Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

До Деснянського районного суду м. Києва за ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 06.06.2018 року за підсудністю, надійшла вищевказана цивільна справа. З урахуванням заяви про зміну предмету позову, збільшення розміру позовних вимог від 21.09.2018 року позивач просила стягнути з відповідача ТОВ «ВД «БЛІЦ-ІНФОРМ» на її користь невиплачену заробітну плату за квітень 2018 року, в розмірі 9982,00 грн., невиплачену заробітну плату за травень 2018 року у розмірі 1678,35 грн., грошову компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 7170,34 грн., середній заробіток з час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 33743,21 грн., вихідну допомогу у розмір 30217,87 грн., всього 82791,77 грн.Змінити дату звільнення позивача з «10.08.2018 року» на «08.05.2018 року». Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, а саме витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує про те, що перебувала у трудових відносинах з ТОВ «ВД «БЛІЦ-ІНФОРМ». У зв'язку із невиплатою заробітної плати за березень та квітень 2018 року позивач на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у визначений нею строк (08.05.2018 року) розірвала трудовий договір за власним бажанням. Факт звільнення позивача підтверджується, трудовою книжкою, Наказом ТОВ «ВД «БЛІЦ-ІНФОРМ» № 163-п від 10.08.2018 року. На підставі вищевикладеного саме з 08.05.2018 року визначеної позивачем дати звільнення трудовий договір вважається розірваним, а у відповідача згідно зі ст. 47 КЗпП України виник обов'язок провести розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КзпПУ країни. У відповідача перед позивачем наявна заборгованість з виплати заробітної плати за квітень, травень 2018 року. А саме, розмір заборгованості з виплати заробітної плати становить: розмір невиплаченої заробітної плати, після утримання податків, ЄСВ за квітень 2018 року - 9982,00 грн.; розмір невиплаченої заробітної плати, після утримання податків, ЄСВ за травень 2018 року - 1678,35 грн. Розрахунок компенсації за невикористані дні відпустки розраховано, виходячи з даних про заробітну плату за березень та квітень, оскільки повних даних розрахункового періоду відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, бухгалтерський відділ відповідач позивачу не надав. Таким чином, відповідно до визначених правил розрахунку грошова компенсація за невикористані відпустки становить 7170,34 грн. Розрахунок середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України становить 33743,21 грн. Відповідно до визначених правил розрахунку розмір вихідної допомоги становить 24488,95 грн. Відповідно до трудової книжки, Наказу ТОВ «ВД «БЛІЦ-ІНФОРМ» № 163-п від 10.08.2018 року позивача було звільнено відповідно до вказаної ним у заяві про звільнення підстави - згідно з ч.3 ст. 38 КЗпП України, але з невірним зазначенням дати звільнення - не з 08.05.2018 року, як вказував позивач, а з 10.08.2018 року. Отже, у трудовій книжці, Наказі ТОВ «ВД «БЛІЦ-ІНФОРМ» № 163-п від 10.08.2018 року вказано дату звільнення «10.08.2018 року», у той час, як у заяві про звільнення була визначена інша дата звільнення - 08.05.2018 року. Таким чином, у відповідача не було підстав для визначення у трудовій книжці, Наказі ТОВ «ВД «БЛІЦ-ІНФОРМ» № 163-п від 10.08.2018 року дати звільнення «10.08.2018 року», відповідно, вищевикладене є підставою для внесення змін у трудову книжку, Наказ ТОВ «ВД «БЛІЦ-ІНФОРМ» № 163-п від 10.08.2018 року в частині дати звільнення позивача. В судовому засіданні позивач збільшені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити з підстав викладених в ньому, не заперечувала проти розгляду справи за відсутності представника відповідача та винесення заочного рішення по справі. Представник відповідача в судові засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлений належним чином. Зважаючи на це та враховуючи ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, суд 20.11.2018 року постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позову частково з таких підстав. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги. (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності (частина 3 статті 13 ЦПК України). Конституцією України задекларовано, що всі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом (стаття 21). У статті 23 Загальної Декларації з прав людини визначено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім'ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення. Відповідно до копії трудової книжки позивача вбачається, що [PERSON] була прийнята на роботу в ТОВ «ВД «БЛІЦ-ІНФОРМ» на посаду начальника відділу маркетингу редакції газети «Бухгалтерія» департаменту комерційного на підставі наказу від 30.03.2018 року №51-П. На підставі наказу від 10.08.2018 року №163-п звільнена за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власника законодавства про працю, умов трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Відповідно до особисто підписаної позивачем заяви від 08.05.2018 року адресованої генеральному директору ТОВ «ВД «БЛІЦ-ІНФОРМ» остання у зв'язку із невиплатою заробітної плати за березень та квітень 2018 року просила звільнити її з роботи за власним бажанням з 08.05.2018 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Вказану заяву позивач направила цінним листом 08.05.2018 року, що підтверджується фіскальним чеком та ідентифікатором поштового відправлення. Факт надання вказаної заяви про звільнення відповідачу та факт відмови від її прийняття підтверджується актом від 05.08.2018 року. Отже, саме з 08.05.2018 року визначеної позивачем дати звільнення трудовий договір вважається розірваним, а у відповідача згідно зі ст. 47 КЗпП України виник обов'язок провести розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КзпПУ країни. Відповідно до частини 1 статті 94 КЗпПУ заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною 3 вказаної статті передбачено, що питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. За положеннями статті 2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Згідно із частиною 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Частиною 5 статті 97 КЗпП передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Відповідно до статті 24 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимог про розрахунок. Факт не виплати позивачу заробітної плати за березень та квітень 2018 року підтверджується випискою за картковим рахунком клієнта, листом відповідача за вих. № 138 від 15.05.2018 року. Крім того, у відповідача наявна заборгованість з виплати позивачу заробітної плати за квітень, травень 2018 року, факт наявності заборгованості та її розмір підтверджується відомістю нарахування заробітної плати за квітень 2018 року, відомістю нарахування заробітної плати за травень 2018 року, випискою за картковим рахунком клієнта, листом відповідача за вих. № 138 від 15.05.2018 року. А саме, розмір заборгованості з виплати заробітної плати становить: розмір невиплаченої заробітної плати, після утримання податків, ЄСВ за квітень 2018 року - 9982,00 грн.; розмір невиплаченої заробітної плати, після утримання податків, ЄСВ за травень 2018 року - 1678,35 грн. Отже, визначене ст. 116 КЗпП України зобов'язання відповідач не виконав, оскільки письмово не повідомив позивача про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, не провів з позивачем розрахунки, які підлягають здійсненню у день звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткове відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю дитинства підгрупи А І групи. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 199 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи і середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Статтею 27 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що порядо обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 199 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» пр визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли зі чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організації це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до пункту 2 вказаного Порядку КМУ обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творче відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації зі невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяці роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Розрахунок грошової компенсація за невикористанні відпустки проводиться відповідно до пункту 7 вказаного Порядку КМУ, а саме нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлений законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Таким чином, відповідно до визначених правил розрахунку грошова компенсація за невикористані відпустки становить 7170,34 грн. Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Отже, непроведения розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 27 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Так, згідно з п. 21 Постанови Пленуму ВСУ N 13 від 24.12.1999 року при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями), далі - Порядок. Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії. Згідно з п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів(годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином, відповідно до наданого позивачем розрахунку та визначених правил розрахунку розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України становить 33743,21 грн. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку. Таким чином, як було встановлено судом, відповідачем (роботодавцем) було порушено вимоги трудового законодавства - не виплачувалася заробітна плата позивачу, що змусило написати її заяву на звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, наявна необхідність стягнення також з відповідача на користь позивач вихідної допомоги при звільненні в розмірі тримісячного середнього заробітку, розмір якого за підрахунками позивача становить 24488,95 грн. Згідно із ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути укладений на визначений строк за домовленістю сторін. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (ч.2 ст. 23 КЗпП України). Згідно із п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно із ч.1,2 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу (тобто, в день звільнення). У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Трудова книжка має бути оформлена відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27 квітня 1993 року № 301, та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, із точним зазначенням змісту наказу про звільнення (на підставі якої ст. КЗпП України звільнено особу та з якого часу). Позивачу після звільнення не своєчасно було видано трудову книжку та невірно зазначено дату її звільнення, не з 08.05.2015 року як вказувала позивач у своїй заяві, а з 10.08.2018 року. Вказане підтверджується копією трудової книжки [PERSON] та її заявою про звільнення від 08.05.2018 року, адресованою генеральному директору ТОВ «ВД «БЛІЦ-ІНФОРМ». Оскільки відповідачем у свою чергу не спростовано вказані обставини, суд приходить до висновку про наявність зобов'язання відповідача внести зміни у трудову книжку позивача, Наказ ТОВ «ВД «БЛІЦ-ІНФОРМ» №163 від 10.08.2018 року в частині дати звільнення позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Надані позивачем докази суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов'язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості. Відповідачем не надано суду доказів на підтвердження належного виконання ним зобов'язань та спростування суми заборгованості перед позивачем та позовні вимоги взагалі. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити частково, а саме: стягнути з ТОВ «ВД «БЛІЦ-ІНФОРМ» на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату, грошову компенсацію за невикористані відпустки, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та вихідну допомогу в сумі 82791,77 грн. Зобов'язати ТОВ «ВД «БЛІЦ-ІНФОРМ» змінити дату звільнення [PERSON] зазначену в трудовій книжці [NUMBER] з «10.08.2018 року» на «08.05.2018 року». Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Нормою частини 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Проаналізувавши обставини справи, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення судових витрат у даній справі не підлягають до задоволення, з огляду на наступне Так, у заяві про зміну предмету позову, збільшення розміру позовних вимог позивачем зазначалось про її вимогу щодо стягнення із відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 3000,00 грн. Як вбачається із акту приймання наданих послуг відповідно до договору про надання професійної правничої допомоги №140/2018 від 04.05.2018 року, а саме п. 5: «Згідно з пунктом 3.5 договору, замовник оплачує послуги виконавця впродовж 3 банківських днів з моменту підписання сторонами цього акту», проте, доказів, які б підтверджували внесення коштів позивачем [PERSON] за надану правову допомогу, яка надавалась адвокатом згідно укладеного договору про надання професійної правничої допомоги №140/2018 від 04.05.2018 року, які позивач повинна була сплатити впродовж 3 банківських днів з моменту підписання акту приймання наданих послуг відповідно до договору про надання професійної правничої допомоги №140/2018 від 04.05.2018 року позивачем суду не надано. Зокрема, суду до закінчення судових дебатів у справі позивачем у даній справі не надано суду квитанцій, які б підтверджували сплату коштів клієнтом за надані правничі послуги адвокату. Враховуючи наведене та

Outcome: partial