Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

в січні 2019 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , Голосіївського управління Головного управління Національної поліції в м. Києві, в якому просили суд зобов`язати відповідачів [PERSON] , [PERSON] допустити позивачів та всіх членів їх сім`ї до квартири [ADDRESS] та забезпечити реалізацію позивачами житлових прав, відповідно до договору оренди (найму) нерухомого майна від 13.10.2016 року; стягнути солідарно із відповідачів на користь позивача [PERSON] гривневий еквівалент у розмірі 300 доларів США на день прийняття рішення, та 1000,00 грн.; зобов`язати відповідачів [PERSON] , [PERSON] повернути позивачу [PERSON] шафу-купе розміром 160*60 см, з двома дзеркальними дверима, кольору дуб молочний; стягнути солідарно із відповідачів [PERSON] , [PERSON] , Голосіївського управління Головного управління Національної поліції в м. Києві моральну шкоду в сумі 72465,00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що з 13.10.2016 року позивачі розпочали орендувати квартиру [ADDRESS] на підставі договору оренди, укладеного із [PERSON] . В цій же квартирі із 05.03.2018 року розпочала проживати донька позивачів [PERSON] . Орендна плата сплачувалась позивачами своєчасно. На початку серпня 2018 року [PERSON] попередив [PERSON] через [PERSON] , що ймовірно їх сім`я переїжджатиме до іншого місця проживання і вересень місяць поточного року буде останнім місяцем користування квартирою. Після попередження відповідачів про ймовірне закінчення строку оренди квартири, спір між сторонами загострився. Зокрема, конфлікт був пов`язаний також із тим, що в травні-червні 2018 року постачальник гарячої води в рахунках вказував на наявність заборгованості із наданих послуг. Позивач [PERSON] спочатку вказував на те, що власними силами вирішить питання щодо заборгованості. Однак, під тиском орендодавця, [PERSON] було передано 300,00 доларів США власникам житла для вирішення питання з усунення помилки. Однак, відповідачі звинуватили позивачів у створенні боргу, та повторно домовитись про вирішення питання не вдалось, при цьому зазначені кошти залишились у відповідачів. 31.08.2018 року до квартири без попередження вдерлись власники квартири, та інші особи, які в ультимативній формі наказали позивачам залишити квартиру. Побоюючись за життя родини, [PERSON] викликав поліцію та вказав особам, які знаходились в квартирі, що ними вчиняється правопорушення. Приїхавши до квартири, співробітники поліції, вивчивши надані сторонами документи та встановивши обставини подій, вказали позивачам на те, що вони в квартирі знаходяться незаконно та вказали на необхідність залишення квартири всім орендарям. В цей день, позивачі частково забрали свої речі із квартири та виїхали, однак, в квартирі залишились речі, належні позивачам, зокрема, шафа-купе розміром 160*60 см, з двома дзеркальними дверима, кольору дуб молочний. Наступного дня, сварки між сторонами продовжились та позивачі без розбору зібрали речі відповідачів та викинули їх за вхідні двері. Крім того, застосувавши шантаж зять [PERSON] силою забрав 1000,00 грн. нібито на ремонт сантехніки та заправку власного автомобіля, пригрозивши позивачу, що не віддасть деякі дорогі речі, вартість яких у багато разів перевищувала суму, які він вимагав. Під тиском відповідачів, позивачі виїхали із квартири. Останні, вказують, що при діючому договорі оренди позивачі з вини відповідачів позбавлені можливості користуватись квартирою, в зв`язку із чим вимушені звернутися до суду за захистом своїх прав із даним позовом. Крім того, позивачам внаслідок неправомірних дій відповідачів та незаконного виселення із квартири було завдано моральної шкоди, яка полягала у втраті нормальних життєвих зв`язків та необхідності докладання додаткових зусиль для організації належного життя позивачів, а тому позивачі вважають, що наявні підстави для стягнення із відповідачів на їх користь моральної шкоди, яка ними оцінена в розмірі 72465,00 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шкірая М.І. від 06.02.2019 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 12.09.2019 року до суду від представника відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просить в задоволенні позову відмовити, посилаючись на його повну необґрунтованість та безпідставність. Так, 13.10.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди квартири. 01.08.2018 року орендодавцю стало відомо про наявність заборгованості перед ПАТ «Київенерго» по сплаті за послуги з централізованого постачання гарячої води в сумі 7388,88 грн. 01.08.2019 року [PERSON] було підписано зобов`яання до 01.09.2018 року вирішити питання щодо наявної заборгованості, або ж відшкодувати орендодавцю цю суму. 31.08.2018 року відповідачі прийшли до квартири та дізнались, що питання в частині заборгованості вирішено не було. Зважаючи на те, що строк дії договору закінчився, та необхідність використання квартири для власних потреб, відповідачі підняли питання щодо виселення позивачів із квартири, на що, останні, відреагували негативно, хоча раніше попереджали про намір переїзду. Позивачі вимагали повернення 300,00 доларів США, які, за їх словами, вони віддали [PERSON] , як завдаток на відшкодування заборгованості за комунальні послуги, а також ними було викликано поліцію. Прибувши на місце, працівники поліції відібрали пояснення у сторін. 01.09.2018 року позивачі виселились, забравши усі свої речі. Відповідачем вказувалось про те, що строк дії договору закінчився 13.10.2017 року, відповідачам вказана квартира на праві власності не належить, відповідачі не бажали продовження строку дії договору, а тому вимоги позивачів про зобов`язання допустити їх до квартири є безпідставними. Крім того, доводи про отримання відповідачем 300,00 доларів США, вимагання та отримання зятем відповідача 1000,00 грн., та те, що в квартирі залишилась шафа, яка належить позивачам, останніми, не доведено, а відтак є також безпідставними. Крім того, завдання моральної шкоди позивачам також належними доказами не підтверджено, відсутні причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідачів та завданою шкодою, а тому вимоги позову в цій частині є також безпідставними. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 31.10.2019 року, було замінено Голосіївське УП ГУНП у м. Києві на Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції України в якості відповідача у даній справі. В зв`язку зі звільненням судді [PERSON] , на підставі розпорядження керівника апарату суду № 399 від 03.06.2020 року, справу було повторно автоматично розподілено та визначено головуючого суддю [PERSON] . Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24.06.2020 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась. В матеріалах справи міститься письмова заява про розгляд справи без її участі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вказавши на їх безпідставність. Відповідач Управління патрульної поліції у м Києві Департаменту патрульної поліції України в судове засідання явку свого представника не забезпечив. Про розгляд справи повідомлявся належним чином. З будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відзив на позов до суду не надходив. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за наведеної явки сторін. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Так, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Положеннями ч. 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 13.10.2016 року між [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендатор) було укладено договір оренди нерухомого майна, предметом якого була тимчасова здача в оренду на платній основі, належного [PERSON] майна, а саме: квартири [ADDRESS] . Відповідно до умов договору, сторони узгодили те, що оплата комунальних послуг по квартирі буде здійснюватись орендатором, та, остання, не входить до складу орендної плати. Сторони визначили строк дії договору до 13.10.2016 року. Відповідно до п. 4.4 договору, порушення орендатором умов п.п.2.2.1, 2.2.2, 3.2, 6.2, 6.3 договору є підставою для його одностороннього розірвання за ініціативою орендодавця зі скороченням строків повідомлення про це орендатора за 14 днів до орієнтовної дати розірвання договору. 13.10.2016 року між сторонами було підписано акт прийому-передачі об`єкта нерухомості. Відповідно до записів про розрахунки по орендній платі та інших платежах, який є додатком до договору від 13.10.2016 року, було встановлено, що остання оплата орендної плати до серпня 2018 року, - відбулась 02.07.2018 року. 01.06.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, після реєстрації якого прізвище дружині було присвоєно [PERSON] . [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] . Стороною позивачів зазначається про те, що у вказаній квартирі після реєстрації шлюбу почали проживати [PERSON] , як орендатор, а також її чоловік та дитина, однак, доказів того, що орендодавцем була надана згода на проживання в квартирі членів сім`ї орендаря матеріали справи не містять, та стороною позивача суду надано не було. Крім того, встановлено, що станом на 01.08.2018 року, відповідно до рахунку-повідомлення, за адресою: [ADDRESS] за постачання гарячої води була наявна заборгованість в сумі 7388,88 грн., та [PERSON] було власноруч написано зобов`язання, яке було надано суду стороною відповідачів, - про те, що ним до 01.09.2018 року буде вирішено питання щодо вказаної заборгованості, та в разі якщо ця сума не буде підтверджена як погашена, [PERSON] зобов`язався відшкодувати її господарю квартири. Стороною позивача вказується на те, що ним було передано відповідачам суму коштів в розмірі 300,00 доларів США, однак, ці доводи достатніми доказами не підтверджено, оскільки, запис внизу особисто написаного зобов`язання не свідчить про фактичне отримання саме відповідачами вказаної суми. Крім