Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

В січні 2019р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом (а.с. 1, 2) до відповідача Національної дитячої спеціалізованої лікарні «ОХМАТДИТ», в якому просила суд: - стягнути з відповідача на свою користь 65443,14 грн. заборгованості по заробітній платі; у відшкодування моральної шкоди 15000,0 грн.; у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу - 5000,0 грн. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона працює у відповідача з 15 лютого 2007р. на посаді сестри медичної старшої Центру інфекційних захворювань «Клініка для лікування дітей хворих на ВІЛ інфекцію/СНІД» по теперішній час. 28 березня 2018р. відповідачем було видано наказ № 92-к, яким позивачку було відсторонено від роботи з 28 березня 2018р. на підставі ст. 46 КЗпП України. Разом з тим, жодних дій, визначених у вказаній статті, нею вчинено не було, а в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12015100100009778 позивачку не було відсторонено слідчим суддею від роботи. Наказом відповідача № 202-к від 09 липня 2018р., позивачку було поновлено на посаді на роботі з 10 липня 2018р. Незважаючи на незаконність наказу відповідача № 92-к від 28 березня 2018р., позивачка у період часу з 28 березня по 09 липня 2018р. виконувались посадові обов`язки у відповідності до посадових інструкцій, але за вказаний період заробітну плату відповідач не сплатив. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх порушених прав, враховуючи, що винними діями відповідача їй також було заподіяно моральну шкоду, що виявилась у позбавленні її заробітної плати за виконану роботу та призвело до моральних переживань. Так, позивачка втратила душевний спокій, вимушена була позичати грошові кошти для свого існування, що принижувало її гідність та створювало додаткові моральні страждання. Також позивачка зверталась за отриманням медичної допомоги, з огляду на погіршення стану здоров`я, внаслідок неправомірного наказу відповідача № 92-к від 28 березня 2018р. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 22 березня 2019р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 22 травня 2019р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 70-73), в якому відповідач позов визнав частково, зазначивши, що дійсно позивачка, не дивлячись про винесення відповідачем наказу про її відсторонення від роботи, продовжувала виходити на роботу та виконувала свої службові обов`язки. Також на думку сторони відповідача, стороною позивача невірно проведено розрахунок заборгованості по заробітній платі, яка повинна становити 56208,61 грн., без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів. При цьому, сторона відповідача категорично заперечує з приводу стягнення моральної шкоди та витрат на правничу допомогу, оскільки зазначені вимоги на думку сторони відповідача є безпідставними та необґрунтованими. 03 липня 2019р. на адресу суду, стороною позивача були подані додаткової письмові пояснення по справі. 04 листопада 2019р. на адресу суду надійшов розрахунок в частині стягнення заробітної плати позивачки, проведений стороною відповідача. Відповідь на відзив стороною позивача не подавалась. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити. Представники відповідача у судовому засіданні не заперечували щодо задоволення позову в частині стягнення заробітної плати в розмірі 56208,61 грн. без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів, а в решті позову, просили суд залишити позов без задоволення. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, з 15 лютого 2007р. по теперішній час, позивачка працює у відповідача на посаді сестри медичної старшої Центру інфекційних захворювань «Клініка для лікування дітей хворих на ВІЛ інфекцію/СНІД», згідно наказу відповідача № 41-к від 15 лютого 2007р. 28 березня 2018р. відповідачем було видано наказ № 92-к «Про відсторонення від посади працівників лікарні», відповідно до якого позивачку було відсторонено від роботи з 28 березня 2018р. на період проведення слідчих дій без збереження заробітної плати. 09 липня 2018р. відповідачем було видано наказ, яким позивачку було поновлено на посаді сестри медичної старшої Центру інфекційних захворювань «Клініка для лікування дітей хворих на ВІЛ інфекцію/СНІД» з 10 липня 2018р. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В судовому засіданні, і у відзиві на позов сторона відповідача визнала, що не дивлячись на видання відповідачем наказу № 92-к від 28 березня 2018р., позивачка працювала і належним чином виконувала свої трудові обов`язки у період часу з 28 березня по 10 липня 2018р. Відповідно до ст. 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Згідно вимог ч. 2 ст. 154 КПК України, відсторонення від посади здійснюється на підставі рішення слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження на строк не більше двох місяців. Строк відсторонення від посади може бути продовжено відповідно до вимог статті 158 цього Кодексу. У той же час, як вбачається із наказу відповідача № 92-к від 28 березня 2018р. позивачку було відсторонено від роботи з 28 березня 2018р. на період проведення слідчих дій, що не передбачено чинним трудовим законодавством України. Відповідно до довідки відповідача від 14 січня 2019р., позивачка за період часу квітень - червень 2018р. не отримувала заробітну плату. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 32 Постанови від 06 листопада 1992р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995р. № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995р. № 348). Згідно п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995р. № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Як встановлено судом, останні два місяці роботи позивачки, які перебували її відстороненню від роботи є лютий, березень 2018р., зарплата за які склала - 22547,25 грн. без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів. Таким чином середньоденна заробітна плата становить 936,81 грн. без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів. Таким чином, з відповідача на користь позивачки за період часу відсторонення позивачки від роботи, на підставі наказу відповідача від 28 березня 2018р. за № 92-к, підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі у розмірі 56208,61 грн. без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів. Доводи сторони позивача, що до вказаного розміру заборгованості також повинні бути включені платежі у вигляді премій, судом оцінюються критично, оскільки преміювання працівника це є правом, а не обов`язком роботодавця, при цьому судом враховано, що протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів, на підтвердження подання безпосереднім керівником позивачки до адміністрації відповідача відповідних відомостей про преміювання позивачки у зазначений період часу, як і відсутні відомості про розмір відповідних премій. У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 Постанови № 4 від 31 березня 1995р. «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав . Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У даному випадку стороною позивача доведено причинно-наслідковий зв`язок між завданою шкодою та діями з боку відповідача, які це спричинили. Крім того, позивачкою надано докази завдання моральної шкоди. Так, позивачка, зверталась за отриманням медичної допомоги. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи глибину і тривалість моральних страждань позивачки, а також обсяги докладання зусиль для відновлення прав свобод внаслідок неправомірних дій відповідача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в сумі 1000,0 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,8 грн., і на користь позивачки судовий збір у розмірі 768,0 грн. Стосовно вимог позивачки про стягнення з відповідача на її користь витрат на правничу допомогу у розмірі 5000,0 грн. за договором про надання правової допомоги від 15 січня 2019р. та додаткової угоди до нього від 24 січня 2019р., то в цій частині вимоги відшкодування судових витрат підлягають частковому задоволенню у розмірі 3500,0 грн., з наступних підстав. Відповідно до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018р. у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018р. у справі № 814/698/16. В обґрунтування витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача було подано договір про надання правової допомоги від 15 січня 2019р. та додаткова угода до нього від 24 січня 2019р., Акт наданих послуг від 24 січня 2019р., та квитанція про понесення витрат на правничу допомогу. Судом встановлено, що стороною позивача не було надано розрахунку суми зазначених витрат та її складових, як і відсутній час, який було витрачено на надання професійної правничої допомоги. Враховуючи положення ст. 137 ЦПК України, суд приходить до висновку, що розмір витрат на правничу допомогу підлягає зменшенню до розміру 3500,0 грн., при цьому судом враховано, що вирішення питання про компенсацію витрат на правничу допомогу Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», зазначив, що оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97), при цьому судом враховано складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та значенням справи для сторони позивача, а також враховуючи пропорційність задоволених позовних вимог. В силу положень п. 2) ч. 1 ст. 430 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення суду в межах платежу за один місяць.

Outcome: partial