Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

В серпні 2019 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що вони є співвласниками квартири [ADDRESS] , відповідно власниками 2/3 та 1/3 частини квартири. В грудні 2018 року позивачам стало відомо про арешт 1/3 частини квартири, що накладений на підставі постави державного виконавця про арешт майна боржника від 11 жовтня 2018 року. Вказаний арешт квартири порушує права позивачів як власників майна на вільне володіння, користування та розпорядженням майном. Тому [PERSON] та [PERSON] просять скасувати арешт 1/3 частини квартири [ADDRESS] . У судове засідання позивачі не з`явилися. Вони надали до суду заяви, якими просили розглянути справу за їхньої відсутності, позов підтримали та просили суд його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] також не з`явився у судове засідання. Проте, надав заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність та вказав, що при вирішенні справи покладається на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] . Згідно актуальної інформації про державну реєстрацію обтяжень вбачається, що 11 жовтня 2018 року постановою Бориспільського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Київській області про арешт майна в межах виконавчого провадження №57175863 накладено арешт на майно [PERSON] , а саме на 1/3 частину квартири [ADDRESS] (а.с.16). Тобто на належне позивачам нерухоме майно був накладений арешт в рамках виконавчого провадження №57175863. Встановлено, що на примусовому виконанні у Бориспільському міськрайонному ВДВС ГТУЮ у Київській області перебуває виконавче провадження №57175863 з примусового виконання виконавчого листа №2/359/581, виданого 06 липня 2018 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу у розмірі 425552 гривень 94 копійки. Постановою ст. державного виконавця Бориспільського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Київській області Сороки В.І. від 11 жовтня 2018 року з метою реального виконання рішення накладено арешт на зазначену частку в квартирі, яка належала [PERSON] . Разом з цим, 03 лютого 2017 року [PERSON] відчужив належну йому на праві власності 1/3 частину квартири [ADDRESS] на користь [PERSON] Дана обставина підтверджується копією договору дарування квартири від 03 лютого 2017 року, посвідченого державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори Бровченко С.О., зареєстрованого в реєстрі за №3-132 (а.с.13) та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №79563254 від 03 лютого 2017 року (а.с.12). Незважаючи на те, що [PERSON] відчужив належну йому частку в квартирі на користь [PERSON] , державним виконавцем було вирішено накласти арешт на вказану частку в квартирі з метою забезпечення реального виконання рішення суду про стягнення з боржника суми боргу. З доводів позивачів, викладених у позовній заяві, встановлено, що вони звертались до Бориспільського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Київській області із заявою про зняття арешту, накладеного на квартиру. Проте, їм було роз`яснено, що зняти даний арешт можливо лише у судовому порядку. У відповідності до ч.1 та ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Арешт може бути знятий також за рішенням суду. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що на час винесення постанови про арешт майна від 11 жовтня 2018 року, [PERSON] не був власником вказаної 1/3 частини квартири, оскільки ще 03 лютого 2017 року відчужив її на підставі договору дарування. Разом з цим, зі змісту постанови про арешт майна вбачається, що державним виконавцем накладено арешт на майно боржника [PERSON] Тоді як на час винесення даної постанови [PERSON] не був власником спірного нерухомого майна. На даний час, нерухоме майно, на яке накладено арешт безперечно є власністю [PERSON] та [PERSON] , тому їхнє право власності на майно підлягає захисту в порядку, передбаченому чинним законодавством. Згідно з ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до п.1 ч.1 ст.4 та ч.1 ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають, зокрема право власності. У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки. Відповідно до п.1 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.5 постанови від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (ст.334 ЦК України) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (ст.5 ЦК України). З огляду на викладене, [PERSON] правомірно набув право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] . Будь-яких доказів щодо спростування правомірності набуття ним права власності на земельну ділянку матеріали справи не містять. Відповідно до положення ст.317 та ст.319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ч.1 та ч.2 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок про відсутність правових підстав для накладення арешту на майно позивачів, а тому, ці права підлягають захисту, шляхом звільнення зазначеної квартири з-під арешту. На підставі викладеного та

Outcome: approved