Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся заступник прокурора Вінницької області, який діє в інтересах держави в особі Вінницької міської ради з позовом до відповідача [PERSON], за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Луко-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області про визнання державного акту на право приватної власності на землю недійсним та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. Позов мотивований тим, що внаслідок вивчення стану додержання вимог земельного законодавства та законності використання земель державної та комунальної власності на території Вінницької області встановлено факт незаконного оформлення права приватної власності на землі територіальної громади міста Вінниці. Так, МКП «Вінницький міський комунальний центр містобудування і архітектури» у 2016 році за заявою відповідача [PERSON] виготовлено технічну документацію із землеустою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки, площею 0,7943 га, розташованої за адресою: [ADDRESS], цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства. Вказана земельна ділянка кадастровим реєстратором Управління Держгеокадастру у м. Вінниці 15.12.2016 року зареєстрована у Державному земельному кадастрі, в результаті чого їй присвоєно кадастровий номер [NUMBER]. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєтру прав власності на нерухоме майно дана земельна ділянка зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.12.2016 року за №18234445 та належить відповідачу [PERSON] на праві приватної власності. У пояснювальній записці до технічної документації зазначено, що вказана земельна ділянка належить [PERSON] на підставі державного акту на право власності на землю серії ВН, виданого Луко-Мелешківською сільською Радою народних депутатів 02.01.2001 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1002. У вищевказаному державному акті, копія якого міститься в технічній документації із землеустрою, зазначено, що його видано на підставі рішення 10 сесії 22 скликання Луко-Мелешківської сільської ради від 04.12.1996 року. Відповідно до інформації відділів у Вінницькому районі від 27.10.2017 року та у м. Вінниці від 13.10.2017 року Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області дана земельна ділянка територіально відносилася та відносяться до меж м. Вінниці. Разом з тим, встановлено, що на 10 сесії 22 скликання Луко-Мелешківської сільської ради 04.12.1996 будь-які рішення стосовно передачі відповідачу [PERSON] спірної земельної ділянки чи видачі державного акту не приймались. Рішення 10 сесії 22 скликання Луко-Мелешківської сільської ради від 04.12.1996 року в Луко-Мелешківській сільській раді відсутнє, оскільки його передано до архіву Вінницької районної державної адміністрації. В той час, як згідно інформації архівного відділу Вінницької районної державної адміністрації в тексті протоколу Х сесії 22 скликання Луко-Мелешківської сільської ради відсутні відомості про передачу у приватну власність земельної ділянки [PERSON] Крім того, згідно інформації відділу у Вінницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області в Книзі записів державних актів про право власності на землю за №1002 зареєстрвоано інший державний акт, на ім'я іншої особи та на іншу земельну ділянку іншою площею. Окрім того, позивач зазначає, що спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду та не може бути передана у приватну власність громадянам. А тому, звернення до суду з даним позовом спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання недопустимості передачі у власність відповідача земельної ділянки прибережної захисної смуги, оскільки такі земельні ділянки не можуть передаватись особам у власність з таким цільовим призначенням. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просив визнати державний акт на право приватної власності на землю серії ВН, виданий Луко-Мелешківською сільською Радою народних депутатів 02.01.2001 року та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1002, щодо права власності [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,7943 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], недійсним; витребувати земельну ділянку, площею 0,7943 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], з незаконного володіння відповідача на користь позивача. В судовому засіданні прокурори Волошина І.В., Міняйло І.М., представник позивача за довіреністю Лірник І.І. позовні вимоги підтримали та просили суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові (а.с.2-15 т.1) та відповіді на відзив (а.с.135-143 т.1). В судовому засіданні представник відповідача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні останніх відмовити з підстав, зазначених у відзиві на позов (а.с.101-110) та запереченнях на відповідь на відзив (а.