Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

До Гощанського районного суду Рівненської області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову вказує, що з 08 листопада 1985 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 19 травня 2016 року, згідно рішення Гощанського районного суду Рівненської області. За період спільного проживання однією сім`єю як подружжя сторонами було набуто наступне нерухоме майно: 05.07.2012, купили на підставі договору купівлі-продажу земельну ділянку несільськогосподарського призначення загальною площею 0,036 га в [ADDRESS] . На вказаній земельній ділянці розташований бар-магазин « [INFO] », на який 09.06.2008 року позивачкою зареєстровано право приватної власності. Крім того, вказує, що сторонами у 1992 році побудовано житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований в [ADDRESS] титульним власником, якого є відповідач (право власності на будинок зареєстровано відповідачем 06.04.2018 року). Крім того, 04.01.2019 року [PERSON] зареєстрував право власності на земельну ділянку, площею 0,21 га з кадастровим номером 5621288400:01:006:0217 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована в [ADDRESS] . Вказує, що за час спільного проживання сторони придбали і рухоме майно, а саме транспортні засобі: марки «Рено Мастер», 2011 року право власності зареєстроване за [PERSON] , який на момент звернення відчужений та марки «Фіат Добло» право власності зареєстроване за [PERSON] в 2013 році. У добровільному порядку досягти згоди щодо поділу даного нерухомого майна не вдається, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Таким чином, посилаючись на норми права, що містяться в ст. ст. 57, 59, 60, 61, 63, 63, 65, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст. 120 Земельного кодексу України, 377 Цивільного кодексу України, позивач просить: 1. Визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на приміщення бар-магазину « [INFO] », який розташовано в [ADDRESS] . 2. Визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на земельну ділянку загальною площею 0.036 га в [ADDRESS] , для обслуговування будівель торгівлі, кадастровий номер 5621288400:01:001:0002. 3. Визнати за [PERSON] право власності на 1/4 (одна четверта) частки житлового будинку, загальною площею 126,7 кв.м., житловою площею 69,1 кв.м. , який розташований у [ADDRESS] , припинивши право власності на 1/4 (одна четверта) частину цього майна [PERSON] . 4. Визнати за [PERSON] право власності на 1/4 (одна четверта) частки земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) кадастровий номер 5621288400:01:006:0217, площею 0,2100 га, яка розташована в [ADDRESS] , припинивши право власності на 1/4 (одна четверта) частину цього майна [PERSON] . 5. Визнати особистою приватною власністю [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя - автомобіль марки Renault Master, 2004 року випуску, який зареєстровано на ім`я [PERSON] [INFO] . 6. Визнати особистою приватною власністю [PERSON] , в порядку поділу спільного майна подружжя - автомобіль марки Fiat Doblo, 2008 року випуску, який зареєстровано на ім`я [PERSON] .. 7. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , в порядку компенсації як різницю між часткою і її вартістю у праві спільної сумісної власності на житловий будинок загальною площею 126,7 кв.м., житловою площею 69,1 кв.м., одноповерхового з цокольним поверхом та надвірними будівлями, літери за планом А1 житловий будинок, Цп цокольний поверх, а вхідні сходи, Пг/А1 погріб, Б сарай-літня кухня, Пг/Б погріб, б вхід в погріб, б1 вхідні сходи, В гараж, Г баня, №1 огорожа, № 2 ворота, 1 замощення, який розташований у [ADDRESS] та земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) кадастровий номер 5621288400:01:006:0217, площею 0,2100 га - 13602 грн 75 коп. та 23 690.00 грн. компенсації як різницю у вартості транспортних засобів. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі - 9605 грн. 00 коп. та 420 грн. 40 коп. сплаченого судового збору. Відповідач відзив на позовну заяву із запереченнями щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову не надав. Ухвалою судді Гощанського районного суду Рівненської області від 03 лютого 2020 року, вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді Гощанського районного суду Рівненської області від 20 жовтня 2020 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою судді Гощанського районного суду Рівненської області від 02 грудня 2021 року, відмовлено у задоволенні клопотання про витребування документів та призначенні судової будівельно-технічної експертизи. Інші процесуальні дії по справі судом не здійснювалися. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю та просили суд задовольнити позов. В судовому засіданні відповідач позов визнав частково, вказавши, що погоджується на поділ майна, оскільки між подружжям була домовленість про такий його поділ, під час розірвання шлюбу. Крім того зазначив, що спір з колишньою дружиною є лише з приводу самочинного будівництва приміщення бар-магазину « [INFO] ». Представник відповідача адвокат Рудик В.Р. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, не погоджуючись з вартістю спірного майна. Крім того зазначив, що приміщення бар-магазин « [INFO] » має самочинне будівництво, а тому даний об`єкт не підлягає поділу між подружжям та не може бути зареєстрований за позивачкою, оскільки таким чином [PERSON] визнає право власності на самочинне будівництво на підставі рішення суду. Суд, заслухавши сторін та представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази по справі, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дійшов до наступних висновків. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 08 листопада 1985 року, який розірвано на підставі рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 19 травня 2016 року у справі №557/231/16-ц. З 1996 року [PERSON] здійснює підприємницьку діяльність, що підтверджується даними виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії ААБ №750295 від 16.12.2011 року. Судом встановлено, що рішенням Тучинської сільської ради від 09.12.2011 року №144 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, шляхом викупу ФОП [PERSON] для обслуговування бару та магазину « [INFO] » по [ADDRESS] , площею 0,0360 га та надано згоду на викуп [PERSON] вказаної земельної ділянки. З договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 05.07.2012 року вбачається, що [PERSON] , як суб`єкт підприємницької діяльності придбано у власність земельну ділянку загальною площею 0,036 га в [ADDRESS] , на якій розташований бар-магазин « [INFO] », який належить позивачці на праві приватної власності. Купівлю вказаної земельної ділянки здійснено [PERSON] за 7480,00 грн. Судом встановлено, що до укладення договору купівлі-продажу, [PERSON] орендувала вказану земельну ділянку. Так, 22 липня 2002 року та 22 червня 2007 року, між Тучинською сільською радою Гощанського району Рівненської області та приватним підприємцем [PERSON] укладеного договір оренди земельної ділянки. Предметом даного договору була земельна ділянка площею 0,018 га для будівництва та обслуговування бару-магазину. Рішенням Виконавчого комітету Тучинської сільської ради №83 від 26.11.2002 року [PERSON] надано дозвіл на виготовлення проекту на будівництво бар-магазину в [ADDRESS] . Судом встановлено, що 09.06.2008 [PERSON] зареєструвала право приватної власності на приміщення бар-магазину « [INFO] », який розташовано в [ADDRESS] . на підставі рішення виконавчого комітету Тучинської сільської ради від 28.05.2008 року №75. Вказана інформації підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 06.06.2008 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19120261 від 09.06.2008. Судом встановлено, що рішенням Тучинської сільської ради від 09 вересня 1992 року №24 [PERSON] дозволено будівництво житлового будинку. З повідомлення КП РОР «РОБТІ» №364 від 02.12.2019, судом встановлено, що згідно погосподарської книги №2 виданої Тучинською сільською радою 22.02.2010 року, житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] рахується за [PERSON] . Згідно архівних матеріалів та реєстрових книг бюро, станом на 01.01.2013 року, право власності на житловий будинок не зареєстровано. Зі змісту технічного паспорту на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , виготовленого станом на 22.02.2010 року, убачається, що житловий будинок з господарськими будівлями займає 267,6 кв.м., з них під основною будівлею 135,3 кв.м, під господарськими будівлями 132,3 кв.м. Житловий будинок А-1, мансарда Мн, цокольний поверх Ц.п., вхідний ганок а, гараж Б, сарай В, вхід у погріб в, погріб Пг/В, баня Г, колонка К, огорожа №1. Відповідно до характеристики будинку та господарських будівель рік побудови: житлового будинку А-1, мансарди Мн, цокольного поверху Ц.п., вхідного ганку а, гаражу Б, сараю В, входу у погріб в, погребу Пг/В, бані Г - 1992. Судом встановлено, що 06.04.2018, [PERSON] зареєстрував право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований в [ADDRESS] , що стверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав від 14.11.2019 року №188710658. Рішенням Тучинської сільської ради №138 від 29 липня 1997 року [PERSON] передано у приватну власність 0,11 га земельної ділянки для індивідуального будівництва та обслуговування жилого будинку. Право власності на земельну ділянку, площею 0,21 га з кадастровим номером 5621288400:01:006:0217 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) [PERSON] зареєстрував 04.01.2019 року, що стверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.12.2019 року №193365921. Згідно висновку експерта №191218/1/С судової