Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 21.02.2018 р. надійшла позовна заява ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості з вимогою стягнути з Відповідача на користь Позивача заборгованість у загальному розмірі 30 236,84 грн. за кредитним договором від 05.11.2013 р. № б/н, яка складається з такого: 7 724,68 грн. заборгованість за «тілом» кредиту; 10 663,83 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом; 9 932,29 грн. заборгованість з пені; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 1 416,04 грн. штраф (процентна складова). На обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач у позовній заяві зазначив, що відповідно до укладеного договору від 05.11.2013 р. № б/н [PERSON] отримала кредит у розмірі 800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», складає між нею та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач свої зобовязання за зазначеним договором виконав в повному обсязі, надавши кредит Відповідачеві у встановленому договором розмірі. Проте Відповідач не надав своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що відображено в доданому до позовної заяви Розрахунку заборгованості за договором, та продовжує ухилятися від виконання зобовязань. У звязку з цим Відповідач за станом на 01.02.2018 р. має перед Позивачем заборгованість на загальну суму 30 236 грн. 84 коп., що складається з наведених вище сум заборгованості за кредитом, відсотками, пенею і штрафом. Ухвалою суду від 01.03.2018 р. відкрито провадження у справі за зазначеним позовом та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання на 03.04.2018 р., відкладене за клопотанням представника Позивача на 14.05.2018 р. У судовому засіданні 14.05.2018 р. представник Позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, надала суду для дослідження витяги з програмних комплексів Банку від 05.11.2013 р., 24.11.2015 р. та 28.08.2017 р. Також надала суду пояснення про збільшення кредитного ліміту Відповідачеві після укладення укладання кредитного договору, востаннє 31.01.2017 р. до 12 200 грн., що підтверджується доданим до позовної заяви Розрахунком заборгованості. Стосовно часткового заповнення Відповідачем граф в анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг вказала, що може це пояснити неналежним виконанням працівником банку своїх обовязків, при цьому представник Позивача не надала суду оригінал вказаної анкети-заяви згідно з вимогами ухвали суду від 01.03.2018 р., проте підтвердила, що і в оригіналі анкети-заяви, так само як і на наданій копії відсутнє заповнення всіх граф, зокрема щодо отримання Відповідачем саме кредитки «Універсальна» та щодо одержання памятки клієнта з тарифами банку. Відповідач у судове засідання не зявилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася за зареєстрованою адресою місця її проживання (а.с. 34, 43), а також у порядку частини одинадцятої статті 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України в мережі Інтернет (а.с. 50-51). За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому згідно з частиною четвертою статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою Позивача, викладеною письмово в позовній заяві (а.с. 4) та заяві представника Позивача, доданій до позовної заяви (а.с. 29), вбачає за можливе розглянути справу за відсутності Відповідача у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення представника Позивача, надані у судових засіданнях, розглянувши позовну заяву і додані до неї документи, оцінивши наявні в справі докази, в тому числі надані у судовому засіданні для дослідження оригінали документів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні, суд, вирішуючи дану цивільну справу, виходить з такого. Судом встановлено, що 05.11.2013 р. Відповідач з метою отримання банківських послуг звернулася до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», підписавши відповідну анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у «ПРИВАТБАНКУ», та отримала, зокрема, платіжну карту із встановленим кредитним лімітом на суму 800,00 грн. Відповідач своїм підписом у названій анкеті-заяві засвідчила свою згоду на те, що ця заява разом з «Умовами і Правилами надання банківських послуг», а також з «Тарифами банку» складає договір між нею і банком та що вона зобовязується виконувати ці «Умови і Правила надання банківських послуг» (а.с. 7). За пунктом 2.1.1.5.5 згаданих «Умов та Правил надання банківських послуг» Відповідач зобовязалася погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, по перевитратам платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Відповідно до пунктів 2.1.1.12.4, 2.1.1.12.6 «Умов та Правил надання банківських послуг» строки і порядок погашення за кредитом (кредитний ліміт) за кредитними картами із встановленим мінімальним обовязковим платежем, а також овердрафту, що виникає за такими картами, наведені, зокрема, в довідці про умови кредитування, яка є невідємною частиною договору, та встановлюються даним пунктом. Платіж включає в себе плату за користування кредитом, передбачену «Тарифами банку», та частину заборгованості за кредитом. За користування кредитом і овердрафтом банк нараховує відсотки в розмірі, встановленому «Тарифами банку», з розрахунку 360 (триста шістдесят) календарних днів на рік. У разі виникнення прострочених зобовязань на суму від 100 грн. Клієнт сплачує пеню, розраховану за цим пунктом «Умов та Правил надання банківських послуг». Як встановлено судом з наявних матеріалів справи та пояснень представника Позивача, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на виконання умов укладеного з нею договору свої зобовязання виконав у повному обсязі і належним чином, надавши Відповідачеві кредитні кошти на картку спочатку в розмірі 800,00 грн., надалі збільшуючи кредитний ліміт, востаннє до 12 200 грн. 31.01.2017 р. Проте Відповідач не виконує взятих на себе зобовязань щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами в строки і порядку, визначених договором. У звязку з цим за станом на 01.02.2018 р. у Відповідача виникла перед Позивачем заборгованість на загальну суму 30 236,84 грн., що складається, як стверджує Позивач, із: 7 724,68 грн. заборгованості за «тілом» кредиту; 10 663,83 грн. заборгованості за відсотками за користування кредитом; 9 932,29 грн. заборгованості з пені; 500,00 грн. штрафу (фіксована частина); 1 416,04 грн. штрафу (процентна складова). Встановлені судом обставини в частині щодо надання Відповідачеві кредитних коштів підтверджуються копією згаданої анкети-заяви (а.с. 7), доданими до позовної заяви Розрахунками заборгованості (а.с. 4а-6), з яких вбачається рух коштів на відповідному картковому рахунку, а також наданими суду витягами з програмних комплексів Позивача (банку) від 05.11.2013 р., 24.11.2015 р. та 28.08.2017 р. (54-56). Відповідно до частини першої статті 509, частини першої статті 525 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку; одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами статті 526, частини першої статті 527, частини першої статті 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України). За визначеннями частини першої статті 626, частини першої статті 634 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків; договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, при цьому друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобовязання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобовязання (частина друга статті 615 ЦК України). За визначенням частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Водночас частинами першою, другою статті 10561 ЦК України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною; тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Разом з тим, досліджуючи наявні в матеріалах справи докази, судом було установлено, що між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви позичальника, в якій вказано, що ця заява разом з «Умовами і Правилами надання банківських послуг», а також з «Тарифами банку» складає договір між Відповідачем і банком та що Відповідач зобовязується виконувати ці «Умови і Правила надання банківських послуг» (а.с. 7). Проте до позовної заяви Позивачем додано витяг з [PERSON] за картами «Универсальная, 30 дней льготного периода» (з відсотковою ставкою 3,0 % на місяць), «Универсальная, 55 дней льготного периода» (з відсотковою ставкою 2,5 % на місяць), «Универсальная Contract» (з відсотковою ставкою 1,7 % на місяць) та «Универсальная Gold» (з відсотковою ставкою 2,5 % на місяць), жодні з наведених умов кредитування та, зокрема, визначення процентної ставки не містять підпису Відповідача (а.с. 8). Крім того, з доданих до позовної заяви Розрахунків заборгованості за договором № б/н від 05.11.2013 р., укладеного між сторонами, за станом на 31.10.2015 р. (а.с 4а) та 01.02.2018 р. (а.с. 5) вбачаються такі відсоткові ставки: 30 % з 07.11.2013 р.; 34,80 % з 01.09.2014 р.; 43,20 % з 01.04.2015 р.; а у період з 01.11.2015 р. до 01.02.2018 р. відсоткові ставки змінювались від 2,90 % до 3,60 %. Також суд бере до уваги відсутність (незаповнення) в анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у «ПРИВАТБАНКУ» позначки про те, яку саме карту отримала Відповідач, а також позначки про отримання нею памятки клієнта з тарифами та умовами обслуговування і кредитування, ознайомлення її з цими умовами під розпис (а.с. 7). З огляду на усе наведене суд не може перевірити належними і допустимими доказами, за якими умовами Відповідачеві було надано кредитні кошти, а відтак і правильність нарахування Позивачем розміру заборгованості, заявленої до стягнення процентами за користування цим кредитом, розміру стягуваних штрафних санкцій. Ухвалою суду від 01.03.2018 р. про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі (а.с. 35-37) учасникам справи було розяснено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім встановлених законом випадків; кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша, третя, четверта статті 12 ЦПК України). Згідно з пунктом 4 частини пятої статті 12, частиною сьомою статті 81 ЦПК України суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України; при цьому за загальним правилом суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім визначених законом випадків. Призначаючи справу до судового розгляду (згадана ухвала від 01.03.2018 р., а.с. 35-37), суд, ознайомившись з матеріалами позовної заяви, вирішив, що в судове засідання повинен бути викликаний представник Позивача для дачі особистих пояснень по суті справи з метою встановлення дійсних правовідносин сторін і зясування обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи, з огляду суперечливість відомостей, викладених у позовній заяві, а також зважаючи на обсяг поданих письмових доказів і неповне їх відображення в позовній заяві, зокрема в частині умов, на яких Відповідачеві надавався кредит, за стягненням заборгованості по якому Позивач звернувся до суду, та невиконання цих умов Відповідачем. У звязку з цим Позивача було зобовязано також надати суду для дослідження оригінали письмових доказів, копії яких додано до позовної заяви та які завірено Позивачем як такі, що відповідають наявним у нього оригіналам, як зазначено в позовній заяві, з одночасним розясненням визначених частиною шостою статті 95 ЦПК України наслідків неподання суду оригіналів цих документів. Таким чином, на переконання суду, надані суду і завірені Позивачем копія анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг без означення типу платіжної карти, отриманої Відповідачем (а.с. 7), а також витяг з [PERSON] за картами «Универсальная, 30 дней льготного периода», «Универсальная, 55 дней льготного периода», «Универсальная Contract» та «Универсальная Gold» з різними відсотковими ставками та іншими умовами кредитування, жоден з яких не містить підпису Відповідача (а.с. 8), враховуючи і невиконання Позивачем вимог ухвали суду від 01.03.2018 р. про надання оригіналів документів, зокрема вказаної анкети-заяви, є копіями невідомого походження, а відтак не є належними та допустимими доказами у справі згідно з вимогами цивільного процесуального законодавства України. При цьому суд бере до уваги правові позиції судів вищих інстанцій про те, що копіями невідомого походження є будь-які копії документів, справжність яких неможливо перевірити шляхом співставлення із оригіналом. Як зазначено, зокрема, в постановах Верховного Суду України від 30.03.2011 р. у справі № 6-29420св10, від 30.06.2011 р. у справі № 6-57743св10, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.02.2015 р. у справі № 6-47120св14 кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; суд у разі недостатності доказів повинен вжити заходів та сприяти сторонам у здійсненні їх прав для всебічного й повного зясування обставин справи. При цьому доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виник спір. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі; якщо подано копію письмового доказу, суд має право вимагати подання оригіналу, які до набрання судовим рішенням законної сили повертаються судом за клопотанням осіб, які їх подали, якщо це можливо без шкоди для розгляду справи; у справі залишається засвідчена суддею копія письмового доказу. На підставі наведених норм вищими судами було зроблено висновок про недотримання судами першої й апеляційної інстанцій законодавчих вимог, оскільки ними не звернуто уваги на те, що в матеріалах справи знаходиться не засвідчена суддею ксерокопія документу, який є основним доказом, поданим позивачем для підтвердження своїх вимог, та не було зясовано питання дослідження оригіналу цього документу. З огляду на це та зважаючи на відсутність підпису Відповідача на жодних із доданих до позовної заяви Позивача умов кредитування за різними кредитними картами, суд вважає, що Позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, які саме умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і які саме тарифи і умови кредитування мала на увазі Відповідач, підписуючи анкету-заяву, та відповідно, які вона брала на себе зобовязання зі сплати процентів за користування кредитними коштами, винагороди та неустойки в разі порушення зобовязання з повернення кредиту. Відповідно до частин пятої, шостої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні правові позиції неодноразово викладалися Верховим Судом України, зокрема, в його постановах від 11.02.2015 р. у справі № 6-240цс14, від 11.03.2015 р. у справі № 6-16цс15, від 22.03.2017 р. у справі № 6-2320цс16, де Верховний Суд України зазначив, що непідписані позичальником умови надання кредиту не є складовою частиною укладеного між сторонами договору. Так само у постанові Верхового Суду України від 22.03.2017 р. у справі № 6-2320цс16 (цивільна справа № 521/8743/14-ц) Суд через відсутність підпису відповідача (позичальника) на Умовах кредитування зробив висновок про помилковість стягнення з відповідача пені та штрафів, передбачених непідписаними ним Умовами. Крім того, Верховним Судом України неодноразово зверталася увага на те, що за статтею 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (постанова від 21.10.2015 р. у справі № 6-2003цс15). З огляду на усе викладене і наведені вище позиції Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляді цивільних і кримінальних справ, суд вважає, що в частині стягнення з Відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 10 663,83 грн., за пенею в розмірі 9 932,29 грн., а також штрафів у розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 1 416,04 грн. (процентна складова) позов задоволенню не підлягає. На підставі норми частини першої статті 141 ЦПК України з Відповідача на користь Позивача слід також стягнути судові витрати за сплачений судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до статей 15, 16, 509, 525, 526, 530, 536, 546, 547, 549, 598, 610, 611, 612, 615, 624, 626, 629, 631, 634, 1050, 1054, 10561 Цивільного кодексу України та

Outcome: partial