Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

В травні 2016 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до територіальної громади в особі Крутівської сільської ради про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по вул.8 Березня, 11 в с.Поляна, Ніжинського району Чернігівської області, за набувальною давністю. Свої позовні вимоги мотивували тим, що у вересні 2000 року вони сплатили [PERSON] кошти за будинок та переїхали на постійне місце проживання до спірного будинку. Зазначають, що за власні кошти зробили ремонт будинку, облаштували грубу для опалення, замінили електропроводку, встановили огорожу та ворота, провели газ до будинку. Також позивачі утримують спірний будинок, сплачують за комунальні послуги. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з даним рішенням [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просили скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтується на припущеннях внаслідок надуманого та вільного тлумачення судом норм матеріального права щодо прийняття спадщини та набуття права власності. Апелянти зазначають, що у їх спільному користуванні з вересня 2000 року знаходиться житловий будинок з господарськими спорудами, за яким вони доглядають, ремонтують, дбають та вважають, що набули права власності на спірний житловий будинок, оскільки добросовісно заволоділи чужим нерухомим майном і продовжують відкрито та безперервно володіти ним більше 15 років, власними силами утримують спірне домоволодіння в цілому. Апелянти вважають, що дане володіння є безтитульним, ні за ким не зареєстрованим, забудовник майна померла у жовтні 1999 року, а її єдиний спадкоємець за заповітом не бажає приймати та оформляти спадщину, оскільки відсутні документи на дане майно. На момент звернення до суду спірна нерухомість нікому не належить і відумерлою не визнавалась. [PERSON] та [PERSON] зазначають, що суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи та помилково прийшов до висновку, що ними отримано спірне нерухоме майно по договірним зобовязанням між ними та третьою особою [PERSON], що виключає можливість набуття ними права власності на це майно за набувальною давністю. Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянтів, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення. Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що забудовником спірного будинку була [PERSON], яка станом на 15 квітня 1991 року у ньому проживала та була зареєстрована, як голова двору, тип двору - робітничий, право власності на даний будинок не зареєстроване. Суд зазначив, що позивачами не надані докази щодо виділення земельної ділянки під забудову вищезазначеного будинку та її правового статусу, щодо забудовника будинку із зазначенням часу завершення будівництва, щодо господарських будівель та споруд, які відносяться до даного будинку, правомірності їх створення та віднесення до майна [PERSON], видачі сільською радою довідки про належність даного будинку на праві власності, внесення сільською радою записів про право власності на даний будинок за громадянами у погосподарську книгу ради, про віднесення будинку до безхазяйної речі. Підстав для віднесення вищезазначеного будинку до спадщини [PERSON] в судовому засіданні не встановлені, при цьому суд врахував, що згідно ст.376 ЦК України право власності за набувальною давністю на об'єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом. Також суд зазначив, що позивачами не надані докази на підтвердження віднесення [PERSON] до спадкоємців та прийняття ним її спадщини у встановленому порядку, що в свою чергу ставить під сумнів правомірність договірних відносин між позивачами та [PERSON] щодо користування вищезазначеним будинком. З таким висновком не погоджується колегія суддів апеляційного суду враховуючи наступне. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до розяснень, викладених в п.13 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади, тобто орган місцевого самоврядування. Відповідно до ст.344 ЦК України обставинами, які мають значення для правильного вирішення справи і які повинен довести саме позивач (статті 10,60 ЦПК України), є: законний обєкт володіння; добросовісність та безтитульність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (строк володіння); відсутність інших осіб, які претендують на це майно. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] та [PERSON] проживають з 01 вересня 2000 року по даний час в с.Поляна, вул.8-го березня, 11 Ніжинського району. Протягом всього часу проживання доглядали за домоволодінням, розташованим за вищезазначеною адресою, здійснювали поточний ремонт будівель, обробляли земельну ділянку, сплачували земельний податок та інші платежі, встановлені по сільській раді (а.с.6). З довідки виконавчого комітету Крутівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області від 26 березня 2015 року вбачається, що [PERSON] відповідно до запису земельно-кадастрової книги Крутівської сільської ради користується земельними ділянками загальною площею 0,33 га, які розташовані в с.Поляна, вул.8-го березня,11 (а.с.7). Згідно довідки Крутівської сільської ради від 08 лютого 2016 року [PERSON] дійсно сплачував всі платежі до бюджету сільської ради щорічно (а.с8). В довідках від 01 лютого 2016 року Крутівської сільської ради зазначено, що відповідно до погосподарської книги забудовником будинку №11 по вул.8 березня в с.Поляна Ніжинського району Чернігівської області, що належить покійній [PERSON] являється [PERSON] (а.с.9) та станом на 15 квітня 1991 року в даному домоволодінні вона була зареєстрована як голова двору сама (а.