Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-26 00:00:00

В травні 2017р. позивачка [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 66-72) до відповідачів: [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа без самостійних вимог: державний нотаріус Першої Київської державної нотаріальної контори Праведник Н.О., в якому просила суд: - встановити факт її проживання з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1989р. по [INFO].; - визнати за позивачкою право власності на ? частину квартири [ADDRESS], як частки в спільному сумісному майні осіб, які проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що [INFO]. помер [PERSON], з яким вона перебувала у фактичних шлюбних стосунках, проживали однією сім'єю і вели спільний бюджет з 1989р. по [INFO]. [INFO]., [INFO] у позивачки народились сини - відповідачі [PERSON]. [PERSON], батьком яких є [PERSON] Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, що складалась із квартири [ADDRESS]. До спадкоємців першої черги належать відповідачі [PERSON], [PERSON], як сини померлого та відповідачка [PERSON] - мати померлого. На думку позивачки зазначена вище спірна квартира, є спільною сумісною власністю її та [PERSON], в силу ст. ст. 17, 18 Закону України «Про власність», оскільки в позасудовому порядку вирішити спір не можливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх порушених прав. В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просили суд позов задовольнити. На обґрунтування заявлених позовних вимог, сторона позивача клопотала перед судом про допит свідків, подавши відповідну заяву, а також просила залучити суд, в якості доказів фотографії з сімейного архіву позивачки. Представники відповідачки [PERSON] проти позову заперечували, зазначаючи, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивачка не проживала з померлим у зазначений нею період часу і вони не вели спільного господарства. Так, у них дійсно народились два сини - відповідачі по справі, проте померлий проживав окремо. Також представники звертали уваги суду, що спірна квартира була набута померлим [PERSON] на за спільні кошти з позивачкою або внаслідок їх спільної праці, а відповідно до положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» шляхом безоплатної приватизації, просили суд позов залишити без задоволення. Відповідачі: [PERSON], [PERSON], заявлені позовні вимоги визнали, подавши до суду заяви про визнання позову, зазначаючи, що дійсно батьки проживали разом та їх виховували без реєстрації шлюбу у зазначений в позові період часу, просили суд позов задовольнити, наголошуючи, що спірна квартира постійно була в оренді, а сім'я проживала в квартирі [ADDRESS], при цьому у весняно - осінній період батько відповідачів проживав на дачі. Третя особа, про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, подала на адресу суду клопотання про розгляд справи у свою відсутність. Свідок [PERSON] суду пояснила, що покійний [PERSON] був її племінником, виховання і догляд за яким здійснювала свідок, оскільки мати покійного фактично створила нову родину, в якій не було місця [PERSON], який вчився в школі інтернаті для дітей з вадами зору. Свідку відомо, що позивачка з її племінником фактично перебували у фактичних шлюбних стосунках, і в них народились двоє синів. За станом здоров'я її племінник не міг працювати, а тому постійно займався домашнім господарством, в тому числі городництвом на дачі, і оскільки один із синів мав хворобу нирок, її племінник здавав в оренду квартиру по [ADDRESS], щоб забезпечити родину. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона тривалий час товаришує з позивачкою, а також була знайома з чоловіком позивачки [PERSON], який дуже гарно відносився до сина свідка. В подальшому син свідка неодноразово відвозив [PERSON] на дачу, яка розташована в районі «Осокорки». Також свідку відомо, що чоловік позивачки [PERSON] квартиру по [ADDRESS] здавав в оренду, оскільки отриманий ним розмір пенсії був недостатнім, щоб забезпечити утримання сім'ї, в тому числі двох дітей. Свідок [PERSON] суду пояснила, що товаришувала з покійним [PERSON] з дитинства. Свідку відомо, що [PERSON] фактично проживав у шлюбі з позивачкою, без його реєстрації, оскільки отримав на виробництві тілесні ушкодження, внаслідок опіку, у зв'язку з чим не хотів реєструвати шлюб. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є рідним братом [PERSON] по матері. В спірній квартирі його брат проживав з 1989 по 1994рр. Після приватизації квартири він її здавав в оренду, оскільки розмір пенсії був недостатній. Свідку відомо, що дійсно від його брата позивачка народила двох синів, проте його брат з нею не проживав, оскільки цього не бажала сама позивачка, а проживав він у свого біологічного батька, де його свідок разом з матір'ю і відвідували.. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою позивачки в будинку [ADDRESS]. Батько свідка товаришував з [PERSON], який майже постійно проживав з позивачкою. Свідок товаришує з синами позивачки. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що [INFO]. помер [PERSON] (а.с. 10), після смерті якого відкрилась спадщина, до якої входить однокімнатна квартира [ADDRESS], яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 лютого 1994р., і набута шляхом безоплатної приватизації, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с. 23-28). Судом встановлено, що до спадкоємців першої черги за законом, які звернулись в установленому законом порядку з заявами про прийняття спадщини належать: мати померлого - відповідачка [PERSON], та його сини: відповідачі: [PERSON], [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що батьками відповідачів: [PERSON], [PERSON] є позивачка та померлий [PERSON] (а.с. 14, 15). Стаття 1222 ЦК України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1268 цього Кодексу, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. За змістом ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Судом встановлено, на підставі пояснень сторін, допитаних в судовому засіданні свідків, а також наданих стороною позивача з сімейного архіву фотокарток, що позивачка [PERSON] фактично проживала однією сім'єю з померлим [PERSON], вели спільне господарство в період часу з січня 1990р. по день смерті останнього [INFO]. Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача просила суд визнати за собою право власності на ? частину квартири [ADDRESS], як частки в спільному сумісному майні осіб) її та померлого [PERSON].), які проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998р. № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила ст. ст. 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною 2 ст. 112 ЦК Української РСР (1963р.) визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995р. № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (ст. ст. 17, 18 Закону України «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення нимиспільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим. Така правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постановах по справах: № 6-135цс13 від 25 грудня 2013р., № 6-66цс13 від 18 вересня 2013р. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що спірна квартира була набута померлим [PERSON] безоплатно, шляхом приватизації, відповідно до положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», вимоги позивачки про визнання за нею права власності на ? частину спірної квартири є безпідставними та необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 213,34 грн. з кожного.

Outcome: partial