Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-14 00:00:00

В травні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON], в якій просила в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на ј частину жилого будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами та ј земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], та за відповідачем право власності на ј частину вказаного жилого будинку та ј земельної ділянки. В обґрунтування позову зазначено, що 08.04.2000 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. До суду було подано позов про розірвання шлюбу та, враховуючи той факт, що між ними існують суперечки щодо майна, позивач звернулась до суду з даним позовом. Вказує, що в період шлюбу сторонами за спільні кошти було придбано Ѕ частину земельної ділянки та Ѕ частину земельної ділянки за адресою: [ADDRESS]. Посилається на те, що оскільки майно було набуте за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти, договорів стосовно виду права власності на набуте майно та щодо розміру часток у праві власності між сторонами не укладено, воно належить сторонам на праві спільної сумісної власності і частки кожного є рівними. В ході розгляду справи 11.01.2019 року позивач остаточно уточнила позовні вимоги, зменшивши їх, та просила суд: - визнати Ѕ частини житлового будинку та Ѕ земельної ділянки за адресою: [ADDRESS]; 12 м.кубічних будівельних блоків, чотири пластикові вікна, шістнадцять залізобетонних плит (перекриття), битовку, розміром 4,2*2,45 м, що зберігаються на цій земельній ділянці, а також транспортний засіб ЗІЛ-ММЗ 4502, 1984 року, д.н.з.[NUMBER], зареєстрований за [PERSON], - спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; - здійснити поділ майна, присудивши [PERSON] ідеальну частку від Ѕ частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS], вартість якої на 258100 грн. більше за частку цього житла, яку присуджено у власність [PERSON], а також присудивши [PERSON] ідеальну частку від Ѕ частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS], вартість якої на 258100 грн. менше за частку цього житла, яку виділено у власність [PERSON], 12 м.кубічних будівельних блоків, чотири пластикові вікна, шістнадцять залізобетонних плит (перекриття), битовку розміром 4,2*2,45 м, що зберігаються на цій земельній ділянці, а також транспортний засіб ЗІЛ-ММЗ 4502, 1984 року, д.н.з.[NUMBER], зареєстрований за [PERSON], підприємство ТОВ «Транспортно-будівельна компанія «Гарант-Груз» зі статутним капіталом в розмірі 52500 грн.; - після поділу в ідеальних відсоткових частках Ѕ частину житлового будинку залишити це житло, та Ѕ частину земельної ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS], у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач зазначає про те, що Ѕ частина житлового будинку та Ѕ частина земельної ділянки за адресою: [ADDRESS]; 12 м.кубічних будівельних блоків, чотири пластикові вікна, шістнадцять залізобетонних плит (перекриття), битовку розміром 4,2*2,45 м, що зберігаються на цій земельній ділянці, а також транспортний засіб ЗІЛ-ММЗ 4502, 1984 року, д.н.з.[NUMBER], зареєстрований за [PERSON], придбано в період шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя. При поділі даного майна позивач просить суд присудити відповідачу автомобіль, який їй належить, вартістю 70000 грн., ТОВ «Трансопортно-будівельна компанія «Гарант-Груз», зі статутним капіталом 52500 грн., які є неподільними речами, а також 12 м.кубічних будівельних блоків, вартістю 15600 грн., чотири пластикові вікна, варістю 6000 грн., шістнадцять залізобетонних плит (перекриття), вартістю 64000 грн., битовку, розміром 4,2*2,45 м, вартістю 20000 грн., як речі для професійних занять, сукупна вартість яких складає суму в розмірі 258100 грн. Позивач просить суд при поділі Ѕ частини будинку присудити їй ідеальну частку, вартість якої на 258100 грн. більше за ідеальну частку цього житла, яку буде присуджено відповідачу [PERSON] В судовому засіданні позивач підтримала уточнені позовні вимоги та просила суд їх задовольнити з викладених в ньому підстав. Відповідач в судове засідання не з»явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. З будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відзив на позов до суду не надходив, в зв»язку з чим, суд вважає за можливе розглянути справу без його участі. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 08.04.2000 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.8). Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02.11.2017 року, шлюб між сторонами було розірвано (а.с.103-104). Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.10.2003 року, [PERSON] придбав Ѕ частину земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу (а.с.9). Відповідно до договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 15.10.2003 року, [PERSON] придбав Ѕ частину жилого будинку з відповідними господарськими та побутовими будівлями, спорудами, - за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу (а.