Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

В січні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , у якій просив розірвати шлюб між ним та відповідачем, зареєстрований Виконавчим комітетом Випасненської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис №10; визнати за ним та відповідачем право власності по Ѕ частки будинку [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених позовних вимог вказує, що 25 квітня 2010 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого вони мають двоє неповнолітніх дітей. Спочатку сімейне життя складалося добре, проте згодом шлюбні відносини почали погіршуватися. Тепер у стосунках відсутні взаєморозуміння та повага. Шлюбні відносини фактично припинилися із листопада 2020 року, фактично родина розпалася та носить формальний характер. Продовжувати такі шлюбні відносини не бажає, оскільки подальше збереження шлюбу суперечить його інтересам. Також зазначає, що згідно рішення Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.03.2013 за ним визнано право власності на житловий будинок з господарськими спорудами номер [ADDRESS] . Таке майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і відтак просить здійснити поділ майна. 21 січня 2021 року ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області у вказаній справі було відкрито спрощене позовне провадження з викликом повідомленням сторін. Позивач подав заяву (вх. № 1256/21-Вх від 22.01.2021) у якій вказав, що позов підтримує, просить справу розглядати без його участі у зв`язку з перебуванням закордоном. У судовому відповідач щодо заявлених позовних вимог в частині розірвання шлюбу не заперечила. Разом з тим вказала, що оскільки після розірвання шлюбу діти залишаються з нею, вона претендує більше ніж на Ѕ частку спільного майна, а саме будинку номер [ADDRESS] . Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, заслухавши пояснення відповідача, суд приходить до такого висновку. Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, який зареєстрований 25.04.2010 Виконавчим комітетом Випасненської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис №10, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 25.04.2010. За час шлюбу у подружжя народилося двоє спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17.03.2011 та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 24.12.2014. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Частини 3 та 4 ст. 56 СК України передбачають, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що сторони припинили подружні відносини через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на шлюб та сімейне життя. Сторони спільне господарство та побут не ведуть. За таких обставин суд дійшов висновку, що подальше спільне життя сторін є неможливим, збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, шлюб підлягає розірванню. Щодо вимоги про визнання права власності на Ѕ частки будинку, суд зазначає таке. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частин першої, п`ятої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Вирішуючи спір, суд виходить з того, що ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.03.2013 визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарчими спорудами [ADDRESS] , та складається у цілому з: житлового будинку літ. «А», житловою площею 50,9 кв.м., загальною площею 78,5 кв.м., та господарчих споруд: «Б» - гаражу-сараю, «В» - вбиральні, «Г» - сараю, «Д» - сараю, № 1-4 споруд, розташованих на земельній ділянці площею 392 кв.м. Таким чином, право власності на спірний будинок було набуте у період перебування у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю. В силу норм Сімейного кодексу України частки сторін є рівними, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України відсутні. Факт проживання дітей з відповідачем сам по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного майна - житлового будинку, відповідачем не доведено. Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 27 грудня 2019 рокуу справі № 297/2837/17 (провадження № 61-7846св19). Зважаючи на викладене, суд доходить висновку про задоволення заявлених позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: approved