Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

В січні 2017 року до Баранівського районного суду звернувся [PERSON] (надалі також позивач) з позовом до [PERSON] (далі також відповідач) про повернення безпідставно набутого майна (грошей). Позов обґрунтовувався тим, що позивач являється приватним підприємцем та в 2015 р. займався закупівлею лісоматеріалу в приватного підприємства «Саммит». Телефонні розмови щодо оплати, відправки товару вів з працівником підприємства [PERSON] Внаслідок помилки наданих реквізитів, 21.08.2015 р. кошти були відправлені на особистий рахунок відповідача в розмірі 24861.00 грн. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення коштів, однак останнім було повернуто позивачу лиш 1000.00 грн. Зважаючи на викладене, позивач вирішив звернутися до суду, адже вважає що відповідач безпідставно набув вказане майно (гроші). Позивач та представник позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції повідомили, що вказані позовні вимоги підтримують в повному обсязі, наполягали на задоволенні позову, не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Частина 1 ст. 224 ЦПК України встановлює, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справ доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. З огляду на зазначене суд не вбачає перешкод у судовому розгляді справи. Розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача та його представника, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, у серпні 2015 позивач домовився із відповідачем про закупівлю лісоматеріалу в приватного підприємства «Саммит». Внаслідок допущеної помилки наданих реквізитів кошти на загальну суму 24861.00 грн. були перераховані на рахунок відповідача [PERSON], що підтверджується копіями відповідних квитанцій. (а.с. 6). Однак, у матеріалах справи відсутні будь-які належні і допустимі письмові докази наявності між сторонами договірних відносин з приводу купівлі-продажу лісоматеріалів. При цьому в матеріалах справи міститься аудіозапис на DVD диску, який був відтворений при судовому розгляді справи, де як пояснює в позовній заяві позивач записана його розмова з відповідачем. Звідти вбачається, що дійсно [PERSON] отримав кошти від [PERSON] в 2015 році, та обіцяв їх повернути в найближчі терміни. Окрім того, судом встановлено, що позивач до моменту порушення його майнових прав шляхом привласнення незаконно набутих коштів неодноразово здійснював купівлю лісоматеріалу у підприємства «Самміт» де відповідач займав звичайну робітничу посаду, тобто не мав ні прав, ні відношення до управління підприємством. Після того, як відповідач протиправно отримав вказану суму коштів, позивач дзвонив йому із вимогою про їх повернення близько двадцяти раз, однак безрезультатно, єдине чого він зміг домогтися - повернення відповідачем 1000 грн. Остання розмова з приводу повернення зазначеної суми коштів відбулася 09.01.2017 року, однак вона, як і решта були марними. Таким чином, згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно ч.1, 2 ст.65 ЦПК України - речовими доказами є предмети матеріального світу, що містять інформацію про обставини, які мають значення для справи; речовими доказами є також магнітні, електронні та інші носії інформації, що містять аудіовізуальну інформацію про обставини, що мають значення для справи. Суд, виходячи з характеру спірних правовідносин, визначає норми матеріального права, яка підлягає застосуванню. Відповідно до ч. 1ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч. 1ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. Системний аналіз положень частини першої, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, чч. 1 та 2 ст.205, ч. 1 ст.207, ч. 1 ст.1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов'язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч. 2 ст. 11 ЦК України. Загальна умова ч. 1ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi цієї статті тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст.11,600,601,604 - 607,609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-2978цс15від 23 березня 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Обов'язковою умовою, з якою законодавець пов'язує виникнення даного виду зобов'язань, є відсутність правової підстави для набуття, збереження майна однією особою за рахунок іншої особи. Відсутність правової підстави означає, що майно набуте або збережене особою поза підставою (юридичним фактом), передбаченою законом, іншим правовим актом чи правочином. Таким чином, в даному випадку правова підстава для набуття та збереження грошових коштів, які позивач перерахував відповідачу, відсутня, так як між сторонами не виникли будь-які договірні правовідносини, оскільки в письмовій формі вони не укладалися. Відповідачем в свою чергу не надано доказів на підтвердження факту не отримання ним вищевказаних грошових коштів та не надано доказів існування правових підстав утримання у себе вищевказаних грошових коштів. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що [PERSON] набув грошові кошти без достатніх правових підстав та не повернув їх [PERSON], тому наявні підстави для стягнення коштів у розмірі 23861.00 грн. згідно з положеннями ст. 1212 ЦК України. Відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню сплачені позивачем і документально підтвердженні судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 640 грн. Окрім того, позивачем було заявлено вимогу про стягнення на його користь з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 4500 грн. згідно довідки від 07.03.2017 р. Таким чином, ч. 2 ст. 84 ЦПК України встановлено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. При цьому суд враховує позицію, викладену в п. 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», згідно якої при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, суд прийшов до висновку, що вимога позивача про компенсацію витрат на правову допомогу підлягає частковому задоволенню, адже сума в розмірі 4500 грн. є значно завищеною у співвідношенні до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», якою передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З огляду на викладене, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 1800 грн. з розрахунку 40 відсотків від заявленої суми у розмірі 4500 грн. (а.с. 5, 7, 8).

Outcome: partial