Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-01 00:00:00

Головне територіальне управління юстиції у Київській області звернулось до суду з позовом в інтересах [PERSON] до [PERSON] у якому просить визнати незаконним утримання відповідачем на території України малолітнього [PERSON], [INFO]. Повернути малолітнього [PERSON], [INFO], на територію Королівства Іспанія за адресою: [ADDRESS]. У випадку не виконання відповідачем у добровільному порядку рішення суду про повернення дитини матері, зобов'язати останнього передати малолітнього [PERSON], [INFO], й ого матері [PERSON]. Витрати пов'язані з поверненням дитини у Королівство Іспанії, покласти на позивача. Мотивуючи вимоги тим, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON], [INFO]. Дитина народилася і зростала у Королівстві Іспанія. 28.11.2012 року судом з розгляду справ жорстокої поведінки з жінками №1 м. Оспіталет-де-Льобрегат прийнято судовий наказ № 426/12 про захист щодо вжиття термінових судових дій, а саме відповідачу було заборонено наближатися до позивача на відстань меншу за 1000 м та спілкуватися з нею будь-яким способом. Місце постійного проживання дитини було визначено разом з матір'ю за адресою [ADDRESS]. року суд з розгляду справ жорстокого поводження з жінками №1 м. Оспіталет-де-Льобрегат ухвалив рішення про розірвання шлюбу між сторонами та постановив, що опіка і піклування над дитиною належить матері, при цьому батьківські права здійснюватимуться обома батьками. Право користування сімейним помешканням за адресою [ADDRESS], надано матері дитини, оскільки їй надано право опіки та піклування над малолітнім [PERSON]. Також вказаним рішенням було встановлено графік спілкування, відвідувань і перебування дитини з батьком, а також розмір аліментів на користь [PERSON]. У зв'язку із встановленим [PERSON] 04.12.2013 року у лікарні Сан-Хуан- де-Деу (Барселона, Королівство Іспанія) діагнозом, дитині проведено операцію та надано рекомендації систематичного обстеження за перебігом хвороби. У січні 2017 року позивач разом із неповнолітнім [PERSON] прилетіла в Україну і 03.01.2017 року привезла [PERSON] за місцем проживання батьків відповідача на одну добу для спілкування. Проте, з того часу батько дитину не повертає, уникає спілкування та зустрічей із позивачем, перешкоджає [PERSON] у поверненні дитини до місця проживання, що змушує її звернутись з даним позовом до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02.11.2017 року залучено у справу в якості третьої особи орган опіки та піклування Броварської районної державної адміністрації Київської області. У судовому засіданні позивач та її представники позовні вимоги підтримали в повному обсязі, виходячи із доводів, якими обґрунтовується позовна заява та просили суд позов задовольнити. Позивач пояснила, що вона не надавала згоди на зміну держави постійного місця проживання дитини з Королівства Іспанія. В результаті незаконного, на її думку, утримання відповідачем дитини, [PERSON] не проходив необхідні йому обстеження з метою контролю перебігу його хвороби, що може негативно вплинути на здоров»я дитини. Представники позивача додатково зазначили, що з 04.01.2017 року відповідач вчиняє незаконне утримання дитини на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року). Враховуючи, що над малолітнім [PERSON] судовим рішенням встановлена опіка та визначено опікуном його матір, то у розумінні статей 3, 5 Конвенції 1980 року утримування дитини відповідачем в Україні без згоди на те позивача є протиправним. Відповідач порушує права позивача на опіку і піклування щодо дитини. З огляду на означене просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти позову у повному обсязі та просили суд відмовити у його задоволенні з підстав викладених у письмових запереченнях. (Т. 1 а.с. 230-237). Зокрема, відповідач пояснив, що [PERSON] не належно здійснює піклування над дитиною, з огляду на те, що [PERSON] під час зустрічі із ним був вдягнений не за погодою, дитина мала хворобливий вигляд. На даний час [PERSON] адаптувався до умов проживання із ним, відвідує середню загальноосвітню школу та гуртки, отримує належне виховання. Повідомив, що дитина не бажає спілкуватися із матір»ю та повертатися до неї. А тому, просив у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача у судовому засіданні також заперечував проти позову посилаючись на ст. 13 Конвенції, вважав, що позивачем не здійснювалось належне піклування про дитину. Станом на момент розгляду справи в суді дитина прижилася у даному середовищі з батьком, а тому її повернення до Королівства Іспанія може завдати