того, позивачами в ході розгляду справи не доведено факт вимагання від позивача коштів в сумі 1000,00 грн., а також їх фактичне отримання, зокрема, родичами відповідачів, як і не доведено факт неправомірності дій працівників поліції в ситуації, яка склалась між сторонами. В обґрунтування позову стороною позивачів вказується про те, що при діючому договорі оренди позивачі з вини відповідачів позбавлені можливості користуватись квартирою, а відтак наявні підстави для зобов`язання відповідачів допустити позивачів до квартири для реалізації їх житлових прав за договором оренди, а також стягнення на їх користь отриманих відповідачами коштів. Стороною відповідачів в обґрунтування заперечень на позов, зокрема, вказувалось про те, що строк дії договору сплинув, позивачі мали заборгованість по оплаті за житлово-комунальні послуги, а відтак були наявні законні підстави для їх виселення із квартири, яка на праві власності не належить позивачам. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Згідно із ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 810 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 820 Цивільного кодексу України, розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця. Поняття короткострокового найму визначено положенням ч. 2 ст. 821 Цивільного кодексу України, відповідно до якої договір найму житла, укладений на строк до одного року, є короткостроковим. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. При цьому, відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до підходу, зазначеного в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з вимогами п. 1- 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що у позивачів виникла заборгованість зі сплати послуг за житлово-комунальні послуги, які відповідно до умов договору, має нести орендар, та позивач [PERSON] зобов`язався врегулювати питання в частині заборгованості до 01.09.2018 року або компенсувати борг орендодавцю. Крім того, стороною позивачів вказувалось на те, що вони на початку серпні 2018 року повідомляли відповідачів, що мають намір переїхати до іншого житла, а відтак відповідачі правомірно очікували, що до 01.09.2018 року квартиру позивачами буде звільнено. В ході розгляду справи стороною позивачів не надано суду доказів на підтвердження того, що ними вживались заходи щодо врегулювання питання в частині розміру заборгованості, як і не надано доказів сплати цієї суми. Окремо варто відзначити те, що в ході розгляду справи, всупереч вимог ст.ст. 76-80, 81 ЦПК України, стороною позивачів не надано суду доказів, які б вказували на наявність законних підстав для допуску відповідачів до квартири на підставі, укладеного між сторонами договору оренди, строк дії якого закінчився, як і не надано доказів отримання відповідачами коштів в сумі 300,00 доларів США та 1000,00 грн., а також фактичної наявності в квартирі речей, зокрема, шафи-купе, яка належить позивачам та незаконно перебуває у володінні відповідачів. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позовні вимоги в частині зобов`язання відповідачів вчинити дії за договором оренди, стягнення коштів та повернення шафи-купе, в ході розгляду справи не знайшли свого об`єктивного підтвердження, та фактично ці доводи стороною відповідачів спростовані, а відтак суд вважає, що в задоволені позову в цій частині слід відмовити. В частині позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно з ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі, неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. В пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова) роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до норм цивільного процесуального законодавства та роз`яснень, що містяться в п. 5 Постанови, при вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди в судовому засіданні має бути з`ясовано, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіянні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Аналізуючи викладені обставини справи та вищезазначені норми права, суд вважає, що стороною позивачів в ході розгляду справи не доведено, що дії відповідачів були неправомірними та призвели до негативних наслідків, в зв`язку з чим позивачам було завдано моральних страждань Суду не було надано доказів того, що саме внаслідок дій відповідачів, позивачі зазнали моральних втрат, на які вони посилаються як на підставу для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивачів не доведено, а судом в ході розгляду справи не встановлено винність дій відповідачів, та причинно-наслідковий зв`язок між цими діями та завданням позивачам моральної шкоди, суд вважає, що правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачам за рахунок відповідачів відсутні, а відтак в задоволенні цієї позовної вимоги слід також відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачами по фактично понесеним. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed