Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

В серпні 2018 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В ході проведення підготовчого судового засідання за клопотанням позивачки проведено заміну первісного відповідача [PERSON] на належного - [PERSON]. В позовній заяві позивачка вказала, що проживає та є власником будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS]. З квітня 2000 року в будинку зареєстрована відповідачка [PERSON], однак вже більше року в ньому не проживає, оскільки виїхала за кордон. Реєстрація відповідачки у її будинку завдає [PERSON] незручностей, так як їй доводиться сплачувати комунальні послуги в більшому розмірі. Тому позивачка просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житлом. Позивачка [PERSON] в підготовче судове засідання не з'явилася, подала заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. Відповідачка [PERSON] в підготовче судове засідання не з'явилася, від неї надійшла заява про визнання позовних вимог, просила справу розглядати за її відсутності. Суд, дослідивши докази в справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України ухвалення в підготовчому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 вищезазначеного Кодексу в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову в даній справі не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 82 цього ж Кодексу обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 01.03.2008 року та реєстровим написом на документі про право власності від 25.03.2008 року. В будинку позивачки значиться зареєстрованою відповідачка [PERSON], яка фактично там не проживає і житлом не користується більше року. Актами про встановлення факту непроживання від 21 січня 2015 року, 4 листопада 2015 року, 27 червня 2018 року встановлено, що [PERSON] по місцю прописки не проживає, комунальними послугами не користується, особистих речей та іншого майна в будинку не утримує. На даний час проживає в США. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За таких обставин, позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що [PERSON] без поважних причин не користується житлом понад один рік. Згідно ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність повернення [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в сумі 704,80 гривень згідно квитанції АТ «Ощадбанк» № 124 від 5 липня 2018 року, що становить 352 гривні 40 копійок.

Outcome: approved