Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

В серпні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на вивіз доньки - [PERSON] , [INFO] за кордон без дозволу та згоди батька. На обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що разом з відповідачем є батьками малолітньої - [PERSON] , [INFO] . Позивачка проживає та навчається у Польщі та має намір забрати з собою також і доньку, де остання буде також навчатись, однак батько дитини з 2015 року знаходиться в розшуку, відповідно мати не може отримати згоду батька на вивіз дитини за кордон, а тому просить задовольнити позов. Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31 серпня 2021 року відкрито провадження та визначено розгляд проводити в порядку загального провадження. Судом до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради. Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивачка не з`явилась, однак подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач про слухання справи повідомлявся, в судового засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі. Відзив на позов не надавав. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору в судове засідання не з`явився, однак подали до суду клопотання про розгляд справи без участі представника та врахувати їх висновок при прийнятті рішення щодо предмета спору. Суд при відсутності заперечень зі сторони позивача, у відсутність відзиву на позов, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до 2 ст. ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . [PERSON] перебуває в розшуку, як особа, яка переховується від органів влади. Мати дитини - [PERSON] з вересня 2021 року навчається у полицеальній школі в Польщі та має намір і доньку віддати на навчання у Польщі, однак отримати дозвіл у батька не має можливості, так як місцезнаходження останнього не відоме. Дані обставини підтверджуються: копією свідоцтва про народження [PERSON] ; копією шкільного посвідчення позивача; копією витягу про розшук відповідача. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради про доцільність надання дозволу [PERSON] на виїзд за кордон з дитиною є доцільним надати дозвіл матері на виїзд з дитиною за кордон. Відповідно до ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Відповідно до ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, з урахуванням прав та обов`язків її батьків, опікунів чи інших осіб, що відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов`язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. У проголошеній Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року «Декларації прав дитини» вказано, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 141 СК України визначена рівність прав і обов`язків батьків відносно дитини. Згідно із ч. 2 ст. 150 цього Кодексу, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року за № 57, встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Судом першої інстанції зазначено, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до ч. 2 ст. 10 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися у свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом, і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Згідно із ч. 2 ст. 11 Закону України «Про засади внутрішньої і зовнішньої політики» однією з основних засад зовнішньої політики є забезпечення інтеграції України в європейський політичний, економічний, правовий простір з метою набуття членства в Європейському Союзі. З наведеного випливає презумпція права дитини на вільний виїзд за кордон в супроводі одного з батьків. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання, та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Враховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір`ю (проти чого відповідач не заперечує), яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку. Враховуючи вище викладене, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги, оскільки судом встановлено, що необхідність виїзду за кордон дитини, в першу чергу, викликана необхідністю навчання та проживання матері в Польщі, а також влаштування на навчання дитини, яка проживатиме разом з матір`ю. Судом при розгляді справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України та перебування у Республіці Польща, інших країни Шенгенської угоди. В даному випадку виїзд дитини за кордон не пов`язаний із виїздом на постійне місце проживання або довгострокове перебування за межами України з інших причин, а право батька на піклування, спілкування чи виховання дитини ніяким чином не порушується і не обмежується.

Outcome: approved