Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-21 00:00:00

До Білозерського районного суду Херсонської області звернулися [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з позовною заявою до відповідачів про визнання за ними права спільної часткової власності в розмірі по 1/3 частки за кожним на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , за набувальною давністю. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі зазначили, що 13.05.1997 року позивачі, а також відповідачі [PERSON] , [PERSON] з одного боку та [PERSON] з іншого боку на Херсонській товарній біржі «Смарагд Південь» уклали договір міни, відповідно до якого позивачі та відповідачі обміняли належну їм на праві спільної сумісної власності приватизовану квартиру [ADDRESS] на домоволодіння [ADDRESS] . Вищевказаний договір міни був укладений в простій письмовій формі та зареєстрований на товарній біржі «Смарагд Південь» за №1387 від 13.05.1997 року. Власники квартири та власниця будинку [PERSON] досягли домовленості щодо усіх істотних умов договору, а також добровільно виконали умови договору, а саме: були взаємно звільнені і передані один одному квартира та домоволодіння. 14.07.1997 року договір міни зареєстрований в Державному бюро технічної інвентаризації Херсонської області за №366 в книзі №6 з відміткою про це у договорі. Нотаріально договір міни не посвідчувався, оскілки він був укладений на товарній біржі, що відповідно до ст.15 Закону України «Про товарні біржі» (в редакцій на час укладення договору) не потребувало його подальшого нотаріального посвідчення. Позивачі, починаючі з травня 1997 року та до теперішнього часу, тобто понад 10 років відкрито та безперервно спільно володіють вищевказаним домоволодінням, постійно у ньому проживають, підтримують у належному стані, обробляють присадибну ділянку. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] припинили володіти та користуватися набутим нерухомим майном в 2012 та 2015 роках, виїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації, чим перервали безперервність свого володіння спірним домоволодінням. 29.10.2018 року позивач [PERSON] звернувся до державного реєстратора із заявою про здійснення державної реєстрації права власності на вищевказане домоволодіння, проте рішенням державного реєстратора №43783386 від 31.10.2018 року йому було відмовлено у державній реєстрації права власності на домоволодіння [ADDRESS] , оскільки договір міни не посвідчений нотаріально, а недотримання цієї вимоги щодо форми договору тягне за собою недійсність правочину. Посилаючись на те, що вони спільно, відкрито та безперервно володіють спірним домоволодінням понад десять років, позивачі просили визнати за ними за набувальною давністю право спільної часткової власності в рівних частках за кожним на домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами, розташоване за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Білозерського районного суду Херсонської області від 11.12.2018 року у вказаній цивільній справі відкрито провадження, призначено підготовче засідання на 15.10.2019 року, надано до компетентного суду Російської Федерації судове доручення про вручення документів відповідачам та проведення окремих процесуальних дій, в зв`язку з виконанням міжнародного доручення провадження у справі зупинене до виконання доручення до 15.10.2019 року. 15.10.2019 року провадження у вказаній цивільній справі відновлено, призначено підготовче засідання, проте відповідачі та третя особа, будучи повідомленими про дату, час та місце підготовчого засідання, не з`явилися, в зв`язку з чим підготовче засідання відкладено на 27.11.2019 року. 23.10.2019 року на адресу суду надійшли матеріали виконаного міжнародного судового доручення про вручення відповідачам [PERSON] та [PERSON] копій позовної заяви та судових повісток. Також до суду від відповідачів [PERSON] та [PERSON] надійшли заяви від 24.04.2019 року про визнання позову, з яким вони звернулися до Заокського районного суду Тульської області Російської Федерації під час виконання міжнародного судового доручення, та нотаріально засвідчені 11.09.2019 року заяви про визнання позовних вимог у повному обсязі та проведення судового розгляду цивільної справи за їх відсутністю. Крім того, на адресу суду надійшла нотаріально посвідчена 05.11.2019 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нестерович О.І. заява відповідача [PERSON] про ознайомлення з позовною заявою, відсутність заперечень щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі, а також щодо розгляду цивільної справи за її відсутністю, в зв`язку з неможливістю явки у судове засідання через незадовільний стан здоров`я. Також 13.11.2019 року на адресу Білозерського районного суду Херсонської області надійшла заява від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідачів - Товарної біржі «Смарагд Південь» про розгляд справи за їх відсутністю та відсутність заперечень щодо заявлених позовних вимог. 27.11.2019 року ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області за заявою представника позивачів провадження у справі зупинене на підставі п.1.ч.1 ст.253 ЦПК України, в зв`язку із смертю позивача [PERSON] [INFO], та відновлено ухвалою суду від 29.05.2020 року, призначено підготовче засідання на 22.07.2020 року. 15.07.2020 року на адресу суду надійшла заява від позивачів [PERSON] та [PERSON] про закриття провадження у цивільній справі в частині позовних вимог [PERSON] у зв`язку із смерть останньої [INFO] , та про зміну позовних вимог, згідно якої позивачі просили визнати за ними за набувальною давністю право власності на вищевказане домоволодіння в рівних частках по Ѕ частини за кожним, оскільки вказані правовідносини не допускають правонаступництва. 21.07.2020 року на адресу суду надійшли заяви відповідачів про визнання уточнених позовних вимог в повному обсязі. 22.07.2020 року від представника позивача надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання за відсутністю сторони позивача, задоволення клопотання про закриття провадження у справі за позовними вимогами позивача [PERSON] , оскільки вони не допускають правонаступництва, та задоволення уточнених позовних вимог у повному обсязі з урахуванням визнання позову відповідачами. Відповідачі та третя особа, будучи належним чином повідомленими по дату, час та місце розгляду справи, у підготовче засідання не з`явилися, надали письмові заяви, в яких не заперечували проти задоволення позовних вимог та просили розглядати справу за їх відсутності. Приймаючи до уваги, що відповідачі визнали позов у повному обсязі та вказане визнання позову прийнято судом, відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України суд дійшов переконання про можливість ухвалення рішення у справі за результатами підготовчого засідання. Вивчивши матеріали справи та оцінивши досліджені докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності у їх взаємозв`язку, суд дійшов переконання, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. В ході судового розгляду справи встановлено, що згідно договору №1387 від 12.05.1997 року, укладеного та зареєстрованого на Херсонській товарній біржі «Смарагд Південь», [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з одного боку та [PERSON] з іншого боку уклали договір міни, відповідно до якого сторони обміняли належну її родині [PERSON] на праві спільної сумісної власності приватизовану квартиру [ADDRESS] на домоволодіння [ADDRESS] , який належав на праві власності [PERSON] . Вищевказаний договір міни зареєстрований 14.07.1997 року в Державному бюро технічної інвентаризації Херсонської області за №366 в книзі №6 з відміткою про це у договорі. Згідно із технічним паспортом № 366 , виданим Херсонським бюро технічної інвентаризації, житловий будинок [ADDRESS] зареєстрований на праві спільної сумісної власності за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 03.07.1998 року Кізомиською сільською радою Білозерського району Херсонської області, 03.07.1998 року одружилися [PERSON] та [PERSON] , про що зроблено актовий запис №8, прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 28.10.2016 року сектором запису актів цивільного стану адміністрації муніципального утворення Заокский район Тульської області російської Федерації, 28.10.2016 року одружилися громадянин Росії [PERSON] та громадянка України [PERSON] , про що зроблено актовий запис за №91, прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Згідно з довідкою №1596, виданою Кізомиською сільською радою Білозерського району Херсонської області 10.09.2018 року, відповідно до розпорядження сільського голови №5 від 19.02.2016 року вулицю Радянська було перейменовано на вулицю Касперівська. Відповідно до довідки №1924, виданою Кізомиською сільською радою Білозерського району Херсонської області 19.10.2018 року, родина Посисаєвих у складі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстрована у [ADDRESS] , з липня 1997 року відповідно до договору міни №1387 від 13.05.1997 року. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] проживають у вказаному домоволодіння з 1997 року до дати видачі довідки, інші члени родини вибули на постійне проживання до Російської Федерації: [PERSON] в 2012 році, [PERSON] в 2015 році. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 19.11.2019 року Білозерським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головно територіального управління юстиції у Херсонській області, позивач [PERSON] померла [INFO] . Крім того, з рішення №43783386 від 31.10.2018 року про відмову у державній реєстрації права власності на вищевказане домоволодіння вбачається, що 29.10.2018 року позивач [PERSON] звернувся до державного реєстратора Херсонської міської ради із заявою про здійснення державної реєстрації права власності на домоволодіння, проте йому було відмовлено у державній реєстрації права власності на домоволодіння [ADDRESS] , оскільки договір міни, до якого згідно із ст.242 ЦК Української РСР від 18.07.1963 року (діючого на час укладання угоди) застосовуються правила укладання договору купівлі-продажу, повинен бути посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, не додержання цієї вимоги тягне недійсністю договору. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального оформлення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною, в цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (ст.47 ЦК Української РСР). Разом з тим, як встановлено судом, жодна із сторін договору міни до суду з відповідними позовом не зверталася та договір міни від 12.05.1997 року не визнаний судом дійсним та позивачі не набули та не зареєстрували у визначеному законом порядку право власності на майно, яке належить відповідачу [PERSON] , в зв`язку з чим відповідно до ч.2 ст.48 ЦК Української РСР сторони договору по недійсній угоді були зобов`язані повернути другій стороні все одержане за угодою, проте позивачі [PERSON] та [PERSON] спільно, відкрито та безперервно продовжують володіли спірним домоволодінням з 1997 року понад десять років без достатньої правової підстави, використовуючи його для постійного проживання та власних потреб. Згідно із ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частинами 1 та 2 ст.16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом України. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до п.4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України, цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Пунктом п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Виходячи зі змісту п.п. 9-14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Відповідно до положень статей 335 та 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю передбачена ст.ст.15, 16 та ч.4 ст.344 ЦК України, відповідно до яких захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п. 13 вищевказаної Постанови). З урахуванням вищенаведеного та виходячи зі змісту ч.1 ст.344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Враховуючи, що під час судового провадження позивачами доведено факт добросовісного заволодіння та відкритого, безперервного володіння домоволодінням [ADDRESS] , понад десять років, тобто упродовж часу, який може бути врахований судом для набувальної давності (за три роки до набрання чинності ЦК України 01.01.2004 року) та становить 19 років, суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити, визнавши за позивачами право власності на вказане домоволодіння за набувальною давністю. При цьому, суд вважає, що оскільки позивачами також заявлено вимоги про визначення розміру часток у належному їм за набувальною давністю спільному домоволодінні, зазначені вимоги підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної сумісної власності (спільне майно). Згідно із ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними ( ч.1 ст.369 ЦК). Відповідно до ст.370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 та ч.2 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Аналогічні положення містить і стаття 370 ЦК України щодо виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Відповідно до ч.3 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов переконання, що домоволодіння [ADDRESS] , дійсно належить за набувальною давністю на праві приватної спільної сумісної власності позивачам [PERSON] та [PERSON] , розмір часток співвласників у вказаному майні є рівним та становить по Ѕ частці, при цьому позивачі, як співвласники вищевказаного майна, мають право на поділ вказаного майна та виділ своєї частки із майна, що є у спільній сумісній власності, що тягне з собою припинення права спільної сумісної власності, в зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] щодо визначення їх часток у спільному майні в розмірі по Ѕ є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Таким чином, з урахуванням визнання позову відповідачами, оскільки іншим чином, окрім звернення до суду, позивачі не можуть набути право власності на майно за набувальною давністю, а також з метою забезпечення належної реалізації права власності співвласниками у щодо спільного майна, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved