Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення збитків. Позов мотивований тим, що рішенням Вінницького міського суд від 20.10.2014 року договір дарування ? частики житлового будинку з прибудовами, відповідною часткою господарських будівель та споруд, які розташовані за адресою: [ADDRESS] від 15.10.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], визнано недійсним. Державну реєстрацію права власності на вказаний будинок скасовано. [PERSON] позов визнав, про що свідчить заява від 19.08.2014 року на ім'я судді Луценко Л.В., а також [PERSON] відмовився від позову про стягнення боргу з [PERSON] про стягнення боргу. ? частка будинку з прибудовами, відповідною часткою господарських будівель та споруд належали [PERSON] на підставі ухвали Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 01.12.2010 року. Ця частка будинку є часткою однієї кімнати, яка поділу не підлягає, друга ? частка цієї кімнати належить [PERSON], відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 01.10.2009 року. Позивачу за порадою [PERSON], [PERSON] було подаровано цю частку будинку. При укладені цього договору всі необхідні витрати в зв'язку з укладенням договору понесла позивач. Ці витрати складаються з плати нотаріусу за вчинення нотаріальних дій в розмірі 2000, 00 гривень та податку на доходи в розмірі 8 780, 90 гривень, оскільки позивач нібито отримала ? частину будинку. Позивачу не було відомо про стосунки та домовленості відповідача з [PERSON] та [PERSON] Відповідач подарувавши позивачу частку будинку, а потім домовившись з [PERSON] про повернення їй назад цієї частки будинку, спричинив позивачу збитки в розмірі 10 780, 90 гривень. Вище викладене стало підставою для звернення до суду із вимогою про стягнення з [PERSON] на користь позивача збитків в розмірі 10 780, 90 гривень. В ході розгляду справи представником позивача було збільшено позовні вимоги. Так, представник позивача просила суд стягнути з [PERSON] на користь позивача збитки в розмірі 13 280, 90 гривень. Дані вимоги обґрунтовані тим, що окрім суми збитків в розмірі 10 780, 90 гривень, позивачем було понесено витрати на адвоката згідно угоди від 10.06.2014 року по справі № 127/8619/14-ц (суддя Луценко Л. В.) в сумі 2 500, 00 гривень. В судовому засіданні представник позивача збільшені позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Суд, врахувавши думку представника позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи. При розгляді справи встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.10.2014 року, яке набрало законної сили 31.10.2014 року, зокрема, договір дарування ? частки житлового будинку, з прибудовами, відповідною часткою господарських будівель та споруд, який розташований за адресою: [ADDRESS]/ [ADDRESS], від 15.10.2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], визнано недійсним. Скасовано державну реєстрацію права власності на ? частку житлового будинку з прибудовами, відповідною часткою господарських будівель та споруд, який розташований за адресою: [ADDRESS]/ [ADDRESS], за [PERSON] (а.с. 6-9) Судом встановлено, що [PERSON] у відповідності до ст. 172 ПК України було сплачено ПДФО у розмірі 5 % від вартості отриманого нерухомого майна за договором дарування від 15.10.2013 року, а саме - 8 770, 90 гривень, що підтверджується квитанцією № 102549.609.3 від 15.10.2013 року. (а.с. 15) Згідно довідки № 123, виданої приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], 15.10.2013 року [PERSON] було сплачено плату в розмірі 2 000, 00 гривень за вчинення нотаріальної дії, а саме за посвідчення договору дарування частини житлового будинку. (а.с. 16) Згідно угоди від 10.06.2014 року, [PERSON] зобов'язалась сплатити адвокату [PERSON] 2 500, 00 гривень за надання правової допомоги по справі про визнання договору дарування недійсним. (а.с. 34) Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Суд, проаналізувавши норми цивільного законодавства України, дійшов до висновку, що витрати здійснені позивачем на укладення договору дарування частки житлового будинку не підпадають під жодну із категорій збитків, визначених у законодавстві. Вказані витрати на укладення договору дарування не можна віднести ні до реальних збитків, ні до упущеної вигоди, адже ці витрати були здійсненні позивачем добровільно у зв'язку із виниклими правовідносинами на час укладення договору дарування. Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 1 ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Аналізуючи правовідносини, які виникли між [PERSON] та [PERSON], суд приходить до висновку, що витрати здійсненні [PERSON], не є майновою шкодою, яку вона понесла у зв'язку із неправомірними діями [PERSON] Також, усі витрати по укладення договору, [PERSON] помилково відносить до майнової шкоди/збитків, оскільки позивач добровільно взяла їх на себе, усвідомлюючи значення своїх дій на час укладення договору дарування та погоджуючись на них. Витрати, понесені позивачем на оплату послуг адвоката [PERSON] за угодою б/н від 10.06.2014 року, відносяться до судових витрат, пов'язаних із розглядом судової справи, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України. Однак, розподіл судових витрат між сторонами по справі, вирішується судом у відповідності до положень ст.ст. 88, 89 ЦПК України при ухваленні судового рішення, як те передбачено п. 6 ч. 1 ст. 214 ЦПК України. Також, судом прийнято до уваги, що ці судові витрати були понесені [PERSON] не по даній цивільній справі, а по справі № 127/8619/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, витребування майна із чужого незаконного володіння, поновлення права власності, припинення спільної сумісної власності на земельну ділянку і виділ її ідеальної частки, як те вбачається із самої угоди б/н від 10.06.2014 року та обґрунтування в цій частині позовних вимог в заяві про збільшення позовних вимог. Також, з рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.10.2014 року по справі № 127/8619/14-ц вбачається вирішення судом при ухваленні даного судового рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами по справі. Окрім того, угода б/н від 10.06.2014 року, укладена між [PERSON] та адвокатом [PERSON] є домовленість двох сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором, згідно ч. 1 ст. 901 ЦК України. Позивачем не надано належних доказів саме оплати винагороди адвокату в сумі 2 500, 00 гривень. Таким чином, заявлені до стягнення збитки, пов'язані із сплатою юридичних і нотаріальних послуг та сплатою, визначеного законодавством податку, а саме ПДФО, не можна розцінювати як збитки у розумінні статей 22, 1166 Цивільного кодексу України, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру та необхідних ознак шкоди (її грошового вираження у формі збитків) відповідно до вимог чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір хоч і знаходяться у безпосередньому причинному зв'язку із правовідносинами, які виникли між сторонами за договором у зв'язку із його укладенням, який згодом було визнано недійсним, але не є такими, які можуть розглядатись як збитки у формі упущеної вигоди чи реальних збитків. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що в задоволені позову слід відмовити, скільки вимоги є необґрунтованими та недоведеними належними і допустимими доказами. Враховуючи положення ст. 88 ЦПК України суд прийшов до висновку про залишення судових витрат за позивачем. Враховуючи вище викладене та

Outcome: dismissed