Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-30 00:00:00

До Високопільського районного суду Херсонської області звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Діонісій VN» із позовною заявою до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником, зазначивши у позові про те, що 02.10.2015 року відповідач [PERSON] був прийнятий на роботу у ТОВ «Діонісій VN» на посаду водія автотранспортних засобів. Цього ж дня між ТОВ «Діонісій VN» та водієм [PERSON] було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Так, 15.12.2015 року відповідач в ТОВ «Дніпроолія» був завантажений шротом соняшника в кількості 45 тон 300 кг., що підтверджується товарно-транспортною накладною. Зважуванням при вивантаженні в місці розвантаження, а саме ДП СМП «Октябрськ» було встановлено недостачу шроту соняшника в кількості 6280 кг., що підтверджується актом від 16.12.2015 року. Підприємство замовник перевезення ТОВ «Дніпроолія» за фактом часткової втрати вантажу, а саме шроту соняшникового в кількості 6280 кг. направило претензію ТОВ «Діонісій VN» на суму 38308,00 грн. Так, позивач виконав зобовязання перед ТОВ «Дніпроолія» шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідно до угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 17.12.2015 року. Таким чином, позивач зазначає, що в результаті не вжиття відповідних заходів щодо збереження вантажу, що перевозився відповідачем, було допущено втрату вантажу соняшникового шроту на суму 38308,00 грн., у звязку з бездіяльністю відповідача щодо забезпечення збереження вантажу. Результатом бездіяльності відповідача є наслідки у вигляді матеріальної шкоди, що отримана ТОВ «Діонісій VN» в сумі 38308,00 грн. в результаті сплати підприємству ТОВ «Дніпроолія» для задоволення претензії. Отримати від відповідача пояснення з приводу втрати частини вантажу є неможливим, так як після вказаної події відповідач звільнився. Також, відповідно до пояснень представників підприємства, втрата частини вантажу сталася у звязку з тим, що відповідачем не оглядався автомобіль після завантаження та не перевірялось справність та надійність закріплення вантажу. Така протиправна поведінка водія [PERSON] полягала у безпідставному не виконанні своїх трудових обовязків по збереженню вантажу, чим заподіяно матеріальну шкоду підприємству. Просить суд, стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду в розмірі 38308,00 грн. та судові витрати в розмірі 1378,00 грн. Крім того, відповідачем за первісним позовом, [PERSON], надано до суду зустрічний позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діонісій VN», про стягнення заборгованості по заробітній платі,(а.с.50-51), зменшивши розмір позовних вимог (а.с.114, 219), зазначив, що 02.10.2015 року його, відповідно до наказу №30-к від 01.10.2015 року, було прийнято на посаду водія автотранспортних засобів з окладом 1525,00 грн. та 8-ми годинним робочим днем. В березні місяці 2016 року він захворів на пневмонію та поїхав лікуватися за місцем свого проживання до Високопільської центральної районної лікарні Херсонської області. В період з 19.03.2016 року по 04.04.2016 року він перебував на стаціонарному лікуванні в зазначеному медичному закладі, в звязку з чим йому було оформлено лист непрацездатності. Так у звязку з погіршенням його здоровя він вирішив звільнитися з роботи у відповідача за зустрічним позовом ТОВ «Діонісій VN». На підставі чого 05.04.2016 року разом із оригіналом листа непрацездатності направив відповідачу за зустрічним позовом заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, але в травні місяці 2016 року він отримав листа в якому було зазначено, що листок непрацездатності заповнено з помилками, тому за ним не можуть здійснити розрахунок. Також, одночасно із зазначеним листом позивач за зустрічним позовом отримав проект Договору позики між ним та відповідачем за зустрічним позовом на суму 29161,00 грн. та розписку до нього з вимогою підписати примірник та повернути на адресу відповідача. Таким чином відповідач за зустрічним позовом намагався стягнути з позивача за зустрічним позовом майнову шкоду за нестачу 6280,00 кг. шроту соняшнику, яка була виявлена 15.12.2016 року при розвантаженні автомобіля на якому він працював та здійснював вантажоперевезення. Вважає, що дана угода позики була йому надіслана саме через подання ним заяви про звільнення. Оскільки за час його роботи протягом грудня 2015 року по березень 2016 року з його заробітної плати без його на те згоди проводили відрахування