Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

В червні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням у домоволодінні, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] та стягнення судових витрат у солідарному порядку. Свої вимоги обґрунтував тим, що йому на праві власності належить домоволодіння [ADDRESS] . У вказаному домоволодінні зареєстровані відповідачі. Так, відповідач [PERSON] не проживає за місцем своєї реєстрації з серпня 2015 року по теперішній час. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та її малолітні діти [PERSON] та [PERSON] взагалі ніколи не проживали за адресою місця реєстрації. Реєстрація відповідачів чинить йому перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю. Відповідачі у добровільному порядку ухиляються від здійснення дій щодо зняття з реєстраційного обліку за місцем реєстрації, тому він вимушений звернутися до суду з дійсним позовом. Ухвалою від 02 червня 2021 року позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою від 15 червня 2021 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 21 вересня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 05 листопада 2021 року третя особа надала письмові пояснення на позовну заяву в яких просила відмовити у задоволенні позову в частині вимог заявлених відносно [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей: [PERSON] , та [PERSON] , оскільки в них відсутнє у власності інше житло та позбавлення права користування малолітніх спірним будинком порушить їх законні права. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Також позивач зазначив, що 2/3 частини домоволодіння [ADDRESS] він успадкував після смерті своїх батьків, а 1/3 частину цього домоволодіння купив у свого брата [PERSON] . Відповідачка [PERSON] колишня дружина його брата [PERSON] , а відповідачка [PERSON] донька його брата. Відповідачі добровільно відмовляються знятися з реєстраційного обліку, чим чинять йому перешкоди у користуванні власністю. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі та в подальшому подав заяву про розгляд справи в його відсутності. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Відповідачка [PERSON] повідомила, що [PERSON] обізнана про судове засідання, однак проживає дуже далеко, тому не зможе з`явитися до суду. Відповідачка [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та зазначила, що домоволодіння [ADDRESS] раніше належало її бабусі та дідусю. Після смерті бабусі вона приїздила за адресою цього домоволодіння, висувала свої права на нього, однак її дядько [PERSON] сказав, що їй нічого тут не належить. Вона, її діти та мати [PERSON] не мешкають у цьому домоволодінні. Вона та її чоловік у власності не мають ніякого житла. Чоловік зареєстрований у своїх батьків, які мають власне житло. На теперішній час вони, разом із чоловіком та двома малолітніми дітьми винаймають житло. Їй батько раніше казав, що у цьому домоволодінні 1/3 частина належить їй. Вона не проти знятися з реєстраційного обліку, якщо позивач заплатить їй 4 тисячі доларів США, щоб вона могла вирішити своє житлове питання. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні вважала, що відсутні підстави для визнання відповідача [PERSON] та її малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач її сусід із яким проживає через паркан. Після смерті батьків позивача у будинку [ADDRESS] став проживати позивач. Відповідачів у домоволодінні вона не бачила, ніяких сварок з приводу того, що когось не пускають жити до цього домоволодіння вона не чула. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що будинок [ADDRESS] раніше належав батькам позивача та відповідача [PERSON] . Коли батьки були живі у цьому домоволодінні відповідач [PERSON] проживав разом із ними. Позивач її сусід, якого вона знає ще з 80-х років. Після смерті батьків у цьому домоволодінні став мешкати позивач. Його брат [PERSON] чула, що одружився та став мешкати у дружини. Відповідачка [PERSON] колишня дружина брата [PERSON] ніколи не мешкала у цьому домоволодінні, як у ньому ніколи не мешкала разом із своїми малолітніми дітьми донька брата [PERSON] . Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, надавши їм оцінку в їх сукупності, прийшов до такого. Позивач [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] (а.с.14-20). Так, 1/3 частину вищевказаного домоволодіння він успадкував після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , а ще 1/3 частину домоволодіння він успадкував після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Ще 1/3 частину домоволодіння він набув у власність на підставі договору купівлі-продажу від 13.02.2013 року, який був укладений між ним та його братом [PERSON] . Отже, з 13 лютого 2013 року позивач став одноособовим власником житлового будинку [ADDRESS] . На момент придбання позивачем останньої 1/3 частини вказаного домоволодіння залишились бути зареєстрованими: колишній співвласник [PERSON] та члени його сім`ї дружина [PERSON] , та донька [PERSON] (а.с.21). Потім вже після того, як позивач став єдиним власником житлового будинку [ADDRESS] , відповідачка [PERSON] за місцем своєї реєстрації зареєструвала ще двох малолітніх синів [PERSON] , [INFO] (з 13.06.2017 року), [PERSON] , [INFO] (з 08.12.2017 року). За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Як передбачає ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається і право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відчуження власником свого майна визначено як одну з підстав припинення права власності (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК України). Зазначене дає підстави для висновку про похідний характер прав відповідачів на користування спірним житловим будинком від прав колишнього співвласника [PERSON] , та про припинення цих прав у зв`язку із відчуженням співвласником належної йому частини нерухомого майна. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (правові висновки Верховного Суду , викладений у постановах від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц, від 25 лютого 2021 року №761/26620/16-ц). Враховуючи, що попередній співвласник нерухомого майна продав належну йому частину майна, а відповідачі не є членами сім`ї нового власника - позивача [PERSON] , з ними не укладалось договорів найму житла, тому відсутні правові підстави для їх проживання у майні, що належить на праві власності позивачу, отже останній має право на усунення перешкод у користуванні своїм майном шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У свою чергу позивач, який набув у власність домоволодіння в цілому та не надавав жодному з відповідачів згоди на проживання в ньому, не може реалізувати свою правомочність власника, оскільки будинок фактично обтяжений правом на проживання та реєстрацією в ньому членів сім`ї колишнього власника. Отже, порушується справедливий баланс інтересів сторін у справі, оскільки новий власник несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden), який полягає у тому, що він не може в повній мірі використовувати свою власність через ускладнену процедуру зняття з реєстраційного обліку відповідачів, що позбавляє позивача реалізувати свої права, гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Таким чином, враховуючи вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, суд приходить до висновку про недопустимість таких обмежень у праві власності позивача, це не відповідає принципу дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки інших ефективні способів захисту прав власника майна, позивач реально не має. Отже, вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому, суд не приймає до уваги аргументи відповідача [PERSON] про не визнання позову, оскільки вони не спростовують встановлених судом обставин та висновків. Сама відповідачка [PERSON] в судовому засіданні зазначала, що ні вона, ні її діти ніколи не проживали за адресою спірного будинку, а з реєстраційного обліку вона могла знятись самостійно у разі виплати їй позивачем грошової винагороди. Що стосується пояснень третьої особи в частині відсутності підстав для задоволення позову відносно [PERSON] та її малолітніх дітей, оскільки останні не мають у власності нерухомого майна та визнання їх такими, що втратили право користування спірним будинком, зокрема, позбавить малолітніх прав на житло на думку суду є неприйнятним з огляду на те, що малолітні, окрім матері, мають батька місцем проживання якого не є спірний будинок, а відповідно до закону вони мають право проживати за місцем проживання батька. Питання судових витрат слід вирішити в порядку ст. 141 ЦПК України та стягнути з відповідачів 908,00 грн., тобто з кожного по 302,66 грн., а не солідарно, як того просив позивач. Отже, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial