Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-29 00:00:00

В травні 2017 року позивачі звернулись в суд із зазначеним позовом, і з урахуванням уточнень просили встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: у користування відповідача [PERSON] виділити житлову кімнату площею 17,7 кв.м. разом з лоджією площею 4,1 кв.м.; у користування позивача [PERSON] виділити житлову кімнату площею 13,9 кв.м.; у користування позивача [PERSON] виділити житлову кімнату площею 12,6 кв.м.; в загальному користуванні залишити: кухню - 8,6 кв.м., вбиральню 1,0 кв.м., ванну кімнату - 2,6 кв.м., коридори - 5,1 кв.м. та 11,5 кв.м., оскільки сторони не можуть знайти домовленості у користуванні квартирою, [PERSON] чинить перешкоди у користуванні квартирою позивачам, які були змушені звернутись до суду із вказаним позовом. В судове засідання сторони не з`явились, представник позивачів подала заяву про розгляд справи за її відсутності, зауважила, що позовні вимоги підтримує та проти винесення заочного рішення не заперечує. Зважаючи на те, що в матеріалах справи достатньо відомостей про дійсні взаємовідносини сторін, належним чином повідомлений відповідач в судове засідання не з`явився та свого представника не направив, хоча і повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи належним чином, а представник позивачів наполягає на ухваленні заочного рішення, суд вважає за можливе ухвалити рішення в порядку ст.ст.224-226 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 214 ЦПК України суд при постановленні рішення вирішує, зокрема, питання про те, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Саме на сторони згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог чи заперечень. В той же час, як зазначено судом вище відповідач своїм правом з`явитися в суд і спростувати доводи позивача не скористався, відтак суд виходить з представлених саме позивачем доказів у справі. Так, з матеріалів справи вбачається, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] (1/4 частка квартири), [PERSON] (1/4 частка квартири) та [PERSON] (1/2 частка квартири), що підтверджується свідоцтвом про право власності від 22.05.2000 року та довідкою-характеристикою КМ БТІ від 18.01.2007 року. Згідно технічного паспорту на дану квартиру вона складається з 3 кімнат, а саме: кімната №1 - 13,9 кв.м., №2 - 12,6 кв.м., №3 - 17,7 кв.м., кухня - 8,6 кв.м., ванна кімната 2,6 кв.м., вбиральня 1,0 кв.м., коридори - 5,1 кв.м. та 11,5 кв.м., кладова 1,1 кв.м., балкон 30% - 1,1 кв.в., лоджія 50% - 4,1 кв.м. Загальна площа квартири - 78,2 кв.м. Відповідно до положень ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Так, згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Власники володіють, користуються та розпоряджаються власністю за взаємною згодою. За відсутності такої згоди порядок володіння та користування майном може бути визначений судом за позовом одного або декількох співвласників. Матеріали справи свідчать про «напружені» взаємовідносини між сторонами. Позивачі акцентують увагу на тому, що неодноразово звертались до відповідача [PERSON] з метою врегулювання в досудовому порядку питання щодо встановлення порядку користування спільним майном, однак дані пропозиції останній постійно ігнорує. Крім того позивачі зазначалють, що самостійно сплачують плату за надання комунальних послуг у спірній квартирі, тоді як відповідач [PERSON] комунальні послуги по вказаній квартирі не сплачує. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 1, ч. 3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації. Встановлення порядку користування приміщеннями квартири між співвласниками відповідно до змісту ст.ст. 319, 358 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток належних кожному із співвласників. Відповідно до роз`яснень, у п. 14 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року «Про судову практику по справах за позовами про захист прав приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можна виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири, або їх можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це було заявлено позов. Пункт 7 ст. 92 Конституції України встановлює, що правовий режим власності визначається виключно законами України. Відповідно до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Встановлені судом обставини справи дають підстави для задоволення позовних вимог в цій частині. Так, слід встановити наступний порядок користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS], а саме: відповідачу [PERSON] виділити житлову кімнату площею 17,7 кв.м. разом з лоджією площею 4,1 кв.м.; позивачу [PERSON] виділити житлову кімнату площею 13,9 кв.м.; позивачу [PERSON] виділити житлову кімнату площею 12,6 кв.м.; в загальному користуванні залишити: кухню - 8,6 кв.м., вбиральню 1,0 кв.м., ванну кімнату - 2,6 кв.м., коридори - 5,1 кв.м. та 11,5 кв.м. Відповідно до положень ст.88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивачів підлягає стягненню сума сплаченого судового збору. На підставі викладено та

Outcome: approved