладення зазначеного вище правочину не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. В судовому засіданні представники позивачки не могли пояснити суду, яким чином позичальник виконував тривалий час зобов'язання за кредитним договором, якщо йому не були відомі умови та порядок погашення заборгованості за кредитом. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011р. № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за надання кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи правові позиції висловлені Верховним Судом України в постановах по справам №№ 6-1341цс15, 6-1746цс16, враховуючи ст. ст. 257, 267 ЦК України, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню. Твердження сторони позивача, що про порушене право сторона дізналась лише в 2014р. спростовуються матеріалами справи та наявними судовими рішеннями (а.с. 68, 138-148). Також, судом критично оцінюється наданий в якості письмового доказу висновок експерта за результатами економічного дослідження за № 2188 від 07 квітня 2017р., оскільки як встановлено судом при проведенні даного економічного дослідження стороною позивача вибірково були надані документи для його проведення.

Outcome: dismissed