Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-24 00:00:00

В серпні 2019 року [PERSON] звернулась суду з позовною заявою до Лиманської районної державної адміністрації Одеської області про поновлення строку на відчуження земельної ділянки, в якій зазначила, що причиною звернення до суду з даним позовом є те, що вона у зв`язку із постійним проживанням на території іншої держави та відсутністю покупця на момент набуття права власності на земельну ділянку, пропустила строк на відчуження земельної ділянки, сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 5122782600:01:002:1664, яку отримала на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. В судове засідання заявник [PERSON] не з`явилась, про час та дату засідання повідомлена належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомила. Представник відповідача Лиманської районної державної адміністрації Одеської області в судове засідання не з`явився, про час та дату засідання повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив. Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання за відсутності учасників процесу. Суд, перевіривши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є громадянкою Російської Федерації та проживає за межами України, а саме: в [ADDRESS] , що підтверджується засвідченою копією паспорта позивача. Свідоцтво про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку з кадастровим номером 5122782600:01:002:1664 було видане 28.11.2016 року, що підтверджується засвідченою копією свідоцтва про право на спадщину за законом, бланк НВІ 443606. Строк відчуження земельних ділянок, передбачений п. 4 ст. 81 Земельного кодексу України закінчився 28.11.2017 року. Відповідно до ч. 5 ст. 22 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Відповідно до п. 4 ст. 81 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземними громадянами, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Відповідно до ч. 1 ст. 145 ЗК України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. Відповідно до ч. 2 ст. 145 ЗК України у випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду. Зі змісту ст. 152 Земельного кодексу України слідує, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь - яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавлення права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Одним із шляхів здійснення захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки є визнання права. Визначення додаткового строку для відчуження земельної ділянки земельним законодавством не передбачено. Проте, виходячи з вимог абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України про можливість захисту судом цивільного права або інтереса іншим способом, що встановлений договором або законом, а також положень аналогії закону, зокрема, ч. 2 ст. 1272 ЦК України про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, суд вважає, можливим зазначене положення застосувати до правовідносин щодо відчуження земельної ділянки сільськогосподарського призначення особою, яка не може перебувати в її власності. Крім того, хоча частина 2 ст. 145 ЗК України передбачає примусове відчуження земельної ділянки за рішенням суду у випадку невідчуження її іноземцем у встановлений термін, однак дане положення суперечить ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вимогам ст..41 Конституції України, відповідно до яких ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. За змістом ст. ст. 41, 64 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Між тим, право власності на землю належить до основних Конституційних прав та свобод, що не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Outcome: approved