с.166-172 т.1). Окрім того, представник відповідача звернувся до суду із заявою про застосування загального трирічного строку позовної давності до виниклих правовідносин (а.с.93-99 т.2). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області до судового засідання не з'явився із невідомих суду причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, проте від останнього в матеріалах справи міститяться письмові пояснення щодо позову, згідно яких останній зазначає, що вказаний спір ніяким чином не торкається законних прав та інтересів третьої особи, оскільки питання, яке є предметом спору, не відноситься до компетенції Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (а.с.192-193 т.1). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача Луко-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області до судового засідання не з'явився, однак від останнього надійшло письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с.157 т.1), своїм правом на подання письмових пояснень щодо позову, відзиву на позов не скористався. Заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії ВН №б/н, виданим Луко-Мелешківською сільською Радою народних депутатів 02.01.2001 року та зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1002, [PERSON] на підставі рішення 10 сесії 22 скликання Луко-Мелешківської сільської Ради народних депутатів від 04.12.1996 року передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,7943 га, в межах згідно з планом, яка розташована на території Луко-Мелешківської сільської ради для ведення особистого селянського господарства (а.с.43-44 т.1). Згідно листа Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 01.08.2017 року №0-2-0.441-9371/2-17 вбачається, що МКП «Вінницький муніципальний центр містобудування і архітектури» у 2016 році за заявою відповідача [PERSON] було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, площею 0,7943 га, розташованої за адресою: [ADDRESS], цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, в натурі (на місцевості) (а.с.36-63 т.1). Вказана земельна ділянка кадастровим реєстратором Управління Держгеокадастру у м. Вінниці 15.12.2016 року була зареєстрована у Державному земельному кадастрі, в результаті чого їй присвоєно кадастровий номер [NUMBER] (а.с.26 т.1). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєтру прав власності на нерухоме майно №100355602 від 13.10.2017 року дана земельна ділянка зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.12.2016 року за №18234445 та належить відповідачу [PERSON] на праві приватної власності (а.с.64-65 т.1). Як вбачається з матеріалів справи на разі між сторонами по справі виник спір щодо правомірності передачі вищезазначеної земельної ділянки у власність відповідачу, що в свою чергу може торкатись як економічних інтересів держави, так й інтересів місцевої територіальної громади в особі Вінницької міської ради, яка у відповідності до чинного законодавства України здійснює повноваження щодо розпорядження землями в межах населеного пункту та зобов'язана контролювати додержання земельного законодавства, використання і охорону земель. Згідно із ст.1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави. Відповідно до ч.1 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. За приписами ст.23 Закону України «Про прокуратуру» підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Під поняттям «інтереси держави» розуміють закріплену Конституцією та законами України, міжнародними договорами та актами систему фундаментальних цінностей у найважливіших сферах життєдіяльності українського народу та суспільства (політичній, соціальній, економічній, науково-технічній, інформацій, військовій). В основі «інтересів держави» є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо. Рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 року №3-рп/99 визначено, що оскільки «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах», означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованих на захист інтересів держави. Таким органом відповідно до Конституції України може бути орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств із часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їхній діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств. Згідно з Конституцією України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до ст.33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема: вилучення (викуп), а також надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад; здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель. Згідно із ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Місцеве самоврядування в Україні у відповідності до ст.4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» повинно здійснюватися, зокрема, на принципах: народовладдя; законності; поєднання місцевих і державних інтересів; правової, організаційної та матеріально-фінансової самостійності в межах повноважень, визначених цим та іншими законами; підзвітності та відповідальності перед територіальними громадами їх органів та посадових осіб; державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування; судового захисту прав місцевого самоврядування. Разом з тим, станом на час подання прокурором позову Вінницькою міською радою не вжито жодних заходів спрямованих на повернення спірного майна державі, а також не спростовано неправомірність таких дій. Також, судом прийнято до уваги, що 13.12.2017 року прокуратурою Вінницької області було повідомлено Вінницьку міську раду про намір прокурора звернутися до суду з даним позовом (а.с.81 т.1). А тому, з огляду на вищевикладене, суд прийшов до обгрнутованого висновку, що втручання прокуратури Вінницької області з метою відновлення порушених майнових прав держави та громади, шляхом звернення до суду з відповідним позовом, є обґрунтованим та необхідним, а відтак доводи сторони відповідача з даного приводу як на підставу про відмову в задоволенні позову суд вважає безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу. Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст.13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч.1 ст.55). Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст.152 ЗК України (в редакції, чинній на час звернення до суду) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ч.1 ст.155 ЗК України (в редакції, чинній на час звернення до суду) у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.22 ЗК України 1990 року (в редакції, чинній на час видачі спірного державного акту) право власності на землю виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (ст.23 ЗК України 1990 року, в редакції, чинній на час видачі спірного державного акту). Відповідно до ч.2 та ч.4 ст.50 ЗК України 1990 року (в редакції, чинній на час видачі спірного державного акту) передача земельної ділянки у приватну власність здійснюється із земель запасу, а також земель, вилучених у встановленому порядку. Земельні ділянки виділяються, як правило, єдиним масивом з розташованими на ньому водними джерелами і лісовими угіддями. Згідно ст.63 ЗК України 1990 року (в редакції, чинній на час видачі спірного державного акту) до земель міста належать усі землі в межах міста. Землі міста перебувають у віданні міської Ради народних депутатів. Межа міста - зовнішня межа земель міста, що відокремлює їх від земель іншого призначення і визначається проектом планіровки та забудови міста або техніко-економічним обгрунтуванням розвитку міста. Межа міста встановлюється і змінюється в порядку, що визначається Верховною Радою України. Включення земельних ділянок до межі міста не тягне за собою припинення права власності і права користування цими ділянками, якщо не буде проведено їх вилучення (викуп) відповідно до статті 31 цього Кодексу. Використання земель міста здійснюється відповідно до проектів планіровки та забудови міста і планів земельно-господарського устрою. Згідно ст.65 ЗК України 1990 року (в редакції, чинній на час видачі спірного державного акту) до земель сільського населеного пункту належать усі землі, що знаходяться в межах, установлених для цього пункту в порядку землеустрою. Землі сільського населеного пункту перебувають у віданні сільської Ради народних депутатів. Межі сільських населених пунктів встановлюються і змінюються районною, міською в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Радою народних депутатів. Використання земель сільського населеного пункту здійснюється відповідно до проектів планіровки та забудови даного населеного пункту. Згідно ст.4 ЗК України 1990 року (в редакції, чинній на час видачі спірного державного акту) розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. Відповідно до ст.6 ЗК України 1990 року (в редакції, чинній на час видачі спірного державного акту) передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Згідно з ч.1 ст.17 ЗК України 1990 року (в редакції, чинній на час видачі спірного державного акту) передача земельних ділянок у приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Судом встановлено, що відповідно до інформації відділів у Вінницькому районі №706/405-17-0.20 від 27.10.2017 року та у м. Вінниці №0-2-0.21-237/109-17 від 13.10.2017 року Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області спірна земельна ділянка територіально відносилася та відносяться до меж м. Вінниці (а.с.68, 79 т.1). Відповідно, розпорядження спірною земельною ділянкою здійснювала і здійснює Вінницька міська рада, а не Луко-Мелешківська сільська рада. Вінницька міська рада жодного рішення з цього приводу не приймала та документів, що посвідчують право власності на спірну земельну ділянку не видавала. Дані обставини встановлено в ході розгляду справи, які сторонами не заперечувалися. Враховуючи вищевикладене судом встановлено, що Луко-Мелешківською сільською радою народних депутатів було перевищено свої повноваження щодо розпорядження землями, які розташовані за межами населеного пункту, а саме, розташованими в місті Вінниця, шляхом прийняття 04.12.1996 року рішення 10 сесії 22 скликання про передачу у приватну власність земельної ділянки, площею 0,7943 га [PERSON], на підставі якого було видано спірні державні акти. Окрім того, суд звертає увагу, що на неодноразові запити суду до Луко-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області та архівного відділу Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області з приводу надання для огляду в судовому засіданні рішення 10 сесії 22 скликання Луко-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 04.12.1996 року вказані установи повідомили про відсутність оригіналу вказаного рішення. В той час, як зі змісту протоколу від 04.12.1996 року 10 сесії 22 скликання Луко-Мелешківської сільської Ради народних депутатів Вінницького району Вінницької області не можливо встановити, чи вирішувалость на вказаній сесії Ради народних депутатів питання про передачу у приватну власність відповідача спірної земельної ділянки (а.с.70-76 т.1). Тоді, як копія Книги записів реєстрації державних актів на право власності на земельні ділянки на території Луко-Мелешківської сільської ради є не якісною, важко читабельною, з якої не можливо встановити ні номера, ні дати, ні прізвища осіб, яким видавались державні акти, а також прізвища посадових осіб, які здійснювали видачу останніх (а.с.31-32 т.1). Проте, суд звертає увагу, що вищезазначені факти не свідчать про відсутність відповідного рішення і, як наслідок, вчинення відповідних дій на виконання останнього у момент їх вчинення. Оскільки, за вказаним фактом порушено кримінальне провадження №42017020000000227 від 22.06.2017 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.364, ч.1 ст.358, ч.1 ст.367 КК України, на даний час досудове слідство триває. Згідно листа Вінницького регіонального управління водних ресурсів Південно-Бузького басейнового управління водних ресурсів Державного агентства водних ресурсів України від 18.06.2018 року №06/950 вбачається, що на частині спірної земельної ділянки розміщений водний об'єкт - штучно створений елемент довкілля, в якому зосереджені води, який побудований на руслі річки без назви, лівій притоці р. Південний Буг. Даний водний об'єкт відноситься до категорії «ставки». За даними інвентаризації, проведеної у 2014 році на виконання розпорядження Вінницької облдержадміністрації №271 від 02.06.2014 року, площа ставка орієнтовно становить 0,4 га. Згідно з вимогами ст.4 ВК України та ст.58 ЗК України землі, зайняті водними об'єктами, належать до земель водного фонду (а.с.119 т.2). Відповідно до ст.85 ВК України порядок надання земель водного фонду в користування та припинення права користування ними встановлюється земельним законодавством. Землі водного фонду можуть надаватись у постійне користування (спеціалізованим організаціям по догляду за водними об'єктами) або перебувати у тимчасовому користуванні на умовах оренди. Надання у приватну власність земель водного фонду законодавство не передбачає. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ч.1 ст.155 ЗК України). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в даному випадку, зважаючи на видання Луко-Мелешківською сільською Радою народних депутатів Вінницького району Вінницької області з порушенням вимог закону державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсного цього державного акту є належним та самостійним способом захисту порушеного права. Однак, судом встановлено, що рішення щодо видачі спірного державного акту на право приватної власності на землю було прийнято у 1996 році, акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю в 2001 році, а до суду прокурор звернувся лише 14.12.2017 року. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Разом з тим згідно із ч.3 і ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Як уже було зазначено вище представником відповідача було подано заяву про застосування загального трирічного строку позовної давності до виниклих правовідносин (а.с.93-99 т.2). Загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом ст.ст.256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. У позовній заяві та в судовому засіданні прокурори зазначили, що про порушення вимог законодавства під час передачі спірної земельної ділянки у приватну власність та про наявність підстав для визнання недійсним державного актуна право приватної власності на землю їм стало відомо лише після проведення прокуратурою Вінницької області перевірки стану додержання вимог земельного законодавства та законності використання земель державної та комунальної власності на території Вінницької області, наслідком чого стало звернення до суду з даним позовом. Також, в своїй позовній заяві та в судовому засіданні прокурор і представник позивача зазначили, що Вінницька міська рада могла дізнатися про порушення свого права лише після 21.12.2016 року, тобто з дня внесення відомостей про право власності відповідача до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Однак, суд не погоджується з таким твердження прокурора і представника позивача, враховуючи наступне. Згідно із ст.94 ЗК України 1990 року (в редакції, чинній на час видачі спірного державного акту) державний контроль за використанням і охороною земель здійснюється Радами народних депутатів, а також Державним комітетом України по земельних ресурсах, Міністерством охорони навколишнього природного середовища України та іншими спеціально уповноваженими на те державними органами. Порядок здійснення державного контролю за використанням і охороною земель встановлюється законодавством України. Відповідно до ст.93 ЗК України 1990 року (в редакції, чинній на час видачі спірного державного акту) завдання державного контролю за використанням і охороною земель полягають у забезпеченні додержання всіма державними та громадськими органами, а також підприємствами, установами, організаціями і громадянами вимог земельного законодавства з метою ефективного використання та охорони земель. Згідно ст.12 ЗК України 1990 року (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства. Таким чином, законодавством чітко визначено порядок державного контролю за використанням і охороною земель, а також уповноважених на це суб'єктів. Отже, можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст.ст.15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Таким чином, з моменту виникнення у відповідача права власності на спірну земельну ділянку, Вінницька міська рада повинна була знати про порушення її права та/або особу, яка його порушила. Однак, як вбачається з матеріалів справи, з моменту державної реєстрації відповідача права власності на спірні земельні ділянки і до звернення прокуратурою Вінницької області з даним позовом до суду питання щодо неправомірності отримання цих земельних ділянок у власність та/або неправомірності їх передачі у власність, не ставилося. З матеріалів справи вбачається, що згідно з листом (вх.№А-3-2522 від 12.04.2004 року) відповідач звертався до Вінницької міської ради щодо надання роз'яснень з приводу можливості об'єднання земельних ділянок, якими він володіє, в тому числі на підставі вищезазначеного оскаржуваного акту (а.с.111 т.1). Листом №А-3-2522 від 24.04.2004 року на вищевказане звернення Управлінням містобудування і архітектури Вінницької міської ради відповідачу було надано відповідь (а.с.115 т.1). Твердження прокурорів про те, що відповідач отримав відповідь на своє звернення від Управління містобудування і архітектури Вінницької міської ради, а не від самої Вінницької міської ради, суд оцінює критично, оскільки з даного запиту вбачається, що відповідач останній адресував безпосередньо Вінницькій міській раді і, як вбачається з даного звернення, він був зареєстрований саме Вінницькою міською радою, а пізніше - Управлінням містобудування і архітектури Вінницької міської ради. Таким чином, суд вважає, що Вінницька міська рада могла дізнатися про порушення свого права та/або особу, яка його порушила, не лише з моменту виникнення у відповідача права власності на спірну земельну ділянку, але й з моменту звернення відповідача із відповідним запитом, де ним було повідомлено про перебування на праві власності у нього спірної земельної ділянки, набутої на підставі оскаржуваного державного акту. Крім того, як вбачається із даного запиту, копія даного державного акту була додана відповідачем до свого запиту. З огляду на положення ст.261 ЦК України, ст.56 ЦПК України з урахуванням тієї обставини, що у даній справі прокурор обґрунтував правові підстави для захисту інтересів Вінницької міської ради, яка є розпорядником спірних земельних ділянок, що перебувають у власності територіальної громади, судом встановлено, що у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави в особі Вінницької міської ради з даним позовом, з моменту, коли саме повноважному органу, право якого порушене, стало відомо про таке порушення. Отже, перебіг позовної давності у даних правовідносинах почався не з дня виявлення прокурором порушень земельного законодавства під час здійснення перевірки, а з моменту особистого повідомлення відповідача Вінницькій міській раді про перебування у його власності на підставі оскаржуваного акту спірної земельної ділянки, тобто з 12.04.2004 року. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Суд вважає необґрунтованим твердження прокурора про те, що строк позовної давності для звернення з даним позовом не пропущено у зв'язку з тим, що земельна ділянка зареєстрована кадастровим реєстратором управління Держгеокадастру у м. Вінниці у Державному земельному кадастрі лише в 2016 року. До 2013 року право власності на землю підтверджувалось державним актом про право власності на земельну ділянку, який можна було отримати в місцевому органі Держкомзему. Пунктом 10 статті 28-1 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр»визначено, що документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набуття чинності цим Законом, є дійсними. Також згідно із пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр»встановлено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). Позивачем не доведено, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Представником відповідачів, навпаки, доведено, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Таким чином, державі, в особі утворених нею органів, які мали повноваження щодо розпорядження землями державної власності та контролю за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України, було об'єктивно відомо про порушення права власності держави на землю з часу вчинення цього порушення. Разом із тим, ці уповноважені державою органи не вчинили покладених на них законом обов'язків щодо усунення цих порушень протягом строку позовної давності, а тому право держави, як власника землі не підлягає судовому захисту. Відповідно до ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (рішення від 24.06.2003 року, заява № 44277/98, п. 37) зазначив, що згідно з усталеною практикою Суду при здійсненні будь-якого втручання у право власності особи має забезпечуватися «справедливий баланс» між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав відповідної особи, вимога забезпечення такого балансу знаходить своє відображення у всій структурі статті 1 Першого протоколу, отже, має бути забезпечено належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленими цілями. Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» (рішення від 01.06.2006 року, заява №25921/02, пункти 28, 29). Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 року у справі «Волков О.Ф. проти України» (заява № 21722/11, п. 137) зазначив, що Суд неодноразово ухвалював рішення про те, що строки давності слугують декільком важливим цілям, а саме: забезпечують правову визначеність та остаточність, захищають потенційних відповідачів від застарілих скарг, яким може бути важко протидіяти, і запобігають будь-якій несправедливості, якщо б така виникла, коли б суди змушені були розглядати справи щодо подій, котрі відбувалися у віддаленому минулому, на основі доказів, які могли стати недостовірними та неповними зі спливом часу. У вказаній справі Суд дійшов висновку, що мало місце порушення п. 1 ст. 6 Конвенції щодо заявника, оскільки держава заявила вимоги до заявника після спливу значного часу з моменту подій, що були підставою для цих вимог. Для забезпечення верховенства права відповідно до вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та застосування практики Європейського суду з прав людини органи державної влади та суди зобов'язані дотримуватись встановлених ЦК України строків позовної давності та застосовувати передбачені цим Кодексом наслідки пропуску позовної давності. Європейського суду з прав людини також наголошує, що повноваження державних органів з перегляду власних рішень, включаючи випадки виявлення помилки, які не обмежено жодними часовими рамками, мають суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу «належного урядування» та вимозі «законності», закріпленим у статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність вільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Позиція суду у даній справі узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постановах: від 01.07.2015 року у справі № 6-178цс1527, від 16.09.2015 року у справі за № 6-68цс15, від 08.06.2016 року у справах № 6-3029цс15 і № 6-3089цс15, від 28.09.2016 року у справі № 6-832цс15, від 16.11.2016 року у справі за № 6-2469цс16, від 12.04.2017 у справі № 6-1852цч16, від 19.04.2017 року у справі № 6-2376цс16, від 15.11.2017 року у справі № 6-2304цс16. Прокурором та представником позивача не повідомлено суду про поважність причин пропуску строку позовної давності, а судом такі причини не встановлено, а відтак строк для звернення до суду з позовом пропущено без поважних причин. Відповідно, враховуючи положення ч.5 ст. 267 ЦК України, порушене право не підлягає захисту. Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.7 листа «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року та Верховний Суд України в п.11 постанови Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року роз'яснили, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши пояснення учасників справи, викладені у заявах по суті, та оцінивши, відповідно до ст.89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що в задоволенні позову слід відмовити у зв'язку із спливом загального трирічного строку позовної давності. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed