Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-07 00:00:00

в червні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON], в якому просив стягнути з відповідача втрати від інфляції в розмірі 72786,30 грн., 3% річних за прострочення виконання зобов'язання в розмірі 11860,54 грн. та судовий збір у розмірі 846,47 грн. В обґрунтування позову зазначено, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.04.2014 року визнано мирову угоду від 01.04.2014 року між ним та [PERSON] у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу та збитків. Так, згідно п.1 даної мирової угоди [PERSON] визнав заборгованість перед [PERSON] в сумі 119 895,00 гривень, що станом на дату надання позики становило 15 00 доларів США, інфляційних витрат в сумі 1 318,84 гривень, 3% річних - 2 397,90 гривень, а всього123 611 гривень 74 копійок. За п. 2 мирової угоди також відповідач визнав право позивача на отримання сплаченого судового збору в сумі 1 236 гривень 12 копійок. Таким чином [PERSON] повинен був сплатити позивачу всього 124 847,86 грн. Однак, відповідач свої зобов'язання за ухвалою суду не виконав і кошти позивачу не сплатив. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10.08.2015 року, було стягнуто із відповідача на користь позивача за період з квітня 2014 року по лютий 2015 року інфляційні витрати і за період з квітня 2014 року по квітень 2015 року суму 3 % річних. Однак, відповідач знову прострочує сплату грошового зобов»язання, в зв»язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути заборгованість за інший період, а саме: інфляційні втрати за період з березня 2015 року по червень 2018 року в сумі 72786,30 грн., та 3 % річних за період з 01.04.2015 року по 01.06.2018 року в сумі 11860,54 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 05.12.2018 року, у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Позивач з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відповідач відзив на позов в установленому законом порядку не подав, з будь-якими іншими клопотаннями до суду не звертався. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу по суті на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, а також суд ухвалив про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.04.2014 року визнано мирову угоду від 01.04.2014 року між [PERSON] та [PERSON] у цивільній справі за позовом [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу та збитків. Так, згідно пункту 1 даної мирової угоди [PERSON] визнав заборгованість перед [PERSON] в сумі 119 895,00 гривень, що станом на дату надання позики становило 15 00 доларів США, інфляційних витрат в сумі 1 318,84 гривень, 3% річних - 2 397,90 гривень, а всього123 611 гривень 74 копійок. За п.2 мирової угоди також відповідач визнав право [PERSON] на отримання сплаченого судового збору в сумі 1 236 гривень 12 копійок. Таким чином, відповідач повинен сплатити позивачу всього 124 847 гривень 86 копійок (а.с.6-8,9). Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10.08.2015 року у справі № 752/5716/15-ц, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, був задоволений та з відповідача на корись позивача стягнуто втрати від інфляції в сумі 34832,55 коп. та 3 % річних в сумі 3745,44 коп., а також судові витрати (а.с.12-14) Однак, відповідач свої зобов'язання за ухвалою суду та рішенням суду не виконає і кошти позивачу не сплатив. Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов'язання є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Згідно із ч. 5 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав обов'язків також є рішення суду. Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стороною позивача надано розрахунок заборгованості, відповідно до якого прострочення суми 124 847,86 гривень складає з березня 2015 року по червень 2018 року, а тому інфляційні втрати за період прострочення складають суму в розмірі 72786,30 грн. (124 847,86 гривень*(158,3 % - 100 %), а також 3 % річних за період з 01.04.2015 року по 01.06.2018 р. - 38 місяців, складає суму в розмірі 11860,54 грн. (124847,86 грн.*(3%/12*12). Суд погоджується із вказаним розрахунком позивача та вважає його належним доказом, який підтверджує пред»явлені суми до стягнення, а також звертає увагу на те, що стороною відповідача не надано суду будь-яких доказів на його спростування, як і не надано доказів необґрунтованості позовних вимог. У Постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року, прийнятій в результаті перегляду ухвали колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 січня 2014 року вказано, що за змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч. 1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон - ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. Згідно із ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, на основі з'ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в ході розгляду справи, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд вважає позов обґрунтованим та законним, в зв»язку з чим останній підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову та, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 846,47 грн.

Outcome: approved