Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-20 00:00:00

В травні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] об'єднаної територіальної громади Вознесенського району Миколаївської області, в якому просила розтлумачити заповіт, що посвідчений 13.12.2006 року секретарем Тімірязєвської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, дублікат якого видано 15.01.2015 року секретарем Тімірязєвської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, реєстровий № 100. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що згідно вищевказаного заповіту [PERSON], яка померла 09.10.2014 року, заповіла [PERSON] земельну ділянку площею 7,64 га, розташовану в межах території Тімірязєвської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, та належну спадкодавцю на праві приватної власності. Позивач, прийнявши спадщину в передбаченому законом порядку, звернулась до нотаріуса з приводу оформлення своїх спадкових прав, однак їй було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку за заповітом. Відмову нотаріус обґрунтував наявністю розбіжностей в заповіті щодо ідентифікуючих ознак правовстановлюючого документа на спадкове майно (державного акта на право приватної власності на землю) та безпосередньо державного акта на право приватної власності на землю, яким посвідчено право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 7,64 га, розташовану в межах території Тімірязєвської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області. Посилаючись на наведені обставини, позивач просила розтлумачити заповіт, встановивши, що спадкодавець, роблячи заповідальне розпорядження стосовно позивача, заповідала останній саме вищевказану земельну ділянку, право власності на яку посвідчено державним актом на право приватної власності на землю серії I-МК № 004727, виданого 24.11.2001 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 455. Ухвалою суду від 06.06.2017 року було замінено неналежного відповідача по справі належним [PERSON] сільською радою Вознесенського району Миколаївської області. В судове засідання позивач та її представник не з'явились. Згідно заяви, що надійшла до суду, останній просив розглянути справу за його відсутності. Позовні вимоги [PERSON] підтримав. Представник відповідача в судове засідання не з'явився. Направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечував. Дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, відповідно до\~ст. 11 ЦПК України, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, як вбачається з матеріалів справи, 09.10.2014 року померла [PERSON] (а.с.4). За життя останньою було складено заповіт, який 13.12.2006 року був посвідчений секретарем Тімірязєвської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області та зареєстрований в реєстрі за № 92 (дублікат заповіту замість втраченого було видано секретарем Тімірязєвської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області 15.01.2015 року за реєстровим № 100), згідно якого [PERSON] заповіла, зокрема, [PERSON] земельну ділянку площею 7,64 га, розташовану в межах території Тімірязєвської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, та належну померлій згідно державного акта на право приватної власності на землю, серії МК № 004727, виданого 24.11.2001 року (а.с.5, 22). Також з матеріалів справи слідує, що [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю, серії I-МК № 004727, виданого 24.11.2001 року Тімірязєвською сільською радою Вознесенського району Миколаївської області 24.11.2001 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 455, належала земельна ділянка площею 7,64 га, розташована в межах території Тімірязєвської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області та надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Іншої земельної ділянки, в тому числі й на час складання заповіту, [PERSON] у власності не мала (а.с. 6,20). Стаття 1216 ЦК України\~передбачає, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).\~\~\~\~\~ Як передбачено\~ст. 1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом, а в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини - за законом (ст. 1223 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 1268-1270 ЦК України\~для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець прийняв її в шестимісячний строк в порядку, передбаченому законом. Як зазначалося вище позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] Прийняла спадщину після її смерті в передбаченому законом порядку (на підставі її заяви про прийняття спадщини приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] заведена спадкова справа за № 3-2015 від 03.02.2015 року) (а.с.5,22- 26). Отже, в силу ч. 1\~ст.1223 ЦК України\~має право на спадкування за заповітом після смерті [PERSON] Проте, при зверненні до нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, позивач отримала відмову в вчиненні вказаної нотаріальної дії, оскільки наявні розбіжності в заповіті щодо ідентифікуючих ознак правовстановлюючого документа на спадкове майно (державного акта на право приватної власності на землю) та безпосередньо державного акта на право приватної власності на землю, яким посвідчено право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 7,64 га, розташовану в межах території Тімірязєвської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області (в частині серії державного акта на право приватної власності на землю та органу, що здійснив його видачу) (постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії за № 93/02-31 від 24.01.2017 року) (а.с.8). Згідно\~ст. 1256 ЦК України\~тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до\~ст. 213 цього Кодексу. Так, виходячи з положень ст.ст.213,\~1256 ЦК, тлумачення заповіту здійснюється з метою встановлення точної волі заповідача і може мати місце, якщо заповіт викликає питання в спадкоємців, має суперечливий характер, у зв'язку з чим необхідно уточнити його зміст. При цьому ч.2\~ст.213 ЦК\~не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення в тексті самого правочину. Таким чином, при тлумаченні заповіту не допускається внесення змін у сам зміст заповіту, враховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, майнових прав і обов'язків на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що дійсне волевиявлення заповідача було спрямоване на заповідання [PERSON] саме земельної ділянки площею 7,64 га, розташованої в межах території Тімірязєвської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, та належної померлій на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії I-МК № 004727, виданого Тімірязєвською сільською радою Вознесенського району Миколаївської області 24.11.2001 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 455. Отже, позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Outcome: approved