Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-06 00:00:00

В червні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON], яка діє в інтересах малолітніх [PERSON], [PERSON], третя особа Служба у справах дітей військово - цивільної адміністрації м. Торецька про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначив наступне. На праві приватної власності йому належить квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS], за даною адресою він зареєстрований та фактично проживає. Окрім нього у квартирі зареєстровані його дружина [PERSON], [INFO] та відповідач - донька [PERSON], разом із онукою [PERSON], [INFO] та онуком [PERSON], [INFO]. На початку вересня 2016 року відповідач разом із дітьми та особистими речами переїхала на постійне місце проживання до Російської Федерації де проживає і до тепер. Вже тривалий час відповідач разом із дітьми фактично не проживає без поважних причин за адресою своєї реєстрації, за житло не піклується, комунальні платежі не оплачує. У свою чергу він із дружиною піклується про житлову квартиру, сплачують комунальні послуги, що для них чималі гроші, з цих же причин він не має змоги оформити пільги на оплату комунальних послуг за житлову квартиру за новими правилами субсидування. З приводу звернення до суду з цим позовом він повідомив відповідача, вона не заперечувала проти вирішення цього питання у судовому порядку, оскільки самостійно приїхати до м. Торецька не має можливості, для підтвердження своєї позиції відповідач надала копії свого паспорта громадянина Російської Федерації та копії документів про реєстрацію дітей в РФ. У зв'язку з чим просив визнати відповідача, яка дії в інтересах своїх малолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач до судового засідання не з'явився, надав суду заяву з проханням справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі наполягав на їх задоволенні. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, заяву про розгляд справи за його відсутності не надав, про причини неявки суд не інформував. Представник третьої особи Служби у справах дітей військово - цивільної адміністрації м.Торецька Донецької області до судового засідання не з`явився, надав заяву з проханням справу розглянути за його відсутності, проти задволення позову не заперечував. Суд, у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, розглянув позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з'ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об'єктивно оцінивши докази, доходить наступного висновку. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві власності належить позивачу [PERSON], що підтверджується копією витягу про державну реєстрацію прав комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації м. Дзержинська» та копією свідоцтва про право власності від 03.06.2011 року (а.с.21-22). Відповідач [PERSON] є донькою позивача [PERSON] що підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] та копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 7-8), а також матір'ю малолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтва про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] відповідно (а.с. 13,17) Разом із позивачем в його квартирі, як члени сім'ї зареєстровані дружина [PERSON], та відповідач [PERSON], разом із малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON], що підтверджено копією довідки про склад сім'ї (а.с.23) З акту голови кооперативу «Гірник», встановлено, що відповідач та її малолітні діти за адресою: [ADDRESS] не проживають з 2016 року, виїхали з особистими речами до Російської Федерації та з того час не повертались. Відповідач участі в благоустрої квартири не приймає, за житлом не доглядає, ремонт не проводить (а.с. 24) Відповідно до копії паспорту виданого на ім`я [PERSON], остання має громадянство РФ та постійно зареєстрована з дітьми на території РФ (а.с.9-12). З наданих позивачем копій свідоцтв [NUMBER], [NUMBER] від 07.06.2017 року встановлено, що малолітні [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], зареєстровані за адресою: РФ, [ADDRESS] (а.с. 16,20). Необхідність визнати відповідача [PERSON] та її малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, позивач обґрунтовує сплатою додаткових витрат на житлово-комунальні послуги та неможливістю отримати житлову субсидію. За таких обставин, суд вважає встановленим у судовому засіданні факт відсутності відповідача та її малолітніх дітей в житловому приміщенні без поважних причин понад один рік. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Частиною 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ст. 29 ЦК України,місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, а також особи у віці від десяти до чотирнадцяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Пунктами 1,2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обовязків її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п.1 ст.18 Конвенції ООН). За змістом статті 11 Закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч. 2 ст. 18 цього Закону діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення. За змістом статей 150,155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. Одночасно суд вважає, що визнання малолітніх дітей такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою, не буде порушувати Конвенцію про права дітини, так як відповідно до ч. 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Тобто батьки повинні піклуватися про своїх малолітніх (неповнолітніх) дітей та забезпечити їх житлом, що визначено ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства». Встановивши у судовому засіданні, що відповідач разом із малолітніми, проживають на території Російської Федерації, а отже, у відповідності до ст. 29 ЦК України місцем проживання малолітніх є місце проживання їх батьків. Відтак суд доходить висновку про можливість визнання [PERSON], разом з її малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Outcome: approved