с.11). Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію ТЗ від 20.08.2002 року, [PERSON] належить транспортний засіб ЗІЛ-ММЗ 4502 реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.37). Відповідно до статуту ТОВ «Транспортно-будівельна компанія «Гарант-Груз», засновниками даного товариства є [PERSON] та [PERSON] в рівних частках (а.с.38-41). Докази на підтвердження придбання майна - 12 м.кубічних будівельних блоків, чотирьох пластикових вікна, шістнадцяти залізобетонних плит (перекриття), битовки, розміром 4,2*2,45 м, та їх вартість, - матеріали справи не містять. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно із ч. 1ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 71 СК України, спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на квартиру, допускається лише за його згодою. Згідно із п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» №16 від 12.06.1998р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою. Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Відповідно до ч. 1ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Придбавши нерухоме майно під час перебування в шлюбі, позивач та її чоловік - відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та її право на рівну частку в майні презюмується. Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007р. № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Таким чином, придбане під час перебування сторін у шлюбі нерухоме майно є об'єктом спільної сумісної власності сторін і будь-яких доказів щодо належності цього майна лише відповідачу, на якого вони зареєстровані, суду не надано. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Позивачем надано докази того, що нерухоме майно - Ѕ частина житлового будинку та Ѕ частина земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], а також транспортний засіб ЗІЛ-ММЗ 4502, синього кольору, рік випуску - 1984, реєстраційний № [NUMBER], - є об'єктами права спільної сумісної власності сторін, оскільки вони придбані сторонами під час шлюбу. Будь-яких заперечень зі сторони відповідача до суду не надходило. Разом з тим, стороною позивача не надано суду доказів на підтвердження придбання в період шлюбу за спільні кошти рухомого майна - 12 м.кубічних будівельних блоків, чотирьох пластикових вікон, шістнадцяти залізобетонних плит (перекриття), битовки, розміром 4,2*2,45 м, та їх вартість, а відтак суд не вбачає законних підстав для включення зазначеного майна до переліку спільної сумісної власності подружжя та не вбачає правових підстав для його поділу між сторонами. Також судом не приймаються до уваги доводи сторони позивача про присудження відповідачу в порядку поділу майна подружжя - ТОВ «Транспортна-будівельна компанія «Гарант-Груз», зі статутним капіталом 52500 грн., а відтак збільшення частки позивача в житловому будинку, оскільки, засновниками даного товариства та законними власниками є сторони в рівних частинах, та позивачем не доведено в ході розгляду справи, що дане товариство є неподільним. Суд вважає за необхідне виключити ТОВ «Транспортна-будівельна компанія «Гарант-Груз», зі статутним капіталом 52500 грн. із переліку майна, яке підлягає поділу між подружжям. При поділі спільного майна подружжя в даному спорі, суд застосовує принцип рівності. Стороною позивача не доведено наявність обстави, на підставі яких можливо відступити від засади рівності часток подружжя, зокрема: один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Одним із предметів поділу згідно із уточненими позовними вимогами є придбана під час шлюбу Ѕ частина житлового будинку, а тому суд вважає, що є законні підстави для його поділу між подружжям в рівних частинах Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 статті 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. В ході розгляду справи суду не надано доказів можливості реального поділу автомобіля, а також обґрунтовані підстави його виділу саме відповідачу, згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а тому суд вважає за необхідне визначити ідеальні частки кожного на транспортний засіб та залишити спірний автомобіль у спільній частковій власності сторін. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги уточнені позовні вимоги, відповідно до яких вимога щодо поділу земельної ділянки відсутня, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню в межах його доведеності та обгрунтованості. Судові витрати слід розподілити в порядку ст. 141 ЦПК України, стягнувши з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі пропорційній до суми задоволених позовних вимог. Доказів на підтвердження сплати позивачем коштів за проведення оціночної експертизи, суду надано не було, а відтак у розподілі цих витрат позивача, суд вважає за необхідне відмовити.

Outcome: partial