Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-22 00:00:00

В травні 2021 року заявник звернулася до суду з вказаною вище заявою, в якій просила суд встановити факт спільного проживання разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , на момент її смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заяви зазначила, що [INFO] померла її матір [PERSON] , яка перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Луганській області, як отримувач пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». У зв`язку зі смертю, [PERSON] знята з обліку 26.12.2020. Останній раз їй нараховувалась та виплачувалась пенсія в жовтні 2014 року. 18.03.2021 заявник звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області з заявою про виплату їй недоодержаної пенсії своєї матері, 31.03.2021 отримала відмову, оскільки документально не підтверджено факт сумісного проживання з матір`ю на момент її смерті. Заявник вказує, що починаючи з осені 2014 року її мати [PERSON] через похилий вік та хворобу потребувала сторонньої допомоги, у зв`язку з чим вона проживала разом з заявником [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , до дня смерті - [INFO] . Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 25.05.2021 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження на 23.07.2021. Заявник та її представник в судове засідання не з`явилисьпро дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник заявника надав суду заяву про розгляд справи без його участі, заяву підтримує та просить задовольнити. Представник заінтересованої особи - Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області в судове засідання не з`явився, надав пояснення на подану заяву, в якій зазначив, що не погоджується з наведеними заявником обставинами та правовими підставами, оскільки заявником не надано документів, що підтверджують факт сумісного проживання з [PERSON] . Просив суд розглянути справу без участі представника управління. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає заяву такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] в м. Хрустальний Луганської області померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 10.03.2021 Центральним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). Згідно копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 22.10.2001 року Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Заявник [PERSON] є донькою померлої [INFO] [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 14.04.1959 Краснодонським райЗАГС Луганської області, свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим 25.12.1987 року відділом ЗАГС Архангельського міськвиконкому. Заявник [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту серії [NUMBER] , виданого 02.11.2000 року Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області. З листа Управління пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 31.03.2021 року № 1034-1182/П-01/8-1200/21 вбачається, що на заяву [PERSON] стосовно виплати недоотриманої пенсії померлої [PERSON] повідомлено, що за розглядом наданих до звернення копій документів та відомостей, наявних в електронній пенсійній справі [PERSON] встановлено, що місцем реєстрації заявника є адреса: [ADDRESS] , а згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 25.07.2019 №6337-5000165212 фактичним місцем проживання заявника є [ADDRESS] , разом з тим місцем проживання померлої [PERSON] є [ADDRESS] , тобто факт сумісного проживання разом з померлою [PERSON] на день її смерті документально не підтверджений, а тому підстави для виплати недоодержаної пенсії відсутні. Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» наведений у ЦПК перелік фактів, які встановлюються судом не є вичерпним. За наявності умов суд може встановити й інші факти, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до Постанови Верховний Суд України від 31.03.1995 № 5Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Оскільки встановлення даного факту для заявника має юридичні наслідки, у виді отримання недоодержаної пенсії матері, яку вона не встигла отримати в зв`язку зі смертю, а встановити його іншим шляхом неможливо, суд вправі встановити даний факт у судовому порядку. Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно абз. 4 п. 10 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб. звільнених з військової служби та деяких інших осіб», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України № 3-1 від 30.01.2007 року підтвердженням того, що особа перебувала на утриманні, є довідка уповноваженого органу з місця проживання (реєстрації) про перебування на повному утриманні померлого годувальника чи одержання від померлого годувальника допомоги, яка була постійним і основним джерелом засобів до існування, або про спільне проживання з годувальником на момент його смерті. Факт перебування на утриманні також може бути встановлений за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В обґрунтування своїх вимог заявником надана довідка №42 від 05.04.2021, в якій зазначено, що [PERSON] , проживала разом з померлою [PERSON] по день її смерті - [INFO] за адресою: [ADDRESS] , Вказана довідка видана на тимчасово окупованій території України. Оцінюючи надані докази, суд виходить з наступного. Постановою ВРУ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки доказів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як джерела інформації, та приймає до уваги обставини, викладені в довідці, що видана на тимчасово окупованій Україні території. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (п.45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Досліджені в судовому засіданні матеріали справи в достатній мірі не підтверджують факт постійного проживання заявника [PERSON] разом з [PERSON] на час смерті останньої, а тому суд дійшов висновків про відсутність підстав для задоволення заяви. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed