Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

В січні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову - Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з місця реєстрації. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , яку позивач придбав у системі електронних торгів СЕТАМ в рамках виконавчого провадження №56616236. В зазначеній квартирі зареєстровані відповідач [PERSON] та [PERSON] Вище зазначена квартира була реалізована у добровільному порядку через систему електронних торгів для задоволення вимог іпотекодержателя, однак при цьому не було знято із місця реєстрації колишню власницю квартири - відповідачку [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] Фактично у спірній квартирі ніхто не проживає, в квартирі немає ремонту, а також будь-якої побутової техніки необхідної для проживання. Місце проживання відповідачів позивачу не відомо, однак в телефонній розмові [PERSON] повідомила, що не заперечує щодо зняття з реєстрації всіх осіб, що зареєстровані у квартирі. Реєстрація місця проживання відповідачів в квартирі порушує права позивача як власника, а саме володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, тому позивач звернувся до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, надав суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви, не заперечив щодо ухвалення заочного рішення по справі. До судового засідання відповідачі [PERSON] , [PERSON] не з`явилися, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Відзив на позовну заяву від відповідачів до суду не надходив. З акту, складеного 12.06.2019 року судовими розпорядниками Вінницького міського суду Вінницької області [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суд встановив, що судовими розпорядниками було вжито заходи щодо вручення судових документів, судових повісток відповідачам [PERSON] , [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , але на дзвінки та стук у двері в даній квартирі ніхто не відповідав. Проте із сусідньої квартири №43 вийшла сусідка відповідачів, яка повідомила, що за адресою: [ADDRESS] ніхто не проживає протягом семи років. Представник служби у справах дітей Вінницької міської ради Бойко М.П. до судового засідання не з`явилася, але на адресу суду надала заяву, відповідно до якої підтримала висновок виконавчого комітету Вінницької міської ради про недоцільність визнання дитини [PERSON] , 2009 року народження, втратившим право користування квартирою, просила розглянути справу в її відсутність. З урахуванням приписів ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд прийшов до висновку про розгляд справи у відсутність відповідачів в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і позивач не заперечив проти такого порядку розгляду справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] у системі електронних торгів СЕТАМ в рамках виконавчого провадження №56616236 придбав трикімнатну квартиру загальною площею 82,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно Порядку реалізації арештованого майна, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року №2831/5 у випадку придбання нерухомого майна на електронних торгах документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, є свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, яке видається нотаріусом на підставі акта про проведені електронні торги. Право власності за [PERSON] на вище зазначену квартиру було зареєстровано 14.09.2018 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвською С.С., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 9-10, 31). Згідно довідки про склад сім`ї, виданої 30.11.2018 року №6772 МКП «Управляюча компанія «Київська» (ЖЕК № 15) у квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 11). З рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 22.03.2017 року у цивільній справі №133/2555/16-ц судом встановлено, що [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно дочки [PERSON] та призначено [PERSON] піклувальником над неповнолітньою [PERSON] , [INFO] , яка проживає в [ADDRESS] (а.с. 36-37). З висновку виконавчого комітету Вінницької міської ради від 18.04.2019 року №01-00-011-19694 суд встановив, що орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає недоцільним визнання дитини [PERSON] , 2009 року народження, втратившим право користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 98). Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Згідно із ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України, право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право користуватися, розпоряджатися та володіти своїм майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. В п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах цієї категорії необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Наведене свідчить про те, що при вирішенні питання про втрату права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін відсутності такої особи та поважність причини цієї відсутності. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позивач надав суду належні та допустимі докази на підтвердження факту, що відповідачі у справі [PERSON] , [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS] не проживають без поважних причин протягом тривалого часу. Частиною 3 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Частиною 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місцем проживання її батьків (усиновлювачів) або одного із них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. В силу ст. 160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Суд не приймає до уваги висновок органу опіки та піклування щодо заперечення проти недоцільності визнання дитини [PERSON] , 2009 року народження, втратившим право користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , оскільки наявне право на користування квартирою неповнолітньою особою не може створювати перешкоди власникові в праві володіння, користування, розпорядження своїм майном на власний розсуд. Інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітній [PERSON] у спірній квартирі не мешкає. Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку про те, що позов в цій частині слід задовольнити, оскільки відповідачі за вказаною адресою не проживають протягом тривалого часу без поважних причин, а вказане порушує права та інтереси позивача щодо володіння та розпорядження належною йому власністю. Разом з тим, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про зняття з місця реєстрації відповідачів не підлягають задоволенню з таких підстав. Системний аналіз ст. ст. 16, 319, 321 ЦК України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Враховуючи те, що суд дійшов до висновку про задоволення позовної вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , тому дане рішення суду є підставою для зняття відповідачів з місця реєстрації. На підставі викладеного,

Outcome: partial