Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-14 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 21.11.2018 р. надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку, в якій Позивач просить суд: визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], та зобов'язати Володарську селищну раду Київської області зняти його з реєстраційного обліку за цією адресою. На обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач у позовній заяві зазначив, що він є співвласником квартири [ADDRESS] за зазначеною адресою, в якій зареєстрований, але фактично не проживає Відповідач по справі - [PERSON] з 2012 року до тепер. Відповідач не є співвласником цієї квартири, участі в її утриманні не бере, знятися з реєстраційного обліку самостійно не може, оскільки постійно проживає в іншій країні, чим перешкоджає Позивачеві, як власнику квартири, користуватися та розпоряджатися належним майном. Ухвалою суду від 29.11.2018 р. відкрито провадження в справі, встановлено строк для подання відзиву і пояснень третіх осіб, призначено підготовче судове засідання на 15.01.2019 р. У підготовче судове засідання 15.01.2019 р. Позивач та його представник, яка є одночасно Третьою особою в справі, [PERSON] не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені (а.с. 34, 36); Позивач 15.01.2019 р. подав заяву з проханням проводити розгляд справи без його участі (а.с. 47). Відповідач у підготовче судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся в порядку частин сьомої, восьмої статті 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) шляхом направлення судової повістки (а.с. 30) за зареєстрованою адресою місця проживання по [ADDRESS] (а.с. 24), повістка повернулася без вручення з відміткою «за зазначеною адресою не проживає» (а.с. 35), а також шляхом розміщення оголошення про виклик Відповідача до суду на офіційному веб-сайті судової влади України в мережі Інтернет (а.с. 32-33). До суду 29.12.2018 р. засобами електронної пошти від Відповідача надійшла заява про визнання позовних вимог, в якій він просив розгляд справи проводити без його участі, оскільки фактично проживає в [ADDRESS] тому прибути у судове засідання не має можливості. Разом з тим, позовні вимоги визнає у повному обсязі, проти задоволення позову не заперечує, просить визнати його таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням та зняти його з реєстраційного обліку (а.с. 39). Третя особа [PERSON] у підготовче судове засідання також не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена (а.с. 37); до суду 11.01.2019 р. подала письмові пояснення про те, що вона 29.08.2008 р. зареєструвала шлюб з Відповідачем і проживала разом з ним до 06.02.2012 р., від цього шлюбу у них є спільна дитина - [PERSON], [INFO], яка проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Рішенням Володарського районного суду Київської області від 22.02.2013 р. шлюб між ними було розірвано. Відповідач не є власником спірної квартири, не проживає у цьому житлі з 2012 року, участі в утриманні цієї квартири не бере, знятися з реєстраційного обліку не може, оскільки постійно проживає в Грузії, чим перешкоджає власникам користуватися і розпоряджатися належним майном (а.с. 41). За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності; якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (частина третя статті 211 ЦПК України); у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України). Відповідно до частини четвертої статті 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться за статтею 206 ЦПК України. Згідно з частинами першою, четвертою статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві; у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За роз'ясненнями Верховного Суду України, викладеними у пункті 24 Постанови Пленуму від 12.06.2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пункті 11 Постанови Пленуму від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом; визнання відповідачем позову має бути безумовним, не суперечити закону й не порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), у такому разі суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для прийняття визнання Відповідачем позову та задоволення позову, суд, ознайомившись з матеріалами справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, виходить з такого. З наявних матеріалів справи судом встановлено, що Позивач - [PERSON] та члени його сім'ї [PERSON], [PERSON], [PERSON] є співвласниками в рівних долях квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (спірне житлове приміщення), що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням від 26.11.1997 р. № 553, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 19.11.2010 р. (а.с. 11) та копією витягу про державну реєстрацію прав від 19.11.2010 р. № 28066815 (а.с. 13); надалі 18.04.2012 р. за реєстром № 274 посвідчено договір дарування частки квартири, відповідно до якого належна [PERSON] 1/4 частка квартири перейшла до [PERSON] (а.с. 12). Відповідач [PERSON], [INFO], перебував з однією з названих співвласниць спірного житла [PERSON] (третя особа в справі) у зареєстрованому шлюбі з 29.08.2008 р., що підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, актовий запис № 2154 (а.с. 42), шлюб розірвано рішенням Володарського районного суду Київської області від 22.02.2013 р. у справі № 364/130/13-ц (а.с. 44-46). Отже, Відповідач не є власником спірного житлового приміщення, але зареєстрований за адресою цього житла, хоча фактично проживає в Грузії з 2012 року, що підтверджується копією довідки, виданої виконавчим комітетом Володарської селищної ради Київської області 21.11.2018 р. № 2472 (а.с. 14), та ним особисто в заяві про визнання позову (а.с. 39). Знятися з реєстраційного обліку Відповідач не може у зв'язку із постійним проживанням у Грузії, чим перешкоджає власникам користуватися і розпоряджатися належним майном. За загальним правилом частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За визначенням частини першої статті 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України); право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття 321 ЦК України). За нормами частин першої, другої, сьомої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною першою статті 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Нормами статті 405 ЦК України закріплено право членів сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, на користування цим житлом відповідно до закону; це право член сім'ї власника житла втрачає у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Зважаючи на усе наведене та встановлені судом обставини, за якими дочка Позивача (співвласники спірної квартири) перебувала у шлюбі з Відповідачем, тому останній як член сім'ї мав право користування цим житлом, проте відсутній у цьому житлі з 2012 року до тепер, тобто понад один рік без поважних причин, відтак Відповідач у спірній квартирі не проживає, спільним побутом з її власниками не пов'язаний, житло не утримує, після розірвання шлюбу з дочкою Позивача вибув із зазначеного житлового приміщення для постійного проживання в Грузії, тому суд вважає, що право Відповідача на користування чужим майном (спірним житловим приміщенням) підлягає припиненню на вимогу Позивача як співвласника цього майна відповідно до положень частини другої статті 405 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 15.05.2017 р. у справі № 734/387/15-ц (провадження № 6-2931цс16). Вирішуючи позовні вимоги про зняття з реєстрації Відповідача з реєстраційного обліку, суд виходить з положень статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», якими передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Тому, виходячи зі змісту наведеної законодавчої норми, прийняте рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням (у даному випадку житловим будинком) є підставою для зняття відповідної особи з реєстрації, а відтак для додаткового зобов'язання реєстраційних органів чинити такі дії судом не вбачається підстав. З огляду на це суд вважає, що визнання Відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому вбачає наявними підстави для прийняття визнання позову Відповідачем та задоволення позову частково. Крім того, за імперативними вимогами частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, у тому числі судового збору (частина перша статті 133 ЦПК України), з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли. Проте, зважаючи на визнання Відповідачем позову, суд застосовує положення частини першої статті 142 ЦПК України, частини третьої статті 7 Закону України «Про судовий збір», за якими з Відповідача слід стягнути на користь держави 50 відсотків судового збору, який підлягав сплаті за подання даного позову. Стосовно застосування підпункту 11 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України щодо здійснення представництва виключно адвокатами в судах першої інстанції з 01.01.2019 р. суд виходить з дати подання позову (21.11.2018 р.) та частини четвертої статті 3 ЦПК України, згідно з якою закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 150 Житлового кодексу України, статей 15, 16, 29, 316-319, 321, 383, 391, 401, 405, 406 ЦК України,

Outcome: partial