Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-06 00:00:00

В червні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Довгеньківської сільської ради Ізюмського району Харківської області, Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області, управління Держгеокадастру в Ізюмському районі Харківської області про поновлення порушеного права та визнання права власності на земельну частку ( пай). В обґрунтування позову посилається на те, що на момент паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарськими підприємством була членом колгоспу « Зоря», мала право на земельну частку (пай) і була включена до списку ,що додавався до державного акту на право колективної власності на землю. Оскільки паювання земель здійснювалося державою, яка і повинна нести відповідальність за допущені при цьому порушення, неотримання сертифікату на право на земельну частку ( пай). Просить суд задовольнити її вимоги і визнати право власності на земельну частку ( пай) розміром 6,87 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки ( паю), в натурі ( на місцевості) з земель резервного фонду, згідно списку додатку до державного акту на право колективної власності на землю від 14 лютого 1996 року серії ХР № 14-00-000506. Відповідач [PERSON] сільська рада Ізюмського району Харківської області надала суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності, проти позову не заперечують. Ізюмська районна державна адміністрація Харківської області в судове засідання не зявилась, хоча і була повідомлена належним чином про час і місце розгляду справи, заперечень проти позову суду не надсилала. Управління Держгеокадастру в Ізюмському районі Харківської області надало суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності на підставі наявних у справі доказів. Суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. Судовим розглядом встановлено, що позивачка 11 березня 1998 року уклала шлюб і після укладення шлюбу їй присвоєно прізвище [PERSON] ( а.с.9). Позивачка в період з 31 серпня 1994 року по 24 вересня 2001 року працювала дояркою і прийнята в члени КСП « Зоря», що підтверджується копією трудової книжки і архівною довідкою від 03 березня 2016 року № 0154/57 архівного відділу Ізюмської районної державної адміністрації ( а.с.12-13). Згідно довідки управління Держгеокадастру в Ізюмському районі Харківської області від 16 березня 2016 року № 20-29. 02-0.3-876/2-16 вбачається згідно додатку до Державного акту на право колективної власності на землю від 14 лютого 1996 року серії ХР № 14-00-000506 списку громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства « Зоря» за № 309 значиться [PERSON] Відповідно до книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку ( пай) по КСП « Зоря», земельна частка ( пай) за [PERSON] не зареєстрована. Згідно розпорядження Ізюмської РДА № 524 від 02 жовтня 2000 року площа земельної частки ( паю) по КСП « Зоря» складає 6,87 умовних кадастрових гектар без визначення меж цієї частки ( паю) в натурі ( на місцевості). Вартість земельною частки ( паю) станом на 01.01.2016 року становить 213\~908,26 гривень. Управління Держгеокадастру в Ізюмському районі Харківської області не володіє інформацією, щодо причин неотримання сертифікату на право на земельну частку ( пай) позивачкою ( а.с.14). Частина 2 ст. 373 ЦК України, ч. 2 ст. 14 Конституції України, ч. 2 і 3 ст. 1 ЗК України підкреслюють гарантованість права власності на землю. Ці гарантії мають конституційний рівень закріплення і стосуються усіх форм власності на землю. З урахуванням положень ч. 1 ст. 15, ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі виділення в натурі ( на місцевості) належної їм земельної частки ( паю) ( пункт ґ ч. 1 ст. 81 ЗК України). Згідно ст. 1 Закону України « Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних частко (паїв) право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських колективів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку ( пай) у встановленому законодавством порядку. Право особи на земельну частку ( пай) може бути встановлено в судовому порядку. Пунктом 2 Указу Презедента України « Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємства і організаціям» від 08 серпня 1995 року № 720/95 право на земельну частку пай мають члени колеквтиного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Абзацом 2 пункту 1 Перехідних положень Земельного Кодексу України від 25 жовтня 2001 року, рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. При таких даних позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню. Крім цього суд вважає за необхідне зазначити слідуюче, що невидача сертифікату та інші форми заперечення його права за своєю природою є триваючими порушеннями, проти якого позовна давність не застосовується, такі строки звернення до суду не є процесуальними і у відповідності до ст. 268 ЦК України, у цім позовна давність до них не застосовується.

Outcome: approved