Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

В червні 2016 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання за ним та [PERSON] ідеальних часток у спірній квартирі [ADDRESS], як 1/2 та ?, залишивши її в спільній частковій власності. Також просив стягнути з [PERSON] 1/2 частину грошових коштів, які були взяті ним в борг, згідно договору позики від 21 січня 2016 року, для погашення боргу за договором кредиту №961/5-105 від 03 липня 2008 року та повернуті ним 23 травня 2016 року за рахунок особистих коштів, в сумі 7500 доларів США, що за курсом національного банку України на день подання позову становить 188 343 грн. 75 коп. Свій позов [PERSON] мотивував тим, що з вересня 2006 року він з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі. В шлюбі було придбано спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 03 липня 2008 року. Для придбання квартири [PERSON] було одержано кредит в АКБСР «Укрсоцбанк» в сумі 41000 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором кредиту придбана квартира була передана в іпотеку відповідно до іпотечного договору від 03 липня 2008 року. Позивач зазначив, що оскільки між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» був також укладений договір про внесення змін №12 до Договору кредиту №961/5-105 від 03 липня 2008 року, за умовами якого він зобов'язався не пізніше 22 січня 2016 року погасити заборгованість по кредиту в сумі 15500 доларів США, а Банк, зобов'язався анулювати решту заборгованості в сумі 19736,33 доларів США, тому [PERSON] взяв позику у свого знайомого [PERSON] 21 січня 2016 року в сумі 15000 доларів США, які повернув 23 травня 2016 року, що підтверджується розписками. Позивач зазначив, що оскільки шлюб між ними з відповідачем розірвано, а [PERSON] відмовляється компенсувати йому 1/2 частку сплачених ним в погашення кредиту за спільну квартиру за рахунок власних особистих коштів 15000 доларів США, тому він вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11 серпня 2017 року позов [PERSON] задоволено частково. Визнано за ним та відповідачем ідеальні частки у квартирі [ADDRESS], як 1/2 частка та 1/2 частка і залишено квартиру у спільній частковій власності сторін. Стягнуто з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору частково в сумі 1067 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з даним рішенням [PERSON] звернувся до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11 серпня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з [PERSON] половини грошових коштів, які були взяті в борг згідно договору позики від 21 січня 2016 року для погашення заборгованості за кредитним договором від 03 січня 2008 року та ухвалити нове рішення про задоволення вказаних вимог. Також просив змінити викладення резолютивної частини рішення суду щодо задоволення позову на наступне: «Визнати за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що спір у даній справі виник виключно з приводу поділу боргових зобов'язань між колишнім подружжям. Тобто, суд першої інстанції, встановивши, що спірна квартира придбана за час шлюбу, не взяв до уваги, що праву спільної сумісної власності подружжя на квартиру кореспондується боргове зобов'язання за кредитом, що отримано на придбання цієї квартири. Апелянт вважає, що боргові зобов'язання підтверджуються належними доказами та повинні враховуватися при поділі майна подружжя. На думку апелянта, кошти за договором позики він одержав для погашення кредиту, за який було придбано квартиру, яка є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому, окрім права спільної сумісної власності на придбану за рахунок позичених грошових коштів квартири, внаслідок укладення договору позики, виникає також і зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Вважає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Також апелянт зазначає, що в рішенні суду відсутній розрахунок пропорційного стягнення судових витрат, не зазначено підстав відмови у стягненні з відповідачки понесених за проведення судової експертизи втрат в сумі 2160 грн. Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність рішення суду, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Задовольняючи частково позов [PERSON] суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя і поділ її в натурі неможливий, тому визнав ідеальні частки подружжя як 1/2 та 1/2 і вважав за необхідне залишити квартиру у спільній частковій власності сторін. Відмовляючи в частині стягнення з відповідача 1/2 частки сплаченого позивачем під час шлюбу та після розірвання шлюбу боргу в межах поділу спільного майна подружжя, суд вважав, що [PERSON] не підтвердив домовленості між ним та [PERSON] про спільне отримання коштів в борг та про спільне їх повернення в рівних частках і вони не можуть бути солідарними боржниками по укладених позивачем зобов'язаннях, враховуючи, що на час розгляду справи будь-яких грошових зобов'язань у сторін не існує. Проте, погодитися з останнім висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Відповідно до положень ст.31 ЦПК України позивач має право, шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. За положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що 16 вересня 2006 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб (а.с.9). Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 25 січня 2016 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.10). За час шлюбу, а саме 03 липня 2008 року придбано квартиру [ADDRESS] за 213386 грн. 80 коп. Покупцем даної квартири був [PERSON] (а.с.11). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03 липня 2008 року, спірна квартира зареєстрована на [PERSON] (а.с.13). Відповідно до Договору кредиту №961/5-105 від 03 липня 2008 року [PERSON] одержав кредит в АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого на даний час є ПАТ «Укрсоцбанк», в розмірі 41000 доларів США зі сплатою 10,9% річних з кінцевим терміном повернення заборгованості по кредиту до 30 червня 2028 року. Кредит був наданий позичальнику на купівлю нерухомості (а.с.17-20). В якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, комісій, можливої неустойки (пені, штрафу), а також інших витрат щодо задоволення вимог кредитора за договором в день укладення кредитного договору з [PERSON] було укладено іпотечний договір, за умовами якого позичальник передав кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS], площею 44,5 кв.м., для придбання якого й надавався кредит (а.с.14-16). Також вбачається, що [PERSON] надала свою згоду на укладення договору (а.с.26). Тобто, дійсно спірна квартиру була придбана за час шлюбу [PERSON] та [PERSON], дані обставини надбання спільного майна. Відповідно до положень ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільною сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст.70 СК України). В пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007року, зазначено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладання другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Також, у п.24 цієї постанови визначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховується також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК). Тобто, розірвання шлюбу не звільняє [PERSON] від зобов'язань за кредитом. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частини перша, друга, четверта статті 71 СК України). Висновком експерта №С-306 від 29 листопада 2016 року встановлено, що розділити квартиру [ADDRESS] в частках 1/2 та 1/2 не вбачається за можливе (а.с.91-95). Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції із урахуванням положень ч.1 ст. 11 ЦПК України обґрунтовано вважав дане майно спільним сумісним, однак невірно виклав резолютивну частину рішення визнавши за сторонами ідеальні частки у квартирі, як 1/2 частка та 1/2 частка і залишив квартиру у спільній частковій власності. Таким чином, враховуючи, що квартира є річчю неподільною, виходячи з роз'яснень наданих в п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11, та відповідно до положень ч.1 ст.70 СК України, належить визнати за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS]. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 21 січня 2016 року позивач [PERSON] взяв у [PERSON] позику 15000 доларів США, які зобов'язувався повернути до 21 січня 2017 року (а.с.32). В подальшому, 22 січня 2016 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений договір про внесення змін №12 до Договору кредиту №961/5-105 від 03 липня 2008 року, відповідно до п.п.3.1, 3.2 якого він зобов'язався не пізніше 22 січня 2016 року погасити заборгованість по кредиту в сумі 15500 доларів США, а Банк у разі належного виконання ним такого зобов'язання, зобов'язався анулювати решту заборгованості в сумі 19736,33 доларів США (а.с.27). З довідки банку вбачається, що заборгованість за Договором кредиту №961/5-105 від 03 липня 2008 року зі строком користування по 30 червня 2028 року, повністю погашена 22 січня 2016 року (а.с.31). також факт оплати [PERSON] заборгованості по даному кредиту підтверджується меморіальними ордерами (а.с.28, 29, 30). Крім того, в рішенні Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 25 січня 2016 року встановлено, що «з 13 вересня 2015 року сторони проживають окремо, спільне господарство відсутнє, примирення не можливо», ухвалою суду від 23 листопада 2015 року було надано можливість сторонам примиритись, проте дані заходи не дали бажаного результату. Також сама відповідач [PERSON] визнала, що про існування розписки вона не знала та підтвердила, що вказана сума коштів внесена не за рахунок сімейного бюджету і в той же час вважає що кошти за розпискою не були боргом подружжя. З метою перевірки всіх обставин справи, на які посилаються сторони, суд апеляційної інстанції в порядку ст.303 ЦПК України дослідив надані позивачем докази та встановив, що для погашення заборгованості за договором кредиту, який був взятий для придбання спірної квартири, яка судом визнана спільною сумісною власністю подружжя, були використані особисті кошти позивача в сумі 15000 доларів США, які він взяв в борг у [PERSON] після фактичного припинення сімейних відносин та повернув особисто, що підтверджується розпискою від 23 травня 2016 року (а.с.33). Отже, встановивши, що кредитний договір від 03 липня 2008 року, укладений [PERSON] в інтересах сім`ї, а також враховуючи, що з часу припинення між сторонами фактичних шлюбних відносин (з вересня 2015 року) [PERSON] погасив даний кредит повністю, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] половини вартості погашеного ним кредиту, в сумі еквівалентній 7500 доларів США, визначеній позивачем на час звернення з позовом. За таких обставин колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції було достатньо законних підстав та доказів на їх підтвердження для задоволення позову і в частині стягнення з [PERSON] 188343 грн. 75 коп. Доводи ж апеляційної скарги, що стосуються відшкодування понесених позивачем витрат на оплату судової експертизи не підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] не звертався до суду з відповідним клопотанням та не подав суду оригіналу квитанції про оплату експертизи. Відповідно до положень ч.5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Оскільки позов [PERSON] задовольняється повністю, слід стягнути з [PERSON] на його користь сплачені ним 2954 грн. 17 коп. у відшкодування судового збору за розгляд позовної заяви судом першої інстанції та 2071 грн. 31 коп. у відшкодування судового збору за розгляд апеляційної скарги. Враховуючи, що позивачем не було доплачено при поданні позовної заяви 1062 грн. 91 коп., то дану суму слід стягнути з відповідачки в дохід держави.

Outcome: approved