комплексної оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи від 23.12.2019 року, складеного судовими експертами ПП «Експерт-Рівне-Консалт» [PERSON] та [PERSON] , яке долучене позивачем до позовної заяви вбачається, що ринкова вартість бару магазину «Зустріч», розташованого за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки для його обслуговування кадастровий номер 5621288400:01:001:0002 площею 0,036 га, станом на день проведення експертизи, становить 467240 грн. (чотириста шістдесят вісім тисяч двісті сорок гривень), в тому числі вартість бару-магазину «Зустріч» - 439201 грн. (чотириста тридцять дев`ять тисяч двісті одну гривню), а вартість земельної ділянки 29039 грн. (двадцять дев`ять тисяч тридцять дев`ять гривень). Ринкова вартість житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки для його обслуговування кадастровий номер 5621288400:01:006:0217 площею 0,2100 га, станом на час проведення експертизи, становить: 988 891,00 грн. (дев`ятсот вісімдесят вісім тисяч вісімсот дев`яносто одну гривню), в тому числі житловий будинок з надвірними будівлями - 895252,00 грн. (вісімсот дев`яносто п`ять тисяч двісті п`ятдесят дві гривні) та земельна ділянка - 93639,00 грн. (дев`яносто три тисячі шістсот тридцять дев`ять гривень. З даних довідки РСЦ МВС в Рівненській області №31/17/5641 від 15.02.2020, судом встановлено, що за [PERSON] значився транспортний засіб марки «Рено Мастер», 2011 року. Виходячи з приведених вище доказів та переваги більш вагомих доказів («баланс вірогідності»), судом встановлено обставини про обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовано джерела та час його придбання, а також обставини відчуження такого майна та за якою вартістю це здійснено. Мотиви, з яких виходив суд, та застосовані норми права Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України). Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 12 ЦПК України). Згідно статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення міститься у статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами статті 70 СК України. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю мін ними (частина перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, що «як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. При цьому, суд зауважує, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Зважаючи на те, що спірний будинок, земельна ділянка на якій розташоване приміщення вказаного бар-магазину та транспортні засоби були побудовані та придбані під час шлюбу сторін, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, тому суд приходить до висновку, що вказане майно підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. До такого висновку прийшов ВС у Постанові КЦС ВС від 25.02.2019 № 199/2099/17 (61-35533св18). Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20), не відступаючи від правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, зробила висновок, що «при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику». При виборі і застосуванні норм права до даних спірних правовідносин суд враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, які узгоджуються з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 759/3931/18, від 27 лютого 2019 року. Враховуючи те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, відтак на переконання суду, слід визнати за [PERSON] права власності на 1/2 частини земельної ділянки на якій розташований житловий будинок з господарськими будівлями, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 0,2100 га, кадастровий номер 5621288400:01:006:0217 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Статтею 372 ЦК України встановлено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Відповідно до положень статті 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей. Суд зазначає, що одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності. Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у статтях 63, 65 СК України. Ураховуючи те, що спірне приміщеня бару-магазину « [INFO] », який розташовано в [ADDRESS] , було набуто позивачкою, як підприємцем, за час шлюбу та за спільні кошти і дане приміщення використовувалося і використовується [PERSON] у підприємницькій діяльності (даний факт не заперечується відповідачем), то він поділу не підлягає, проте враховується при поділі іншого майна. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06.02.2018 року у справі справа № 394/1155/14-ц. Суд приходить до висновку, що зважаючи на презумпцію рівності часток у спільній сумісній власності подружжя позивачу та відповідачу належить по 1/2 частки приміщення бару магазину « [INFO] », розташованого за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки для його обслуговування кадастровий номер 5621288400:01:001:0002 площею 0,036 га, що в гривневому еквіваленті становить 233620 грн. (двісті тридцять три тисячі шістсот двадцять гривень), а також по 1/2 частці приміщення житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки для його обслуговування кадастровий номер 5621288400:01:006:0217 площею 0,2100 га, що в гривневому еквіваленті становить: 494445,50 грн. (чотириста дев`ятсот сорок чотири тисячі чотириста сорок п`ять тисяч п`ятдесят копійок). Крім того суд зазначає, що приміщення бару магазину « [INFO] », розташованого за адресою: [ADDRESS] має самочинно добудовані приміщення, що стверджується відміткою в технічному паспорті на вказаний об`єкт. Самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 367 ЦК України. Наведе відповідає правовим висновкам, викладеним Верховним Судом України у постановах від 04 грудня 2013 року (провадження № 6-130цс13) та від 30 вересня 2015 року (провадження № 6-286цс15). Оскільки у позовній заяві не заявляються вимоги щодо «узаконення» самочинно збудованого майна, тобто дане питання не входить до предмету спору і до меж доказування, тому судом не досліджується в рамках даної справи. Суд зауважує, що самочинно збудовані приміщення бару магазину « [INFO] », розташованого за адресою: [ADDRESS] не є предметом даного спору. Враховуючи те, що приміщення бару магазину « [INFO] », розташованого за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка для його обслуговування кадастровий номер 5621288400:01:001:0002 площею 0,036 га, використовуються позивачкою для здійснення підприємницької діяльності, то воно поділу не підлягає, проте це майно має враховуватися при поділі майна, що є спільною власністю подружжя. Суд зазначає, що проти такого поділу не заперечував відповідач. Отже, суд приходить до висновку, що за рахунок частки [PERSON] у праві спільної сумісної власності на приміщення бару магазину « [INFO] », розташованого за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки для його обслуговування кадастровий номер 5621288400:01:001:0002 площею 0,036 га, яка у гривневому еквіваленті становить 233620 грн., 1/2 частка позивачки у житловому будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] та земельній ділянці для його обслуговування кадастровий номер 5621288400:01:006:0217 площею 0,2100 га, що в гривневому еквіваленті становить: 494445,50 грн. підлягає зменшенню на суму 233620 грн. та становить 260825,50 грн. Виходячи з вартості частки позивачки у вказаному майні та враховуючи розмір частки [PERSON] у праві спільної сумісної власності на приміщення бару магазину « [INFO] », розташованого за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки для його обслуговування кадастровий номер 5621288400:01:001:0002 площею 0,036 га, суд приходить до висновку, що частка [PERSON] у праві спільної сумісної власності на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки для його обслуговування кадастровий номер 5621288400:01:006:0217 площею 0,2100 га, становить 1/4 (вартість 1/4 частки становить 247222,75 грн.). У постанові Верховного Суду від 03 березня 2020 року в справі № 748/2803/16-ц (провадження № 61-41895св18) вказано, що тлумачення частини третьої статті 358 ЦК України свідчить, що право співвласника на компенсацію може виникати як в разі повної неможливості задоволення вимог співвласника на одержання у користування частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (наприклад, частка співвласника в спільній частковій власності є незначною і надання йому її у володіння та користування неможливо), так і в тому випадку, якщо співвласнику надається у володіння і користування частина майна, яка є меншою за його частку в праві спільної часткової власності. Суд, відхиляє доводи сторони відповідача щодо неповноти та неточності висновка експерта №191218/1/С судової комплексної оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи від 23.12.2019 року, складеного судовими експертами ПП «Експерт-Рівне-Консалт» [PERSON] та [PERSON] , оскільки відповідачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів щодо неповноти та неточності висновка експерта №191218/1/С. Щодо вартості спірних транспортних засобів та їх поділу, то суд зазначає, що сторони дійшли згоди щодо їх вартості та способу поділу. Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України. Відповідно до вимог частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову на відповідача. З матеріалів цивільної справи вбачається, що [PERSON] сплатила судовий збір на загальну суму 9605,00 гривень, про що свідчать квитанції про сплату судового збору №24596444 від 03.01.2020 на суму 9605,00 гривень та 420 грн. 40 коп. сплаченого судового збору щодо подачі заяви про забезпечення позову. Оскільки за результатами розгляду даної справи, суд прийшов висновку про задоволення позову [PERSON] в повному обсязі, стягнення відповідних витрат проводиться з відповідача.

Outcome: approved