Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-06 00:00:00

До Богунського районного суду м. Житомира 28.05.2015 р. звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, витребування квартири з незаконного володіння та скасування реєстрації права власності. В обґрунтування позовних вимог позивачка вказала, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло № 10909 від 25.02.1994 р. позивачці на праві власності належала квартира № 55, що розташована за адресою: м. Житомир проспекту Миру, 47. Водночас, відповідно до довідки КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради № 5875 від 18.09.2014 р. до моменту внесення даних в електронну базу Реєстр прав власності на нерухоме майно (2003 рік) право власності на вказану квартиру було зареєстровано за нею. Разом з тим, нещодавно їй випадково стало відомо, що вона більше не являється власником даної квартири. А саме, згідно інформації отриманої з Реєстраційній служби Житомирського міського управління юстиції витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 38001759 від 25.05.2015 р. свідчить, що на підставі договору дарування від 17.06.1995 р., зареєстрованого за № 3-2359, посвідченого державним нотаріусом Другої житомирської державної нотаріальної контори [PERSON], 20.11.2014 р. право власності на вищевказану квартиру № 55 було зареєстровано за відповідачкою [PERSON] Згодом на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 29.11.2014 р. між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON], право власності на цю квартиру було зареєстровано за відповідачем [PERSON] Разом з тим, позивачка звертає увагу на той факт, що з моменту набуття права власності на згадану квартиру будь-яких правочинів (в тому числі договору дарування) щодо її відчуження вона не вчиняла. Отже, позивачка наполягає на тому, що договір дарування від 17.06.1995 р., на підставі якого відповідачка [PERSON] 20.11.2014 р. стала власником спірної квартири, не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, оскільки вона, позивачка ніколи не укладала з останньою наведеного договору дарування. За таких обставин вона, позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом про визнання недійсним вищезгаданого договору дарування. 05.08.2015 р. до суду надійшли уточнення до позовних вимог згідно яких позивачка просила ще скасувати рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції Житомирської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 17593817 від 29.11.2014 р. У судовому засіданні представник позивача наполягала на задоволені позовних вимог з урахуванням їх уточнень. Відповідачі по справі до судового засідання на неодноразові виклики не зявилися, про день та час слухання справи були повідомлені належним чином. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу з 2004 р. Підтвердила факт посвідчення договору купівлі продажу від 29.11.2014 р. згідно якого власник [PERSON] (підстави виникнення права власності договір дарування, серія та номер: 3-2359, виданий 17.06.1995 р. Державним нотаріусом Другої Житомирської державної нотаріальної контори [PERSON]А.) продала а [PERSON] купив квартиру за адресою: [ADDRESS] загальною площею 31,47 кв. м., житлова площа 17,5 кв. м. Згідно оформленого договору [PERSON], власниця квартири, надала договір дарування та витяг про реєстрацію права власності. Договір дарування посвідчувала не вона а Друга нотаріальна контора. В неї справи про дарування квартири немає, вважає що ця справа вже в архіві. В БТІ право власності зареєстроване не було, хоча повинно реєструватись, але законом термін не зазначений. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він працює державним реєстратором реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції Житомирської області. Суду пояснив, що в листопаді 2014 р. громадянка [PERSON], сплативши відповідну суму державного мита, надала правовстановлюючий документ - договір дарування та довідку про відсутність реєстрації з БТІ, яка підтверджувала реєстрацію даної квартири за [PERSON] та технічний паспорт на квартиру. Цих документів було достатньо для проведення державної реєстрації. Він зареєстрував право власності та надав витяг. Після цього відбувся перехід права власності на підставі договору купівлі продажу. Пізніше звернулась громадянка [PERSON] з заявою про реєстрацію права власності на цю ж квартиру за адресою: [ADDRESS]. Після перевірки було зясовано, що на вказану квартиру вже зареєстровано право власності за громадянином [PERSON] і він відмовив в реєстрації. В ході розгляду судом позову було встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло №10909 від 25.02.1994 р. позивачці [PERSON] на праві власності належала квартира № 55, що розташована за адресою: м. Житомирі проспекту Миру, 47. Судом була досліджена довідка КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради № 5875 від 18.09.2014 р. згідно якої до моменту внесення даних в електронну базу Реєстр прав власності на нерухоме майно (2003 рік) право власності на вказану квартиру було зареєстровано за позивачкою [PERSON]. В лютому місяці 2015 р. представник [PERSON] [PERSON], за проханням останньої, почала збирати всі необхідні документи для оформлення договору довічного утримання та з отриманого у Реєстраційній службі Житомирського міського управління юстиції витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 38001759 від 25.05.2015 р. стало відомо, що 17.06.1995 р. державним нотаріусом Другої житомирської державної нотаріальної контори [PERSON] був посвідчений договір дарування, зареєстрований в реєстрі за № 3-2359. Водночас, 20.11.2014 р. державним реєстратором реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції [PERSON]О було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS], що у м. Житомирі за гр. [PERSON]. Згодом, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 29.11. 2014 р. між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON], право власності на цю квартиру було зареєстровано за відповідачем [PERSON] В ході розгляду справи представником позивача до матеріалів справи в якості доказів було долучено листи Житомирського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області за № 1344 від 18.06.2015 р., № 15779 від 23.06.2015 р. та №1454 від 25.06.2015 р. адресовані гр. [PERSON], згідно яких вбачається те, що з приводу звернення [PERSON] щодо учинення незнайомими особами протиправних дій стосовно відчуження та встановлення права власності на квартиру [ADDRESS] відомості, які містилися в заявах, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №1-2015-06002-0003035 з визначною попередньою правовою кваліфікацією учиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (шахрайство) та розпочато досудове розслідування. На час слухання позову у суді ведеться досудове розслідування. В свою чергу, за клопотанням представника позивача [PERSON], з реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції була витребувана реєстраційна справа, копія якої долучена до матеріалів справи, та в судовому засіданні були досліджені матеріали даної реєстраційної справи та зясовано, що 20.11.2014 р. гр. [PERSON] звернулася до реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції з заявою про реєстрацію договору дарування від 17.06.1995 р. та згідно відомостей витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зареєструвала за собою право власності на спірну квартиру. Виходячи із пояснень представника реєстраційної служби підстав для відмови в реєстрації оспорюваного договору дарування у державного реєстратора не було. Згодом, 29.11.2014 р. [PERSON] за договором купівлі-продажу продала квартиру [ADDRESS], що у м. Житомирі [PERSON]. В ході розгляду справи судом, в порядку витребування доказів, з Другої житомирської державної нотаріальної контори та з Житомирського обласного державного нотаріального архіву витребовувався другий примірник оригіналу договору дарування від 17.06.1995 р., який згідно вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14.06.1994 р., що була чинною на час укладення оспорюваного договору дарування залишався у справах нотаріуса, який посвідчував правочин. Однак, згідно отриманої відповіді з Житомирського обласного нотаріального архіву вбачається, що договір дарування, посвідчений 17.06.1995 р. за реєстровим номером 3-2359,в якому стороною (відчужувачем) має бути гр. [PERSON], є відсутній. Окрім того, зазначено, що при перевірці журналу реєстрації вчинення нотаріальних дій Другої житомирської державної нотаріальної контори за 1995 рік за реєстраційним №3-2359 нотаріусом зроблено запис про вчинення іншої нотаріальної дії щодо інших осіб. Аналогічна відповідь була надана і Другою житомирською державною нотаріальною конторою. Відтак, проаналізувавши дані відомості у суду не виникло сумнівів в тому, що [PERSON] не відчужувала свою квартиру за договором дарування гр. [PERSON] Суд звертає увагу на той факт, що з моменту отримання квартири [PERSON] постійно проживала в ній, оскільки іншого житла у позивачки не має. Окрім неї в квартирі [ADDRESS] що у місті Житомирі ніхто ніколи не проживав та зареєстрований не був. В матеріалах справи відсутні будь-які докази прийняття [PERSON] у дар спірної квартири. Крім того суд звертає увагу на ту обставину, що право власності на спірну квартиру було зареєстровано [PERSON] лише 20.11.2014 р., тобто через 19 років з дня так званого укладення договору дарування. Суд, вислухавши представника позивача, пояснення свідків, вивчивши матеріали справи прийшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. З аналізу наданих суду доказів свідчить. Згідно паспорта громадянина України [PERSON], 10.05.1924 р. н. зареєстрована за адресою: [INFO] з 08.01.1976 р. н. (а. с. 6) Згідно свідоцтва про право власності на житло № 10909 від 25.02.1994 р. квартира за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON]. (а. с. 7). Зі змісту довідки комунального підприємства «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради свідчить, що згідно наявних даних, що знаходяться в матеріалах інвентаризаційної справи № 15860 до моменту внесення даних в електронну базу Реєстр прав власності на нерухоме майно (2013 р.) за адресою: [ADDRESS], право власності на нерухоме майно, а саме квартиру зареєстровано за громадянкою [PERSON]. (а. с. 8). Згідно технічного паспорту на квартиру за адресою: [ADDRESS] власником квартири значиться [PERSON]. (а. с. 9-10). З копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (дата формування 25.05.2015 р.) власником квартири значиться [PERSON] (підстави виникнення права власності договір дарування, серія та номер: 3-2359, виданий 17.06.1995 р. Державним нотаріусом Другої Житомирської державної нотаріальної контори [PERSON]А.) яка продала, а [PERSON] купив квартиру за адресою: [ADDRESS] загальною площею 31,47 кв. м., житлова площа 17,5 кв. м. (а. с. 11). Згідно довідки Управління житлового господарства Житомирської міської ради Комунального підприємства «Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство № 14» № 841 від 19.03.2015 р. [PERSON], 10.05.1924 р. н. зареєстрована за адресою: [INFO]. Склад родини з 18.03.2015 р.: опікун [PERSON], 09.12.1982 р. н., син опікуна [PERSON], 29.04.2000 р. н. (а. с. 12). На запит суду Житомирський обласний державний нотаріальний архів вих. № 1073 від 22.07.2015 р. повідомив, що при перевірці наряду справ Другої житомирської державної нотаріальної контори «Договори відчуження нерухомого майна» за червень місяць 1995 р., договір дарування квартири, посвідчений від 17.06.1995 р. за реєстраційним № 3 - 2359 між громадянкою [PERSON] та громадянкою [PERSON] є відсутній. Крім того, в peєcтpi (Том 3) Другої житомирської державної нотаріальної контори за 1995 p. вказаний реєстраційний номер № 3-2359 взагалі пропущений. (а. с. 70). При вивчені оригіналів справи № 5065 від 24.11.2014 р. реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції Житомирської області по квартирі за адресою: [ADDRESS], наданих суду представником реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції Житомирської області (завірені копії а. с. 76-91) свідчить, що [PERSON], 23.04.1970 р. н. (а. с. 79-80), сплативши відповідну суму державного мита (а. с. 78) звернулася до реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції Житомирської області з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. (а. с. 77). Підставою для державної реєстрації нерухомого майна став Договір дарування посвідчений 17.06.1995 р. нотаріусом Другої нотаріальної контори [PERSON] Зі змісту договору дарування свідчить, що [PERSON] подарувала [PERSON] однокімнатну квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS], яка в свою чергу належить дарителю на підставі свідоцтва № 10909 від 25.02.1994 р. про право власності на житло виданого відділом про приватизацію державного житлового фонду та зареєстрованого в Житомирському обласному держаному комунальному підприємстві по технічній інвентаризації від 17.03.1994 р. за реєстром № 13965. (а. с. 81). На підставі вказаних документів державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON] реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції Житомирської області 24.11.2014 р. було винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. (а. с. 90-91). При вивчені оригіналів справи реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції Житомирської області від 18.05.2015 р. по квартирі за адресою: [ADDRESS] (а. с. 92-108) свідчить, що до реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції Житомирської області звернулася [PERSON], яка діяла на підставі довіреності для проведення державної реєстрації права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS]. При розгляді відповідних документів державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON] реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції Житомирської області 18.05.2015 р. було винесено рішення про відмову у державній реєстрації права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] так як вищезазначена квартира вже зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за іншою особою. (а. с. 108). Зі змісту договору дарування свідчить, що [PERSON] подарувала [PERSON] однокімнатну квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS], яка в свою чергу належить дарителю на підставі свідоцтва № 10909 від 25.02.1994 р. про право власності на житло виданого відділом про приватизацію державного житлового фонду та зареєстрованого в Житомирському обласному держаному комунальному підприємстві по технічній інвентаризації від 17.03.1994 р. за реєстром № 13965. (а. с. 110-112). Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до правовідносин, які виникли до набрання ним чинності, застосовуються положення ЦК У країни, що діяв на час виникнення спірних правовідносин. Відповідно до ст. 243 Цивільного кодексу Української РСР 1963 p., чинній на час укладання оспорюваного договору, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. У порядку ст. ст. 224, 227 ЦК Української РСР 1963 p. договір дарування нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Статтею 128 ЦК України передбачено, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Підстави для визнання договорів недійсними визначені вимогами статтей 48-58 ЦК УРСР, й такі підстави повинні мати місце саме на час укладення такого договору. Відповідно до ч. 2 ст. 44 ЦК України (1963 р.), який був чинним на 17.06.1995 р., письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. За змістом ч. 1 ст. 48 цього Кодексу недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Відповідно до ч. 3, ч. 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно д ст. 41 ЦК України (1963 р.) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Таким чином, враховуючи те, що на час укладення згаданого вище договору купівлі-продажу від 29.11.2014 р. відчужувач, тобто [PERSON], не була власником відчужуваного майна (спірної квартири), права позивачки підлягають захисту відповідно до вимог\~ст. 388 ЦК України\~шляхом витребування цієї квартири в останнього набувача, а саме відповідача [PERSON] Вимогами частини 1 статті 388 ЦК України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно розяснень викладених у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокремаст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів. Їх невиконання є підставою для визнання правочинів недійсними. У відповідності з вимогами ст. 215 ЦК України підставою недійсності угоди є невиконання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, тобто волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Таким чином, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи та проаналізувавши норми права, яка регулюють правовідносини, що виникли між сторонами суд,

Outcome: approved