на користь відповідача за зустрічним позовом для погашення матеріальної шкоди за нестачу шроту соняшнику. В подальшому виправивши недоліки листка непрацездатності позивач за зустрічним позовом, знову направив його до ТОВ «Діонісій VN», але до теперішнього часу від працедавця не отримав жодної інформації про прийняте рішення щодо його заяви про звільнення та проведення розрахунків щодо лікарняних, а також не повернення йому трудової книжки, яка повинна повертатися працівнику в день фактичного розрахунку. Так, ТОВ «Діонісій VN» разом з відзивом на зустрічну позовну заяву надіслало копії відомостей про виплату заробітної плати за період з грудня 2015 року по березень 2016 року. Всього по даним відомостям [PERSON] повинен був отримати грошей на загальну суму 5482,11 грн. Однак в даних відомостях [PERSON] не розписувався та відповідно ці кошти не отримував. Крім цього, у червні 2016 року ТОВ «Діонісій VN» нарахувало [PERSON] гроші в сумі 590,84 грн., але не виплатило. Таким чином, заборгованість по заробітній платі становить 6072,95 грн., куди входять нарахування за дні тимчасової непрацездатності. Просить суд, стягнути з ТОВ «Діонісій VN» на його користь (уточнивши вимоги на а.с.219) заборгованість по заробітній платі за період: за грудень 2015 року, за лютий 2016 року, за березень 2016 року, за червень 2016 року, в сумі 3921,63 грн. та витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи в сумі 2254, 24 грн. Представник позивача за первісним позовом, згідно довіреності [PERSON] (а.с.79 на звороті, 80), а в подальшому [PERSON]І.(а.с.48) в судовому засіданні в режимі відеоконференції, позовні вимоги за первісним позовом, підтримала з підстав викладених у позовній заяві, просять суд їх задовольнити в повному обсязі, мотивуючи тим, що [PERSON], як водій мав забезпечити збереження вантажу протягом всього часу перевезення, а тому втрата частини вантажу з вини відповідача, з яким підприємство уклало договір повної матеріальної відповідальності. Проти позовних вимог зустрічної позовної заяви, як представник відповідача за зустрічним позовом, [PERSON], не заперечувала щодо визнання позовних вимог із змінами від 18.08.2017 р.(а.с.219) та щодо судових витрат вважає підлягає задоволенню пропорційно до розміру задоволених вимог. Відповідач [PERSON] за первісним позовом та його представник за довіреністю [PERSON] (а.с.49), в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, зазначивши, що відповідно до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємство, установа, організація можуть укладати письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня 1977 р. №447/24, він як водій транспортного засобу, не належить до категорії працівників (за займаною посадою і виконаною роботою), з якими підприємство повинно укладати письмовий договір про повну матеріальну відповідальність. Тому, просять суд, відмовити позивачу за первісним позовом в його задоволені в повному обсязі. Крім того, позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні та його представник за довіреністю [PERSON] (а.с.49), зустрічні вимоги підтримали з підстав викладених у зустрічному позові із зменшенням позовних вимог (а.с.219), просять суд їх задовольнити в судовому порядку. Заслухавши сторони за первісним та зустрічним позовами, вивчивши та дослідивши в судовому засіданні матеріали справи, судом зясовано наступне: - Із копії паспорту (а.с.5-6, 39) вбачається, що [PERSON] народився 14.02.1961 року в селищі Архангельське Високопільського району Херсонської області, зареєстрований в [INFO]. Має ІПН-2232517813 (а.с.7). - Із копії Наказу №30-к від 01.10.2015 року (а.с.19) вбачається, що [PERSON] прийнятий на роботу з 02.10.2015 року на посаду водія автотранспортних засобів, з окладом в сумі 1525 грн. Про, що було направлено повідомлення про прийняття на роботу до ДПІ (а.с.20). - Із копії посадової інструкції (а.с.21) вбачається, що [PERSON] 02.10.2015 року ознайомився зі своїми посадовими обовязками, про що свідчить його підпис (а.с.21 на звороті) - Із копії договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с.22) вбачається, що між ТОВ «Діонісій VN» та [PERSON] укладено договір, згідно умов якого [PERSON] прийняв повну індивідуальну матеріальну відповідальність, про що свідчить його підпис. - Із копії товаро-транспортної накладної №000046 від 15.12.2015 року (а.с.23) вбачається, що водію [PERSON] було відвантажено 45 тон 300 кг. шроту соняшника. - Із копії Акту від 16.12.2015 року (а.