Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

В червні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (надалі-Відповідач, ПАТ «Дельта Банк»), про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки. Позовні вимоги позивачем неодноразово уточнювалися. В обґрунтування позивачем зазначено, що у серпні 2007 року він уклав кредитний та іпотечний договори з АКБ «ТАС-Комерцбанк». Позивачем умови договору виконувалися до грудня 2014 року. У квітні 2015 року позивачу стало відомо, що укладений кредитний договір укладався з порушеннями Закону України «Про захист прав споживачів», окрім того, Банк не мав ліцензії на здійснення кредитування в іноземній валюті, не надавалися відомості про дійсну ціну кредиту та процентної ставки та позивач був позбавлений інформації про переваги та ризики кредитування та позивач не підписував заяву про надання кредиту, позивачу невідомо було про відступлення права вимоги. В судовому засідання представник позивача [PERSON] - [PERSON], підтримав позов у повному обсягу, посилаючись на підстави, що вказані у позовних заявах. Представник відповідача Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» - Близно О.Г., заперечувала проти задоволення позову. Вказала, що відсутні підстави для їх задоволення, договори укладалися з дотриманням усіх вимог закону, позивач добровільно виявив бажання щодо укладання кредитного договору, примушення та тиску на нього не здійснювали, зобов'язання виконувалися до грудня 2014 року. Просить суд відмовити у задоволені позву та застосувати строк позовної давності. Представники третіх осіб Тимчасової адміністрація ПАТ «Дельта Банк» фонд гарантування вкладів фізичних осіб та Національного Банку України в судове засідання не заявилися, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи. Від представника Національного Банку України надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності та заперечення проти позову. Вислухавши представників сторін, вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши у сукупності докази, надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд вважає позов не обґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню, за таких підстав. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, про що також зазначено в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі». Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом було роз'яснено представнику позивача та відповідача право заявляти клопотання про витребування судом доказів, якщо у сторін існують складності в їх отриманні, подавати відповідні докази, заявляти клопотання про витребування документів та призначення експертиз по справі. Судом встановлено, 15 серпня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 0309/0807/71-407 ( надалі-Кредитний договір) (а.с.7-9 т.1). Відповідно до п.1.1. Кредитного договору Банк надав Позивачу грошові кошти у розмірі 21500,00 доларів США. З метою забезпечення Кредитного договору між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір №0309/0807/71 -407-2-1 від 15.08.2007 року, предметом якого є двокімнатна квартира, розташована за адресою:м. Кривий Ріг вул. Кропивницького б. 69 кв. 33.(далі - Договір іпотеки) (а.с.12-13 т.1). Відповідно до п.1.1 статуту ПАТ «Омега Банк» погодженого Національним Банком 24.05.2015 року рішенням позачергових Загальних зборів акціонерів від 15 жовтня 2007 року Акціонерний комерційний банк «ТАС-Комерцбанк» змінив своє найменування на відкрите акціонерне товариство «Сведбанк», який виступає правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях АКБ «ТАС- Комерцбанк» (а.с148153 т.1). 25 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк»» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 1333, згідно якого, на підставі ст.ст. 512-514 ЦК України, АТ «Дельта Банк» набув статусу нового кредитора і за вищезазначеним Кредитним договором та за спірним Договором іпотеки (а.с.21-22 т.2). На підставі постанови Правління Національного банку України від 02.10.2015 № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02.10.2015 прийнято рішення № 181 «Про початок здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», відповідно до якого розпочато процедуру ліквідації АТ «Дельта Банк». Слід звернути увагу, що під час процедури ліквідації Банків Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним і пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Згідно до ст.48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 512 та ст. 513 ЦК України слідує, що зміна кредитора у зобов'язанні здійснюється шляхом оформлення між первісним кредитором та новим кредитором відповідного договору в тій же самій формі, що і угода, за якою права відступаються. Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Частиною 1 ст. 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника. Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. З огляду на вище викладене, боржник за кредитним договором не є його стороною договору про відступлення права вимоги, отримання первісним кредитором згоди боржника на укладення договору про передачу активів, передачу документів, які підтверджують дійсність вимоги, інформації, яка є важливою для їх здійснення, виникнення і наявність прав грошової вимоги, нормами ст.ст. 516-517 ЦК України не передбачено. Обов'язок первісного кредитора передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, навпаки передбачений положеннями ч. 1 ст. 517 ЦК України. Крім того, відповідно до пункту 10.5 Кредитного договору, Банк має право повністю або частково перевести свої права та зобов'язання по цьому договору, а також по угодам, пов'язаним із забезпеченням повернення кредиту третій особі без згоди позичальника. До того ж, Позивачу повідомлено листом №80К/2505121-0875/1 від 05.06.2012р. про відступлення права вимоги за Кредитним договором до АТ «Дельта Банк» (а.с.14 т.1). Суд приходить до висновку, що умовами Кредитного договору та нормами Цивільного кодексу України передбачено право на відступлення прав вимог за кредитним договором. Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Позивач добровільно обрав банківську установу для отримання кредиту, зважував всі умови, які банки надають своїм позичальникам. У рішенні Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011, у п.3.2. відображеною що регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень Цивільного кодексу України. Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 Кодексу. Статтею 215 ЦК України передбачено що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину. Суд приходить до висновку, що при укладанні Кредитного договору позивачу було належним чином проінформовано про всі істотні умови договору, як то спосіб, терміни погашення кредиту, розмір та строк сплати процентів та інших платежів, що підтверджується наявністю особистого підпису Позичальника на самому Кредитному договорі №0309/0807/71-407 від 15.08.2007 року та графіку погашення кредиту (а.с.10-11 т.1). Так, відповідно до п 10.1 кредитного договору № 0309/0807/71-407 від 15.08.2007 року зазначено, що укладаючи цей договір, Позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими ( а.с. 9 т.1). Підписання цього договору свідчить, що позивач до його укладання ознайомився з усіма умовами, на яких АКБ «ТАС-Комерцбанк» здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не пов'язані з підприємницькою діяльністю (у тому числі з умовами типових кредитних договорів Банку), та загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту в АКБ «ТАС -Комерцбанк», та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому Договорі. Відповідно до п. 10.13. Кредитного договору, підписанням цього договору Позичальник підтверджує, що перед укладанням Кредитного договору Банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладанні Кредитного договору йому була надана вся необхідна інформація, передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою правління НБУ від 10.05.2007 р. № 168 в повному обсязі (а.с.9 т.1). Бюлетень Продукту «Житлова іпотека на вторинному ринку» з особистим підписом Позивача, в якому зазначено, що умови кредитування для ознайомлення останній отримав, що в свою чергу спростовує посилання Позивача про те, що жодної інформації про умови кредитування йому надано не було (а.с.4 т.2). Так відповідно до п. 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредитів банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування). Суд приходить до висновку, що порушень Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови правління НБУ від 10.05.2007 р. № 168 зі сторони Банку не було. Позивачем зазначено, що ним регулярно здійснювались платежі за Кредитним договором, про що також свідчать і виписки по рахунку Позивача за період з 15.08.2007 р. по 25.05.2012 р. та період з 29.05.2012р. по 31.03.2016 р., (а.с. 106-139 т.2). Всі вищенаведені обставини підтверджують факт визнання Позивачем [PERSON] умов Кредитного договору №0309/08071-407 від 15.08.2007 року, і також засвідчують згоду Позивача з умовами оспорюваних Договорів. Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. № 5, вирішуючи справи про визнання кредитних договорів недійсними, суди мають враховувати вимоги законодавства, що стосуються їх чинності. Вони встановлені як ЦК (статті 1048-1052, 1054), так і Законом від 12 липня 2001 и. № 2499-УІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Зокрема, суди мають встановлювати такі обставини: досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов'язань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; кредитний договір має укладатись обов'язково у письмовій формі, причому недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює жодних правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його нікчемністю; сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі. Слід зазначити, що при укладанні спірного кредитного договору сторонами були дотримані всі вимоги, які необхідні для його дійсності, які передбачені ст. 203 ЦК України, а саме: Зміст правочину не суперечить Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства - Банком укладено кредитний договір і згідно нього видано валютні кошти у відповідності із наявними у нього ліцензіями НБУ на цей вид діяльності. Особи, які вчиняли правочин мали необхідний обсяг цивільної дієздатності - Кредитний Договір було укладено повноважними особами. Волевиявлення учасника правочину було вільним і відповідало його внутрішній волі. При укладенні Кредитного договору позичальником були надані всі документи, які підтверджують про те, що волевиявлення було вільним. Вільне волевиявлення Позивача виявляється і в заяві Позивача від 15.08.2007 року вхід. № 1875 про надання кредитних коштів саме у сумі 21 500 доларів США (а.с.6 т.2). Правочин вчинено у формі, яка встановлена законом - договір укладено в письмовій формі. Правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Оскільки умовами Кредитного договору жодна з вимог ст. 203 Цивільного кодексу України не порушується, по всім суттєвим умовам договору досягнуто згоди, то для визнання вищезазначеного кредитного договору недійсним немає підстав. Виходячи з викладеного вище суд вказує, що Кредитний договір, з усіма забезпечувальними договорами відповідають Закону та відсутні підстави для визнання їх недійсними. Згідно ст. 2 та ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 р., (надалі Закон 2121-ІІІ) банк як юридична особа має виключне право на підставі ліцензії Національного банку України здійснювати у сукупності такі операції: залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб. Згідно частини 3 статті 533 ЦК України на території України допускається також використання іноземної валюти, а також платіжних документів при здійсненні розрахунків за зобов'язаннями, в порядку та на умовах, встановлених законом. Так, відповідно до пункту 1.5 глави 1 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року № 483, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 р. за №1489/10028 використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Відповідно до пункту 4 статті 7 Закону України «Про Національний банк України» від 20.05.1999 р. №679-ХІУ (надалі Закон № 679-ХІУ) однією з функцій, яку виконує Національний банк є встановлення для банків правил проведення банківських операцій. При цьому згідно частини 1 статті 44 Закону 679-ХІУ Національний банк є уповноваженою державною установою при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютного контролю і до компетенції якого, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 44 Закону України № 679-ХІУ, належить видання нормативно - правових актів щодо ведення валютних операцій. У Постанові Верховного Суду України від 21 березня 2011 року, зазначено щодо правомірності надання уповноваженими банками кредитів в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу (генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій) та в постанові № 5 Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин». При укладанні Кредитного договору № 0309/0807/71-407 від 15 серпня 2007 року АКБ «ТАС - Комерцбанк» мав всі необхідні ліцензії та дозволи, які видані Національним банком України, а саме: Банківська ліцензія № 38 від 15 травня 2001 року, Дозвіл № 38-1 від 11.10.2001 року на право здійснення банківських операцій, визначених ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та додаток до Дозволу №38-1 від 11.10.2001 року - Перелік операцій з валютними цінностями, які має право здійснювати «ТАЦ- Комерцбанк» (а.с.158-161 т.2). Стосовно посилання Позивача на істотну зміну становища, щодо виконання боргових зобов'язань за Кредитним договором в зв'язку з підвищенням курсу іноземної валюти, суд вказує, що відповідно до п.16 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Стосовно заяви Відповідача про застосування строків позовної давності, суд вказує, наступне, відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України: «позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу». Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З огляду на те, що позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з приводу того, що Кредитний договір укладався з порушеннями Закону України «Про захист прав споживачів», суд вказує, що відсутні підстави для задоволення заяви відповідача про застосування строків позовної давності. Надані позивачем докази з приводу обґрунтування вимог не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовуються письмовими доказами, що надавалися сторонами. З вказаного суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав їх недоведеності.

Outcome: dismissed