психологічної шкоди малолітньому, що суперечить інтересам дитини. Більше того, повідомив, що [PERSON], [INFO] не бажає повертатися до матері, неохоче з нею спілкується, а тому просив у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та пояснила, що відповідач перешкоджає спілкуванню дитини не тільки із матір»ю, а й із Органом опіки та піклування Броварської районної державної адміністрації Київської області, представник якого при неодноразових виїздах за місцем проживання батька з дитиною за адресою: [ADDRESS] не зміг потрапити до будинку, оскільки двері ніхто не відчиняв. Батько не повідомив Органу опіки та піклування про наявність рішення Королівства Іспанія про встановлення над [PERSON] опіки та звертався до них із заявами встановлення місця проживання дитини із ним. У подальшому відповідач відкликав свою заяву до Органу опіки. Вважала, що утримуючи дитину без згоди матері, відповідач вчиняє незаконно, чим порушує права дитини. Суд, заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, представника третьої особи, допитавши свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 25 липня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. (Т.1 а.с. 22). Рішенням суду по розгляду справ жорсткого поводження з жінками № 1 м. Л'Оспріталет-де-Льобрегат, Барселона, Королівство Іспанія № 44/2013 у справі № 7/13-І від 07.06.2013 року шлюб між сторонами розірвано. Опіку над малолітнім сином [PERSON] надано матері [PERSON], при цьому батьківські права здійснюються обома батьками. Місце проживання матері із сином визначено за адресою: [ADDRESS]. Встановлено режим відвідувань, спілкування і перебування з малолітнім [PERSON] батька кожні 1 та 3 вихідні (чи в кожні 2 та 4 вихідні) з 10 до 20 години в суботу і з 10 до 20 години в неділю без ночівлі. Під час дії наказу про захист передача дитини буде здійснюватись третьою особою. Передачі будуть здійснюватись за місцем проживання матері. Що стосується Різдвяних та Пасхальних канікул, батько буде перебувати зі своїм сином [PERSON] половину канікул з 10 по 20 годин без ночівлі. Що стосується літніх канікул, батько буде перебувати зі своїм малолітнім сином [PERSON] протягом п'ятнадцятиденних періодів, а саме: в парні роки - з 1 липня по 15 липня з 1 серпня по 15 серпня. В непарні роки мати буде перебувати з дитиною з 15 липня по 1 серпня і з 15 серпня по 1 вересня. Після періоду канікул режим відвідування буде поновлений на користь того батька, який не перебував зі своїми дітьми в останні вихідні напередодні початку періоду канікул. Батько не зможе подорожувати зі своїм малолітнім сином [PERSON] поза Іспанії без дозволу матері чи судового дозволу. Встановлено суму аліментів, яка підлягає стягненню з батька на користь матері на утримання дитини у розмірі 250 євро. Крім цього, має виплачуватись половина додаткових витрат. Ці суми мають бути виплачені батьком [PERSON] на наданий матір'ю рахунок в перші п'ять днів кожного місяця. Ця сума буде актуалізуватись щорічно згідно індексу роздрібних цін, визначених Національним інститутом статистики чи органом, який в майбутньому буде здійснювати його функції. Вирішено питання розподілу судових витрат (Т, 1 а.с. 38 - 43) Із матеріалів справи убачається та не заперечується сторонами, що [PERSON] [INFO] постійно проживав в Іспанії. У січні 2017 року позивач приїхала із малолітнім [PERSON] до України та лишила дитину батькам відповідача для спілкування. При цьому, між ними було погоджено, що дитина лишається з ними на одну добу, після чого буде повернута матері. Разом з тим, сина позивачу не повернули, що зумовило її численні звернення до відповідних правоохоронних органів, державних установ та суду. Як було встановлено під час судового розгляду, відповідачу відомо про вказане рішення суду Королівства Іспанія № 44/2013 у справі № 7/13-І. Сторони рішення суду не оскаржували. Між з тим, відповідач не заперечує, що дитина з січня місяця 2017 року проживає із ним за адресою: [ADDRESS], відвідує загальноосвітню школу № 306 у м. Києві без отримання на це згоди матері [PERSON] Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей», (далі Конвенція 1980 року) до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-ІV. Конвенція 1980 року набула чинності для України з 01 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та Королівством Іспанія з 01.03. 2008 року, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Права піклування, згадані в пункті a, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Пунктом а) ст. 5 Конвенції 1980 року, визначено, що для цілей цієї Конвенції: права піклування включають права, пов'язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини. Оскільки позивач [PERSON] призначена опікуном над малолітнім [PERSON], [INFO] відповідно до судового рішення Корілівства Іспанія від 07.06.2013 року та заперечує щодо проживання дитини з батьком на території України, а батько відмовляється добровільно повертати дитину до місця її проживання у Королівство Іспанія, то суд приходить до висновку, що дитина утримується відповідачем незаконно, що є порушенням права позивача піклування над нею. Згідно із ст. 14 Конвенції 1980 року, встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи запитуваної держави можуть безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, формально визнані або не визнані у державі постійного проживання дитини, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів, які застосовувалися б у такому випадку. За положеннями ст. 23 Конвенції 1980 року, ніякої легалізації або подібних їй формальностей не вимагається для виконання положень цієї Конвенції. Таким чином, у розумінні вищенаведених статей 3 і 5 Конвенції 1980 року утримування дитини відповідачем в Україні без згоди на те позивача є протиправним. Відповідач порушує права позивача на опіку і піклування щодо дитини. Більше того, як убачається із довідки з відділення онкології н. 1225172 виданої госпіталем Сан-Хуан-де-Деу, Барселона, Королівство Іспанія, [PERSON], [INFO] поставлений діагноз скупчення у верхньому і задньому середостінні. 30.01.2017 року дитині проведено хірургію пухлини та рекомендовано постійний клініко-радіологічний контроль, який позивач проходила з дитиною. (Т. 1 а.с. 73). Під час судового розгляду відповідач заперечував проти встановленого [PERSON] діагнозу у госпіталі Сан-Хуан-де-Деу, Барселона, Королівство Іспанія та зазначав, що дитина є цілком здоровою і не потребує лікування. Згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Стаття 11 Конвенції 1980 року зобов'язує суд без затримок здійснювати усі процедури для повернення дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Конвенції 1980 року, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Дитина незаконно утримується відповідачем із січня 2017 року. Позивач звернулась з даним позовом до суду 14.08.2017 року. Тобто, менше одного року з дати незаконного утримання відповідачем малолітнього [PERSON]. А тому, суд відхиляє посилання відповідача на ч. 2 ст. 12 Конвенції 1980 року, як підстави для відмови у позові. Оскільки обставини того, чи вже прижилася, чи ні дитина у своєму новому середовищі, не впливає на вирішення даного питання, так як судом відкрито провадження у справі до спливу одного року з дати незаконного утримання. Згідно із ст. 13 Конвенції 1980 року незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку. Розглядаючи обставини, про які йдеться в цій статті, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини. У судовому засіданні відповідачем не доведено, що позивач фактично не здійснювала піклування на момент переміщення малолітнього [PERSON]. Судом достеменно встановлено, що позивач не надавала своєї згоди на утримання дитини батьком за місцем свого проживання. Судом також не встановлено обставин того, що існує серйозний ризик того, що повернення малолітнього [PERSON] поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Враховуючи, що станом на момент розгляду справи в суді дитина досягла 8 років, то її думка з приводу повернення до Королівства Іспанії, судом не заслуховувалась. Суд також відхиляє посилання відповідача на жорстоке поводження позивача зі своїми дітьми та притягнення останньої до кримінальної відповідальності, оскільки належних та допустимих доказів у розумінні ст. 77-80 ЦПК України суду не надано, хоча обов»язок доказування покладено на сторони для підтвердження як їхніх вимог так і заперечень. Покази допитаного у судовому засіданні свідка, які узгоджуються із поясненнями сторони відповідача, що позивач 26.04.2017 року в приміщенні школи № 306 І-ІІІ ступенів Деснянського району м. Києва у м. Києві де навчається її син розпилювала газ із балончику та намагалася силоміць забрати дитину зі школи, при цьому останній здійснював опір, суд оцінює критично, оскільки як було з»ясовано судом, свідок не була очевидцем того, що безпосередньо позивач розпилювала газ із балончику, а тільки припускає, що це здійснила позивач. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і повному з'ясуванні обставин справи, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. На підставі ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала. На підставі викладеного та

Outcome: approved