с.24) вбачається, що при вивантажені шроту соняшника прибулого за ТТН 000046, виявлено нестачу вантажу в кількості 6280 кг. в акті значиться підпис водія [PERSON] - Із копії претензії (а.с.25) вбачається, що ТОВ «Дніпроолія» направило до ТОВ «Діонісій VN» претензію з вимогою відшкодувати завдані збитки, щодо втрати частини вантажу «шроту соняшника» в кількості 6280 кг. на суму 38308,00 грн. Зазначені кошти позивачем були сплачені ТОВ «Дніпроолія», відповідно до Угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 17.12.2015 року (а.с.26). - Із копій пояснень працівників ТОВ «Діонісій VN» від 16.12.2015 року (а.с.27, 28) вбачається, що водій [PERSON] в телефонному режимі повідомив одного зі співробітників про втрату ним частини вантажу, пояснюючи таку втрату тим, що під час руху автомобіля відкрився борт, що призвело до втрати частини вантажу. - Із копії листка непрацездатності (а.с.52, 91, 94) вбачається, що [PERSON] в період з 19.03.2016 року по 04.04.2016 року знаходився на лікарняному, що підтверджується відповідними «заключеннями» Херсонської обласної клінічної лікарні (а.с.61,62, 63). - Із копії заяви від 28.05.2016 року (а.с.90) вбачається, що [PERSON] написав заяву про звільнення за власним бажанням в звязку зі станом його здоровя. - Із копій розрахунково-платіжних відомостей (а.с.96, 97, 98, 99, 100) вбачається, що в період з грудня 2015 року по червень 2016 року [PERSON] нараховано 6072,50 грн. заробітної плати, що в свою чергу підтверджується відомостями на виплату грошей, разом з тим не підвтерджено отримання заробітної плати за червень 2016 року в сумі 590 грн. 84 коп. (а.с.100) та спростовується отримання заробітної плати за грудень 2015 року, лютий, березень 2016 року, висновком судової почеркознавчої експертизи (а.с.102-108). - Із копії наказу №19-к від 01.06.2016 року (а.с.110) вбачається, що [PERSON] звільнено з посади водія автотранспортних засобів за власним бажанням з 01.06.2016 року. - Із висновку судової почеркознавчої експертизи підпису №181-ПТ від 10.07.2017 року (а.с.165-190), встановлено: 1.Досліджуваний підпис №9 від імені [PERSON] на виплату грошей за грудень 2015 року за лютий 2016 року, за березень 2016 року, виконаний не [PERSON] а іншою особою. 2. Досліджуваний підпис №9 та №10 від імені [PERSON] на виплату грошей за січень 2016 року, виконаний [PERSON] Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши характер правовідносин, які виникли між сторонами, приходить, до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню, але частково, та вимоги зустрічного позову також підлягають задоволенню повністю, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] (відповідач у справі за первісним позовом) перебував у трудових відносинах з позивачем, а саме працював на посаді водія транспортних засобів, що в свою чергу підтверджується наказом №30-к від 01.10.2015 року (а.с.19). Також з відповідачем було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с.22). Так, 15.12.2015 року відповідач виконуючи свої посадові обовязки здійснив завантаження автомобіля шротом соняшника в кількості 45 тон 300 кг., що підтверджується товаро-транспортною накладною №000046 (а.с.23), але по приїзду до місця вивантаження ДП СМП «Октябрськ», було виявлено нестачу вантажу шроту соняшника у кількості 6280 кг., про що було складено відповідний акт за присутності відповідача (а.с.24). В звязку з зазначеною подією, підприємство замовник перевезення ТОВ «Дніпроолія» за фактом часткової втрати вантажу, а саме шроту соняшникового в кількості 6280 кг. направило претензію ТОВ «Діонісій VN» (позивач у справі за первісним позовом) на суму 38308,00 грн. (а.с.25). Позивач в свою чергу виконав зобовязання перед ТОВ «Дніпроолія» шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог відповідно до угоди від 17.12.2015 року (а.с.26). Таким чином, відповідач завдав позивачу збитків на загальну суму 38308,00 грн. Разом з тим, загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників визначені у ст.130 КЗпП України. Так, за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обовязків, працівник несе відповідальність перед підприємством, з яким перебуває в трудових відносинах. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Матеріальна відповідальність працівників у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації настає у випадках, передбачених ст.134 КЗпП України, \~ в тому числі, коли між працівником і підприємством, установою, організацією укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або з іншою метою, а також у разі нестачі матеріальних цінностей. Договір про індивідуальну майнову відповідальність - це угода, за якою одна сторона - матеріально-відповідальна особа - бере на себе повну матеріальну відповідальність за прийняті матеріальні цінності і зобовязується дотримуватись встановлених правил їх приймання, зберігання, відпуску й обліку, а інша сторона - власник або уповноважений ним орган, тобто, роботодавець, якому належать матеріальні цінності, зобов'язується створити матеріально відповідальним особам - нормальні умови праці і виробничу обстановку, що забезпечує збереження зданих на зберігання матеріальних цінностей. Договір про майнову відповідальність має бути укладений під час призначення матеріально відповідальних осіб на роботу. Як розяснено у п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року за №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установа, організаціям їх працівниками», «розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП)\~, суд зобовязаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст.135-1 КЗпП України, \~може бути укладено такий договір та чи був він укладений. Коли нема цих умов, на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди». Постановою Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» від 12.09.1991 р. №1545 визначено, що на території України діють законодавчі акти СРСР, якщо вони не суперечать законодавству України. Відповідно до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємство, установа, організація можуть укладати письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня 1977 р. №447/24, [PERSON], як водій транспортного засобу, згідно наказу підприємства, не належить до категорії працівників (за займаною посадою і виконаною роботою), з якими підприємство повинно укладати письмовий договір про повну матеріальну відповідальність. При цьому в самому наказі, окрім призначення [PERSON] на посаду водія, не вказано про прийом останнього на роботу на посаду на яку покладається матеріальна відповідальність. Договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в зазначеному переліку не вказані, юридичної сили не мають. Таким чином, судом не встановлено обставин, які мали слугувати підставою для притягнення відповідача, як працівника підприємства, до відповідальності за заподіяння шкоди, завданої підприємству, внаслідок втрати частини вантажу шроту соняшника, в повному обсязі, з урахуванням наявності Договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Разом з тим, відповідно до вимог ч.1, ч.2 ст.130, ст.132 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству (установі, організації) внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Як розяснено у п.21\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року за №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установа, організаціям їх працівниками», в силу ч.7 ст.203 ЦПК України, \~суд вправі вийти за межі позовних вимог, коли неправильно визначена сума шкоди, позов заявлено про відшкодування шкоди у повному розмірі, а на працівника може бути покладена лише обмежена відповідальність. За таких обставин, суд приходить до висновку, що оскільки, відповідач за первісним позовом, перебуваючи у трудових відносинах, завдав шкоди підприємству, яка полягає у втраті частини вантажу, а саме: шроту соняшника в кількості 6280 кг., вартість якого складає 38308,00 грн., що підтверджується відповідною претензією про відшкодування завданих збитків та угодою про зарахування зустрічних однорідних вимог від 17.12.2015 року (а.с.25, 26), а тому в порядку ст.132 КЗпП України,\~ працівник підприємства, в даному випадку відповідач за первісним позовом, [PERSON], має нести матеріальну відповідальність в межах середнього заробітку. За матеріальну відповідальність в межах середнього місячного заробітку, останній згідно чинним законодавством визначається, виходячи із заробітку за два останні календарні місяці роботи працівника, що передували дню виявлення шкоди, а якщо шкода виявлена після звільнення - дню звільнення. Якщо працівник працював на підприємстві, в установі, організації менше двох місяців, розмір середньомісячного заробітку обчислюється із заробітку за фактично відпрацьований період, тому за основу розрахунку прийнято надану довідку позивачем за первісним позовом ТОВ «Діонісій VN». Таким чином, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» для проведення розрахунку середнього місячного заробітку відповідача слід виходити з наступної формули: 1525,00 грн. (розмір окладу а.