Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-30 00:00:00

В червні 2014 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди в якій просила ухвалити рішення, яким поновити її, [PERSON] на роботі в Товаристві з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» на посаді продавця-консультанта; скасувати Наказ № 77-у про припинення трудового договору з причини незадовільного результату випробування від 22.05.2014 року; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 травня 2014 року по день ухвалення рішення з розрахунку середнього заробітку в розмірі 125,00 грн. за календарний день; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000 грн. В обґрунтування своїх вимог позивачка вказала на те, що 26 лютого 2014 року між нею, [PERSON] та TOB «АВТО ПРОСТО» було укладено Трудовий договір строком до 25 лютого 2015 року, відповідно до умов якого їй було встановлено термін випробування у три місяця. Під час її перебування на лікарняному у стаціонарі з 20.05.2014 по 28.05.2014 року, та будучі вагітною строком у 25 тижнів, її було звільнено відповідачем 22.05.2014 року згідно Наказу № 77-у про припинення трудового договору з причини незадовільного результату випробування. Копію наказу вона отримала 28.05.2014 року поштою з супровідним листом, в якому відповідач просив сповістити його про адресу, куди можна вислати їй трудову книжку. Вона не згодна з такими діями відповідача та вважає наказ № 77-у про припинення трудового договору з причини незадовільного результату випробування незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Зазначила, що приймаючи рішення про її звільнення відповідачем не подано жодних доказів невиконання нею її функціональних обов'язків та будь-яких інших доказів, які б свідчили про встановлення її невідповідності роботі на яку її було прийнято. Вказує, що відповідач звільнивши її порушив норми чинного законодавства про працю, чим завдав їй моральної шкоди, яка виражається в погіршенні стану її здоров'я та можливості негативного впливу на здоров'я її майбутньої дитини. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Вислухавши у судовому засіданні пояснення сторін, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 26 лютого 2014 року на підставі заяви про прийняття на роботу (а.с.36), [PERSON] було прийнято на роботу до TOB «АВТО ПРОСТО» на посаду продавця-консультанта комерційного відділу з 26 лютого 2014 року та встановлено їй випробувальний термін 3 місяці, що підтверджується наказом № 32-п від 26 лютого 2014 року (а.с.35). Крім того, між сторонами був укладений строковий Трудовий договір від 26 лютого 2014 року з застереженням про встановлення [PERSON] випробувального строку у 3 місяці (а.с.8-9). Відповідно до ст. 26 КЗпП України, при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Тобто, при випробуванні працівник вважається прийнятим на роботу, але з умовою, що укладений з ним трудовий договір буде розірвано, якщо він не витримає випробування. Тому розірвання відповідно до ст. 28 КЗпП України, трудового договору з працівником під час терміну випробування не можна визнати таким, що проводиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, оскільки працівник при прийнятті на роботу та даючи згоду на випробовування фактично дає згоду і на можливість розірвання з ним трудового договору, якщо протягом строку випробовування встановлено невідповідність його роботі, на яку його прийнято. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу. Зокрема як слідує з судової практики Верховного Суду України, у випадку звільнення особи з роботи за ст. 28 КЗпП України, на нього не поширюються правила про недопустимість звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період тимчасової непрацездатності визначені в ч. 3 ст. 40 КЗпП України. TOB «АВТО ПРОСТО» є фінансовою установою та надає фінансові послуги, оскільки чинним законодавством України встановлені вимоги до фінансових установ, згідно яких фінансова установа має надавати повну, доступну, достовірну та вичерпну інформацію про послуги, які надає, тому TOB «АВТО ПРОСТО» приділяє багато сил для того, щоб продавці-консультанти належними чином надавали споживачам повну, доступну, достовірну та вичерпну інформацію про послуги та товар. Крім того, TOB «АВТО ПРОСТО» здійснює постійний контроль та перевіряє рівень знань продавців консультантів. На підставі наказу № 46-к від 28 лютого 2014 року [PERSON] було направлено на навчальні курси для продавців-консультантів, після проходження яких [PERSON] приступила до виконання трудових обов'язків продавця консультанта. Проте під час виконання трудових обов'язків [PERSON], було встановлено відсутність у неї морально-ділових якостей необхідних для виконання трудових обов'язків, здатності працівника засвоювати та роз'яснювати інформацію про послуги, які надаються Товариством. Згідно Службової записки від 14.05.2014 року директора з продажу TOB «АВТО ПРОСТО» [PERSON], [PERSON] не засвоїла інформацію про послуги, які надаються Товариством, порядок їх надання, не володіє знаннями щодо властивостей товару, який передається споживачам внаслідок надання фінансових послуг Товариством. Відповідно до службової записки від 21.05.2014 року регіонального представника [PERSON] під час проходження випробувального строку [PERSON] продемонструвала відсутність необхідних морально-ділових якостей необхідних для виконання трудових обов'язків. Так, 22 травня 2014 року [PERSON] було звільнено з посади продавця-консультанта ТОВ «АВТО ПРОСТО», що підтверджується наказом № 77-у про звільнення [PERSON] на підставі ст. 28 КЗпП України у зв'язку не проходженням випробувального строку (а.с.40). На підставі заяви [PERSON], 14 червня 2014 року TOB «АВТО ПРОСТО» направив на вказану у заяві позивачки адресу її трудову книжку. Таким чином, відповідачем не порушено трудове законодавство, що регулює порядок видачі трудових книжок, а саме Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників та не затримано видачу трудової книжки позивачки. Що стосується посилань позивачки на порушення відповідачем її прав наданих ст. 184 КЗпП України, якою передбачено, що звільнення вагітних жінок з ініціативи власника не допускається, суд прийшов до висновку, що [PERSON] звільнено не з ініціативи власника. Підстави звільнення робітника з ініціативи власника викладені в ст. 40 та ст. 41 КЗпП України, а відповідно до наказу № 77-у від 22.05.2014 року [PERSON] звільнено на підставі ст. 28 КЗпП України у зв'язку з не проходженням нею випробувального строку. Таким чином звільнення працівника на підставі ст. 28 КЗпП України не можна вважати таким, що відбулось з ініціативи роботодавця. Таку саму позицію займає Верховний Суд України в ухвалі від 18.02.2009 року (а.с.48-49), рішенні від 18.08.2010 року (а.с.42-44), рішенні від 23.01.2008 року (а.с.45-47). Що стосується позовних вимог позивачки щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн., то суд також вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню,оскільки суд прийшов до висновку про відсутність порушення відповідачем прав позивачки. Згідно ст. 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року (зі змінами) моральна шкода відшкодовується особою, винними діями якої вона заподіяна. Наявність вини і причинного зв'язку між винними діями і заподіяною шкодою є однією з умов відповідальності за заподіяну шкоду. При цьому, згідно з п. 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного суду України, встановлено, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Підсумовуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що жодні права позивачки відповідачем не порушені; відсутні правові підстави для захисту прав позивачки, оскільки такі права не порушені відповідачем, відсутні правові підстави визнання звільнення незаконним, відсутні підстави для поновлення позивачки на посаді, відсутні підстави для працевлаштування позивачки, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. З огляду на вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі ч. 4 ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Таким чином, судовий збір підлягає віднесенню за рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed