Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про встановлення порядку користування жилим приміщенням. Позов мотивований тим, що згідно договору дарування № 3-637 від 30.07.2013 року позивач є співвласником квартири [ADDRESS]. Дана квартира складається з 3-х кімнат: 17, 3 кв. м.. 17, 4 кв. м. та 10, 3 кв. м., а також кухні - 5, 4 кв. м., вбиральні - 1, 1 кв. м., ванної - 2, 1 кв. м., коридору - 7, 2 кв. м., кладової - 0,9 кв. м., балкону - 1, 0 кв. м. Загальна площа квартири - 62, 7 кв. м., житлова - 45, 0 кв. м. Окрім позивача, у вище зазначеній квартирі зареєстрований та проживає її рідний брат - [PERSON] Після смерті батьків між позивачем та відповідачем виник спір про право користування квартирою. Відповідач змінив замки в міжкімнатних дверях та самовільно виділив позивачу кімнату площею 10, 3 кв. м., а інші дві - забрав собі в користування. Згідно договору дарування № 3-637 від 30.07.2013 року позивачу належить 7/18 частки квартири [ADDRESS], тобто 24, 38 кв. м. При встановленні порядку користування житловим приміщенням [PERSON] вважає, що їй може бути виділена жила кімната площею 17, 3 кв. м. або 17, 4 кв. м., а інші дві відповідачу, оскільки вони розташовані поруч. Такий порядок користування жилим приміщенням є найбільш зручним для сторін. Підсобні приміщення квартири необхідно залишити в загальному користуванні: коридор, кухню, туалет, ванну, антрисоль. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS], виділивши [PERSON] кімнату площею 17, 3 кв. м. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, аргументуючи їх мотивами, викладеним в позовній заяві, та просила задовольнити. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином у відповідності до вимог ст. 74 ЦПК України. Про причини неявки суд не повідомлено. Судом враховано, що у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою їх місця проживання чи перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Суд, враховуючи думку позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні оглянуто і досліджено матеріали інвентаризаційної справи № 75754 на об'єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS]. З матеріалів інвентаризаційної справи вбачається, що спірний об'єкт нерухомості належав на праві спільної часткової власності [PERSON] (1/3), [PERSON] (1/3) та [PERSON] (1/3). [INFO] в м. Вінниці померла [PERSON] В судовому засіданні оглянуто і досліджено матеріали спадкової справи № 220/2011 до майна померлої [INFO] [PERSON]. (а.с. 56-123) Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Другої Вінницької державної нотаріальної контори [PERSON] 20.06.2013 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3-340 (спадкова справа № 220/2011), спадкоємцем 1/6 частки квартири [ADDRESS], належних померлій [INFO] [PERSON] є [PERSON]. (а.с. 32) Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Другої Вінницької державної нотаріальної контори [PERSON] 15.10.2013 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-596 (спадкова справа № 220/2011), спадкоємцем 5/6 частки квартири [ADDRESS], належних померлій [INFO] [PERSON] є [PERSON]. (а.спад.спр. 116) Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого 20.06.2013 року державним нотаріусом Другої Вінницької державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/18 частка квартири [ADDRESS], відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 20.06.2013 року Другою вінницькою державною нотаріальною конторою. (а.с. 31) Згідно договору дарування від 31.07.2013 року, посвідченого державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар належні [PERSON] 7/18 часток квартири [ADDRESS]. (а.с. 3) Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого державним нотаріусом Другої Вінницької державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 7/18 частки квартири [ADDRESS], відповідно до договору дарування від 31.07.2013 року. (а.с. 4) Відповідно до довідки № 5317 від 08.10.2013 року, виданої МКП «ЖЕК № 5», в квартирі [ADDRESS] проживає [PERSON] Особовий рахунок відкрито на ім'я [PERSON], який помер. (а.с. 6) З матеріалів інвентаризаційної справи вбачається, що спірна квартира є трьохкімнатною, загальною площею 62, 7 кв.м., з яких: 45, 0 кв.м. - житлова площа. Квартира складається з трьох жилих кімнат, одна з яких - 17, 3 кв.м., друга - 17, 4 кв.м., третя - 10, 3 кв.м. Окрім іншого в квартирі є: вбиральня - 1, 1 кв.м., ванна кімната - 2, 1 кв.м.; коридор - 7, 2 кв.м., кухня - 5, 4 кв.м., кладова - 0, 9 кв. м. Квартира обладнана балконом - 1, 0 кв. м. Судом встановлено, що співвласниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] (7/18) та [PERSON] (11/18). Згідно ч. 2 ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а у відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю ? це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Так дійсно, у відповідності до положень Цивільного кодексу України, відповідач має право як співвласник володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Таким правом наділена й позивач. Однак, згідно ч. 2 та ч. 5 ст. 319 ЦК України, при здійсненні даного права та виконанні своїх обов'язків, відповідач не має права вчиняти дії, які при цьому порушують права та інтереси інших осіб, суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, згідно ч. 3 ст. 319 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 318 ЦК України усі суб'єкти права власності є рівними перед законом, як то в даному випадку, позивач та відповідач. Згідно ч. 1 - ч. 4, ч. 6 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана, зокрема, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно ст. 391 ЦК України. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Згідно ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Важливими елементами здійснення державою права на мирне володіння майном є забезпечення нею умов, за яких можливими є захист, реалізація і повага до права власності кожного. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено наявність порушень відповідачем прав позивача як співвласника квартири [ADDRESS], які, зокрема, полягають у фактичному обмеженні її прав на вільне користування та розпорядження належним їй майном, оскільки відповідач створює такі умови, які фактично унеможливлюють користування квартирою, внаслідок чого позивач вимушена проживати в гуртожитку. Враховуючи вище викладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку про необхідність встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] між співвласниками. Позивачем не було заявлено вимоги щодо встановлення порядку користування підсобними приміщеннями спірної квартири, а тому враховуючи принцип диспозитивності, суд вважає за можливе виділити [PERSON] кімнату площею 17, 3 кв. м. Встановлюючи саме такий порядок користування спірною квартою, судом прийнято до уваги, що даний порядок не порушує прав жодної сторони по справі. Даний порядок користування є оптимальним та найбільш прийнятним. Не встановлення порядку користування спірною квартирою буде сприяти постійним конфліктам сторін по справі. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 115, 00 гривень. (а.с. 1) Однак, згідно Закону України «Про судовий збір» останній мало бути сплачено позивачем в розмірі 114, 70 гривень за вимоги немайнового характеру. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики, згідно ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Отже, враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 114, 70 гривень. Судовий збір в сумі 0, 30 гривень підлягає поверненню позивачу в порядку, визначеному ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до наведеного вище та

Outcome: approved