с.87 на звороті, а.с.109) : 21 днів (кількість робочих днів у листопаді 2015 року) = 72,62 грн. (середньоденна заробітна плата), 72,62 грн. х 44 (кількість робочих днів у листопаді-грудні 2015 року) = 3195,28 грн., таким чином 3195,28 грн. : на 2 (сумарне число робочих днів за останні два календарні місяці) = 1597,64 грн., а тому з урахуванням положень ст.132 КЗпП України, в межах вирахуваної суми середнього місячного заробітку відповідач має нести матеріальну відповідальність за шкоду завдану підприємству в розмірі 1597, 64 грн. Відповідно до частини третьої ст.212 ЦПК України, \~суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що первісний позов ТОВ «Діонісій VN» до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої працівником при виконанні трудових обовязків, підлягає задоволенню частково, суд, діючи в межах позовних вимог, які підлягають задоволенню, присуджує стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Діонісій VN» матеріальну шкоду, завдану працівником при виконанні трудових обовязків, у розмірі 1597 грн. 64 коп., та судовий збір на користь позивача за первісним позовом, в розмірі, встановленому Законом України «Про судовий збір», ч.2 для фізичних осіб - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить в сумі 640 грн., в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Крім того, задовольняючи позовні вимоги зустрічної позовної заяви у повному обсязі, суд виходить із такого. Згідно ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується… Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч.5 ст.97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. \~\~\~\~Згідно зі ст.115 КЗпП України, \~заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Судом встановлено, що позивач за зустрічним позовом працював у ТОВ «Діонісій VN» на посаді водія транспортних засобів, зі встановленим окладом в сумі 1525.00 грн., що в свою чергу підтверджується наказом №30-к від 01.10.2015 року (а.с.19, 109). В подальшому, у звязку зі станом здоровя, 28.05.2016 року [PERSON] написав заяву про звільнення із займаної посади за власним бажанням (а.с.90), та відповідачем за зустрічним позовом 01.06.2016 року видано наказ №19-к про звільнення [PERSON] з посади водія транспортних засобів за власним бажанням з 01.06.2016 року. Також, відповідно до розрахунково-платіжних відомостей (а.с.96-100) [PERSON] нараховано заробітної плати в розмір 6072,50 грн., при цьому відповідач за зустрічним позовом ТОВ «Діонісій VN» надав відомості про виплату заробітної плати [PERSON] в період з грудня 2015 року по березень 2016 року. Але, разом з тим, проведеною почеркознавчою експертизою від 10.07.2017 року, встановлено, що позивач за зустрічним позовом не підписував відомості про отримання заробітної плати за грудень 2015 року, лютий 2016 року, березень 2016 року, а також за червень місяць 2017 року відсутня відомість на отримання позивачем за зустрічним позовом отримання заробітної плати в сумі 590 грн., що фактично в подальшому було визнано в судовому засіданні представником відповідача за зустрічним позовом. Відповідно до\~ ст.88 ЦПК України, суд, виходячи з розміру вимог майнового характеру, які підлягають задоволенню в межах даного спору, у разі якщо позивач звільняється від сплати судового збору, присуджує стягнення судового збору слід стягнути з відповідача за зустрічним позовом пропорційно задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 640,00 грн. на користь держави. Відповідно до п.2 ч.1 ст.367 ЦПК України, допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в межах суми платежу, за один місяць. Крім того, з відповідача за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діонісій VN» підлягають стягненню на користь позивача за зустрічним позовом [PERSON], судові витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи №181-ПТ від 10.07.2017 року, які сплачені останнім (а.с.147, 220) в сумі 2250 грн.24 коп. Щодо твердження представника відповідача за зустрічним позовом про пропорційне стягнення судових витрат за проведення експертизи, то суд до уваги не приймає, оскільки позовні вимоги за зустрічним позовом підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного, ст.43 Конституції України, ст.ст.97, 115, 130, 132, 134 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року за №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установа, організаціям їх працівниками» та

Outcome: partial