с.10). Також вбачається, що в відділі РАЦС Ніжинського міськрайонного управління юстиції наявний актовий запис про смерть №33 від 20 жовтня 1999 року на [PERSON] (а.с.12). Згідно інформації наданої Другою чернігівською державною нотаріальною конторою, Державним нотаріальним архівом Чернігівської області вбачається, що спадкова справа до майна [PERSON], яка померла 20 жовтня 1999 року не заводилась (а.с.58, 59, 61). КП «Ніжинське МБТІ» повідомило, що за обліком бюро технічної інвентаризації станом на 31 грудня 2012 року житловий будинок №11 по вул.8 березня в с.Поляна Ніжинського району не зареєстровано (а.с.61-а). Відносини, повязані з набуттям права власності на безхазяйну річ, регулюються ст.335 ЦК України. Водночас нормами зазначеної статті передбачена можливість набуття у власність за набувальною давністю лише безхазяйних рухомих речей. Так, відповідно до ч.3 ст.335 ЦК України безхазяйні рухомі речі можуть набуватися у власність за набувальною давністю, крім випадків, установлених статтями 336, 338, 341 і 343 зазначеного Кодексу. Частиною 2 ст.335 ЦК України встановлено спеціальний порядок набуття у власність безхазяйних нерухомих речей. Згідно із зазначеною нормою безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність. Вказівка у нормі ч.1 ст.344 ЦК на добросовісне заволодіння чужим майном має тлумачитися так, що фактичний володілець сприймає майно як чуже, не своє, оскільки власник майна не може бути установлений, невідомий, помер тощо. У розумінні ст.344 ЦК володілець має бути визнаний таким, що добросовісно заволодів майном, якщо не буде доведено, що він, набуваючи майно у володіння, знав або повинен був знати про незаконність такого набуття. Особу, яка заволоділа майном, слід вважати добросовісною, якщо на момент заволодіння майном вона мала всі підстави вважати, що законний власник у майна відсутній, або якщо власник у майна є, то він втратив інтерес до цього майна. Добросовісність володільця такого майна у даному випадку обумовлена відсутністю власника взагалі, або будь-яких претензій з боку попереднього його володільця. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. При відсутності спадкоємців у померлих власників спірного майна, судам необхідно зясовувати питання чи не визнавалась спадщина відумерлою у встановленому законом порядку. Спадщина після смерті [PERSON] відумерлою не визнавалась. Загалом суд першої інстанції зробив вірний висновок, що фактично третя особа [PERSON] та позивачі по справі не могли укласти договір найму, [PERSON] не підтвердив, що він є спадкоємцем, однак, не може бути правильним висновок суду, що позивачі не набули права власності з підстав певного титулу найму. Документи про реєстрацію на дане домоволодіння, в т.ч. про наявність певних прибудинкових господарських будівель та споруд взагалі були відсутні, право власності не зареєстроване ні за ким. У п.9 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» розяснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Отже, позивачами доведено та надано належні докази того, що вони добросовісно заселилися у спірний будинок, не приховували факт знаходження цього майна, робили ремонт, заключали договори та протягом всього часу (з 2000 року) безперервно володіли даним домоволодінням. Доказами користування майном, як власністю в даній справі є сплата позивачами податку та обовязкових платежів, які повинен сплачувати власник майна (а.с.23-25), укладення договорів про надання послуг з газопостачання населенню, у листопаді 2004 року будинок був газифікований (а.с.14, 20), договору про користування електроенергією (а.с.16, 22). Виготовлена на замовлення позивачів технічна документація на спірний будинок (а.с. 28-31), звіт про оцінку майна (а.с.32-42) дозволяє визначити технічні характеристики будинку та перелік господарських будівель і споруд, їх вартість, що визначає обсяг права власності позивачів на садибу. Так згідно технічного паспорту на садибний житловий будинок №11 по вул. 8 Березня в с. Поляна до складу домоволодіння входять: житловий будинок, загальною площею 46,6 кв.м літ А; прибудова літ. а; ганок - літ. а1; погріб літ. П; сарай - літ. Б,В,Г,Д; навіс літ. Н; вбиральня літ. У; колодязь літ. К; огорожа - №1,2; Згідно пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності ЦК України. Таким чином, граничний час, з якого потрібно починати відлік набувальної давності на чуже майно 01 січня 2001 року. Якщо строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк після 01 січня 2001 року. Якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то у строк набувальної давності цей період зараховується повністю. Отже, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] проживають з 01 вересня 2000 року по даний час в с. Поляна, вул.8-го березня, 11 Ніжинського району, строк набувальної давності у них починається з 01 січня 2001 року. Тобто з 01 січня 2016 року у позивачів є право на звернення до суду про визнання права власності на домоволодіння за набувальною давністю. Проте, суд першої інстанції на вказані обставини увагу не звернув та прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Доводи апелянтів про те, що незважаючи на визнання відповідачем позову, суд в порушення норм ст.174 ЦПК України ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову підлягають відхиленню, оскільки суд приймає визнання позову відповідачем за наявності для того законних підстав. За таких обставин апеляційна скарга [PERSON] та [PERSON] підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати як таке, що ухвалене з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, з ухваленням нового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved