Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

В серпні 2018р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом (а.с. 39-41) до відповідачів: [PERSON] , яка діє в своїх інтересах, і як законний представник в інтересах малолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просив суд: - визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] ; - зняти відповідачів з реєстраційного обліку в зазначеній вище квартирі. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що йому на праві приватної власності належить вищезазначена квартира, відповідачі: [PERSON] є донькою дружини позивача, а малолітні [PERSON] , [PERSON] є онуками його дружині, зареєстровані у вказаній квартирі, але ніколи в ній не проживали, оскільки є однокімнатною, в квартирі відсутні їх особисті речі, перешкод у користуванні квартирою їм ніхто не чинив, квартирою не цікавляться, витрати по сплаті за комунальні послуги нести не бажають, а тому позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав, і просив суд, на підставі ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України позов задовольнити. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Волошина В.О. від 08 січня 2019р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 квітня 2019р. здійснено заміну третьої особи Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації на належну третю особу Службу у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19 листопада 2019р. закрито підготовче судове засідання і призначено справу до розгляду по суті. До судового засідання позивачем було подано на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутність, заявлені позовні вимоги сторона позивача підтримує в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, і не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі, третя особа, в судові засідання не з`являлися, про час та місце розгляду справи, оповіщалися у встановленому законом порядку, своїх представників до суду не направили, поважності причин неявки не повідомили, відзив на позов не подавали. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 280, 282 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що позивачу, в силу положень ст. 15 Закону України «Про власність» належить однокімнатна квартира [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстровані: позивач, його дружина - [PERSON] , відповідачі (донька та онуки дружини позивача), [PERSON] . За змістом ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК України). Згідно з ч. 1-3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач наголошував, що відповідачі не проживають в квартирі понад один рік без поважних причин, а тому втратили право користування квартирою, в квартирі відсутні їх особисті речі, вони не несуть витрати на утримання квартири та сплаті житлово - комунальних послуг, при цьому заявлені вимоги позивач обґрунтовував: довідкою від 30 жовтня ЖБК «Зодчий» (а.с. 9), Актами про не проживання (а.с. 10, 11), наявністю у чоловіка відповідачки іншого майна (а.с. 82-88, 102). Враховуючи положення ст. 29 ЦК України, вік малолітніх відповідачів, суд приходить до висновку, що останні не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом на відміну від відповідачки. Не сплата малолітніми відповідачами коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання останніх такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітніх дітей (відповідачів). Судом не встановлено, що малолітні відповідачі мають інше житло ніж спірна квартира. Посилання позивача про належність батьку малолітніх відповідачів нерухомого майна не дає підстави для висновку щодо наявності у цих відповідачів права користування цим майном. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959р., передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи правові позиції висловлені Верховним Судом в постановах по справам: № 759/19394/15-ц від 27 грудня 2018р., № 465/7083/13-ц від 10 липня 2019р., суд приходить до висновку, що саме відповідачка [PERSON] втратила право користування квартирою [ADDRESS] , беручи до уваги, що через свій вік малолітні відповідачі не може самостійно обирати місце проживання, тому факт їх не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дітей права користування спірною квартирою. Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог про визнання такими, що втратили право користування спірною квартирою малолітні відповідачі, то суд не вбачає підстав для задоволення вимог про зняття їх з реєстраційного обліку в зазначеній вище квартирі. Не підлягають задоволенню і вимоги позивача про зняття з реєстраційного обліку в спірній квартирі і відповідачки, оскільки на думку суду такі вимоги є передчасними, в силу того, що відповідно до ст. 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,8 грн.

Outcome: partial