Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-26 00:00:00

В травні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відібрання дітей та визначення їх місця проживання з батьком, мотивуючи свої вимоги тим, що він та відповідачка до 2016 року перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилось двоє малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Народного суду району Тяньхе міста Гуансжоу КНР №7819 шлюб між ними було анульовано та передано на проживання з ним, як батьком, старшого сина [PERSON] . На даний момент фактичних шлюбних відносин вони не підтримують, діти перебувають із відповідачем, яка усіма можливими способами перешкоджає йому бачити та відвідувати дітей, тим самим приймати участь у їх розвитку, житті та інших потребах. Протягом останніх років він неодноразово намагався зв`язатися з відповідачем з проханням надати дозвіл на відвідування дітей, на спілкування з ними та прийняття участі в їх житті. Також позивач зазначив, що [PERSON] веде досить розкутий спосіб життя, зловживає веселощами, постійно подорожує за кородном, зовсім не переймається фізичним, соціальним, освітнім та моральним станом дітей, не має постійної роботи та власної квартири, чим спричиняє шкоду їх малолітнім дітям. Зважаючи на той факт, що діти є громадянами Китайської Народної Республіки, а старший син ходить до школи в місті Гуансжоу, яку вже не відвідує понад два роки, відповідач вчиняє усі можливі протиправні дії, з метою не повернення дітей до Китаю, не дає можливості дітям бачитися зі своїми друзями, однолітками та родичами по батьківській лінії, що спричиняє позбавлення можливості задоволення соціально-важливих потреб дітей. Діти вже довгий проміжок часу не були в Китаї, не відвідують дитячого садка та школи, що спричиняє їх деградацію та тим самим порушує загальнообов`язкове право дітей на повну загальну середню освіту. Крім того, позивач зазначив, що у його непередбачувані приїзди та спроби знайти дітей, яких від нього професійно приховують, відповідачка знаходилася в неадекватному стані, нецензурно висловлювалася в його сторону, всіма можливими діями та за допомогою різних невідомих осіб перешкоджає йому в побаченнях з дітьми. Діти знаходяться в незадовільних санітарно-гігієнічних умовах знятих в оренду квартир, ходять у брудній та подертій одежі, не забезпечені усім потрібним та знаходяться не у рідній країні. Відповідач не надає достатнього виховання дітям і часто залишає їх без нагляду. Зрозумівши, що домовитися з відповідачем він не взмозі, почав звертатися з письмовими заявами до держаних установ. Також позивач вказав, що в нього є всі необхідні умови для проживання дітей разом з ним, у нього є великий приватний будинок, який належить йому на праві власності, він не має протипоказань із медичного боку, є приватним підприємцем, має стабільний, непоганий дохід та здатен забезпечити своїх дітей платною освітою, житлом, соціальними та іншими благами. Мати дітей, щоразу спричиняє сварки, які бачать діти, є психічно нестабільна та намагається постійно знаходити безліч причин, щоб відмовити йому у вихованні його рідних дітей. Позивач вважав, що діти не отримують потрібного догляду з боку матері, не мають єдиного навчального закладу, не засвоюють шкільних та дошкільних програм, фізично не розвиваються та постійно знаходяться у стресових ситуаціях. Просив суд визначити місце проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] з батьком [PERSON] , та ухвалити рішення про відібрання дітей та їх повернення за попереднім місцем проживання з батьком [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . В судові засідання позивач та його представники - адвокати Денисенко Г.В. та Вільгушинський В.М. жодного разу не з`явилися, при цьому, в судові засідання, призначені на 28.01.2021р., 9.03.2021р. - надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, на 02.04.2021р., 28.04.2021р. - надали заяви про відкладення судового засідання через неможливість їх явки у зв`язку з карантинними обмеженнями та необхідністю їх безпосередньої участі в судовому засіданні, на 26.05.2021р. - про причини неявки суд не повідомили, на 27.07.2021р. - надали заяву про розгляд справи за їх відсутністю у зв`язку з зайнятістю в іншому кримінальному провадженні, на 27.08.2021р. - надали заяви про розгляд справи у розумний строк та прийняття рішення по суті спору. Відповідачка в судові засідання також жодного разу не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву не надала. Згідно зі ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або без повідомлення причин, який не подав відзив і якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради - також в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, надали суду заяву про розгляд справи за відсутністю їх представника, а також рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 09.03.2021р. № 93 про затвердження висновку про визначення місця проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що громадянин Китайської Народної Республіки [PERSON] , [INFO] , та громадянка України [PERSON] , [INFO] , 01 червня 2011 року зареєстрували шлюб (сідоцтво про шлюб - т. 1 а.с.17-18). Під час перебування у шлюбі у сторін у м. Гуанчжоу КНР народилися діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (свідоцтва про народження - т. 1 а.с.16,19-21, т.3 а.с.110-112). Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31 жовтня 2016 року по справі №310/6542/16-ц, яке набрало законної 11 листопада 2016 року, розірвано шлюб [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 01 червня 2011 року в КНР (т.1 а.с.158). Крім того, рішенням Народного суду району Тяньхе міста Гуанчжоу провінції Гуандун Китайської Народної Республіки № 7819 від 01 червня 2016 року дозволено розлучення [PERSON] із [PERSON] . Народженого у шлюбі сина [PERSON] , [INFO] , залишено на утриманні позивачу - [PERSON] , молодшого сина [PERSON] , [INFO] , залишено на утриманні [PERSON] (т.1 а.с.29-32). Відповідно до інформації відділу освіти виконавчого комітету Бердянської міської ради від 30 жовтня 2018 року № 1050, 21 грудня 2018 року № 1239, від 04.11.2020р. № 863 малолітні діти - [PERSON] та [PERSON] не навчаються та не виховуються у підпорядкованих відділу закладах середньої та дошкільної освіти(т.1 а.с.86,134, т.3 а.с.21). Згідно з інформацією КП «Бердянський центр первинної медико-санітарної допомоги» БМР від 08 січня 2019 року № 02.1-04/35 та від 08 січня 2019 року № 02.1-045/36 малолітні [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не виявлені. Картки розвитку дитини (ф.112/о) в КП «БЦПМСД» БМР відсутні. Згідно з журналом реєстрації амбулаторних хворих (форма 074-1/о) за медичною допомогою до дільничного лікаря-педіатра звернень не зафіксовано (т.1 а.с.135-136). Згідно акту вуличного комітету № 13 м. Бердянськ від 18.01.2019р. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] прописані за адресою: [ADDRESS] , але фактично за цією адресою не проживають (т.1 а.с.182). Таким чином судом встановлено, що відповідачка з дітьми за зареєстрованим місцем в м. Бердянську Запорізької області не проживає, точної адреси її місця перебування на теперішній час суду не надано. Відповідно до висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Бердянської міської ради № 93 від 09 березня 2021 року, визначено з урахуванням того, що малолітні діти [PERSON] та [PERSON] не проживають (не перебувають) у м. Бердянськ, залишено вирішення питання щодо визначення місця проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на розсуд суду. При цьому орган опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради вважав недоцільним при наданні висновку посилатися на інформацію, яку отримано лише від однієї сторони, без змоги надання обґрунтованого пояснення від [PERSON] (т.3 а.с.125-127). Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається зі спеціального Закону України «Про охорону дитинства» та інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Відповідно до Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у міжнародному праві та національному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони й піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. За змістом положень ч.ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 3, ст. 18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 02 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 141 Сімейного кодексу України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.ч. 2, 8-10 ст. 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі ст.ст. 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Також у ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У пункті 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України, право батьків на визначення місця проживання дитини: 1. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. 2. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. 3. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За приписами ч.ч. 1-2 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 Сімейного кодексу України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків. Крім того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюють обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов`язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов`язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Йохансен проти Норвегії» від 7 серпня 1996 року). Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позивачем не доведено, що визначення місця проживання їх дітей не з відповідачкою, а з ним буде на теперішній час у якнайкращих інтересах дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які з серпня 2015 року перебувають з матір`ю (старшому сину на той час було 3 роки 10 місяців, а молодшому - 8 місяців). Також позивачем не доведено, що розірвання зв`язку між дітьми та матір`ю не призведе до негативного впливу на розвиток дітей, не спричинить дітям душевної травми, зайвих хвилювань, нервування, які можуть виникнути у зв`язку з передачею синів поза їх волею від матері, що матір`ю не створені усі умови для проживання, виховання та розвитку дітей, що існують виняткові обставини у розумінні положень ст. 161 Сімейного кодексу України, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матір`ю. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги про визначення місця проживання малолітніх дітей з позивачем задоволенню не підлягають. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 153 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 159 СК України встановлено, що у разі, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Тобто, судовому захисту підлягає саме право одного із батьків, хто проживає окремо від дитини, на спілкування з дитиною та участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. При вирішенні такого спору судам, насамперед, необхідно встановити факт здійснення з боку іншого із батьків, із ким проживає дитина, перешкод у спілкуванні. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. При цьому суди керуються принципом рівності прав батьків у вихованні дитини та передусім, інтересами дитини з урахування конкретних обставин справи. За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. При цьому, позивач з вимогами до відповідачки про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дітьми до суду не звертався. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 162 Сімейного кодексу України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Системний аналіз вказаної норми у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дитини дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання. Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19). Згідно з вимогами статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Суд врахував зазначені положення закону та з наданих позивачем письмових доказів з`ясував, що діти залишилися проживати з відповідачкою ще до винесення рішення суду Китайської Народної Республіки №7819 від 01 червня 2016 року (т.1 а.с.29-31), на яке посилається позивач, як на підставу відібрання дітей від відповідачки, та по тексту якого зазначено, що відповідачка в серпні 2015 року відвезла обох дітей до України. Також суду позивачем не доведено, що відповідачка взагалі знає про це рішення суду і свідомо ухиляється від його виконання, а також, що вона незаконно та самочинно, без згоди батька, відвезла дітей до України та змінила їх місце проживання. За таких обставин суд вважає, що позовна вимога про відібрання дітей на підставі ч. 1 ст. 162 Сімейного кодексу України задоволенню не підлягає. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 170 Сімейного кодексу України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Оскільки наявність жодної із вказаних підстав для відібрання дитини суду позивачем також не доведена, позовні вимоги про відібрання дітей на підставі ч. 1 ст. 170 Сімейного кодексу України також задоволені бути не можуть. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed