Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

В червні 2020 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В подальшому, на виконання ухвали суду, позивачем подано нову редакцію позовної заяви, в якій у якості третьої особи вказано [PERSON] . З урахуванням уточнених позовних вимог, позов обґрунтовано тим, що позивачу належить частка квартири [ADDRESS] . 33/100 частки вказано квартири належить на праві приватної власності [PERSON] , [INFO] . Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи у квартирі [ADDRESS] зареєстрована мати позивачки - відповідач [PERSON] , [INFO] . Однак, [PERSON] не проживає в житловому приміщенні понад один рік без поважних причин, що підтверджується актами від 15.01.2020, 25.02.2020, 26.02.2020, 22.04.2020, 15.05.2020, 22.06.2020 про проживаючих осіб в житловому приміщенні, складеними сусідами, підписи яких засвідчено майстром житлово-експлуатаційної дільниці №3 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» [PERSON] . Відповідач не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі немає і квартирою не цікавиться. Понад 10 років відповідач проживає у Сполучених Штатах Америки, де має постійне місце проживання. Враховуючи вищенаведене, позивач вважає, що відповідач втратила право користування житловим приміщенням. У зв`язку з чим, позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою за адресою: [ADDRESS] . Згідно з ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30.06.2020 позов залишено без руху (а.с.18). На виконання ухвали суду, позивачем подано нову редакцію позовної заяви та, відповідно до ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 09.07.2020 справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 38). Засвідчена належним чином копія ухвали про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви з додатками надсилались судом на адресу місця реєстрації відповідача. Копія ухвали про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви з додатками повернулись на адресу суду з неврученням під час доставки. В розумінні ч. 1 ст. 131 ЦПК України судові повістки на ім`я відповідачів вважаються доставленими. Позивач в судовому засіданні просила позовні вимоги задовольнити, надала згоду на ухвалення заочного рішення. Третя особа в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Відповідач до суду не з`явилась, повідомлялась належним чином, у тому, числі шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (з посиланням на веб-адресу відповідної ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень) (а.с. 41). Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. У встановлений судом строк відповідач відзиву на позовну заяву не подала. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки, відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подала. При цьому, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, заслухавши пояснення позивача та третьої особи, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. Судовим розглядом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 15.08.2005, виданого Святошинською районною у м. Києві радою, квартира яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в частині 67/100, належала на праві приватної спільної власності позивачу - [PERSON] та [PERSON] , в рівних частинах (а.с.5). Згідно з договором дарування від 26.06.2008 [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] належні їй на праві власності 67/200 частин квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи наданої відділом з питань реєстрації місця проживання /перебування фізичних осіб Святошинської РДА №12530738 від 18.06.2020 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] - з 22.02.1994 по теперішній час (а.с.7). Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS] на підставі договору дарування, серія та номер: 3471, виданий 26.06.2008 належить на праві приватної спільної часткової власності, розмір частки 67/200 [PERSON] (а.с. 8). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: б/н, виданий 15.08.2005, видавник: Святошинська районна в м. Києві рада, належить на праві приватної спільної часткової власності, розмір частки 67/200 [PERSON] (а.с.9). Згідно з договором купівлі-продажу частки квартири від 30.08.20011 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір, відповідно до якого [PERSON] прийняла у власність 33/100 частки квартири [ADDRESS] (а.с. 27). Згідно з витягом про державну реєстрацію прав квартира, що зареєстрована Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 30.08.2011, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюк З.З., форма власності приватна, частка 33/100 (28). Згідно з актами від 15.01.2020 року, 25.02.2020 року, 26.03.2020 року, 22.04.2020 року, 15.05.2020 року, 22.06.2020 року, майстром житлово-експлуатаційної дільниці №3 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» Коваленко О.В. на підставі заяви громадянки [PERSON] , яка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , складено акт на предмет проживання [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Зазначена особа на момент складання акту у квартирі не проживає, не проживання підтверджують сусіди, підписи яких засвідчено в установленому порядку (а.с. 10, 11, 12, 13, 14, 15). Відповідно, відповідач втратила інтерес до квартири, у добровільному порядку залишивши її як своє місце проживання. Підставами звернення позивача до суду з даним позовом є порушення права власності без позбавлення права користування і володіння майном. Відповідно до роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС. Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 16.01.2019 року в справі № 243/7004/17-ц. При цьому, суд враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 17.10.2018 року у справі № 521/17805/16-ц, відповідно до якої згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Норма статті 391 ЦК України не передбачає можливості визнавати особу такою, що втратила право на житлову площу. Також Верховний Суд роз`яснив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі, сторони не пов`язані спільним побутом, при цьому, відповідач не несе уитрат по утриманню квартири, що створює позивачу додатковий тягар, оскільки остання зобов`язана сплачувати комунальні послуги з урахуванням факту реєстрації місця проживання відповідача у вказаній квартирі. Отже, право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України суд також вважає за необхідне стягнути з відповідачів понесені позивачем витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved