Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-26 00:00:00

В червні позивач звернувся з позовом до суду до ТОВ «АВТОТЕХНІКС УКРАЇНА» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу № 170516 від 11 травня 2017 року недійсним, стягнення на його користь грошових коштів в розмірі 43 000 гривень та сплаченого судового збору в розмірі 640 гривень. Свої вимоги [PERSON] мотивував тим, що 11 травня 2017 року між ним та ТОВ «АВТОТЕХНІКС УКРАЇНА» було укладено договір фінансового лізингу № 170516, згідно умов якого відповідач зобов'язувався придбати та передати в користування позивача автомобіль «Lada Largus», а він, в свою чергу, зобов'язувався прийняти предмет лізингу та відповідно до договору і додатків до нього сплачувати лізингові та інші платежі. Так, на виконання умов договору фінансового лізингу № 170516 від 11.05.2017 року, в той же день позивачем було сплачено на розрахунковий рахунок «АВТОТЕХНІКС УКРАЇНА» 43 000 гривень. Проте, позивач вважає зазначений договір фінансового лізингу недійсним, оскільки при його укладанні було порушено вимогу щодо нотаріального посвідчення договору, встановлену ст. 799 ЦПК України. Крім того, вважає, що договором порушено його права, як споживача послуг, оскільки умови договору є несправедливими, що суперечить приписам ЗУ «Про захист прав споживачів», а сам відповідач не мав право укладати відповідний договір, оскільки не має відповідної ліцензії, яка б надавала йому право надавати послуги з фінансового лізингу. Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Від представника позивача до суду надійшла заява, в якій він просив розглянути справу у його відсутність та у відсутність позивача, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи в силу положень ч. 5 ст. 74, ст. 77 ЦПК України повідомлений належним чином. Надіслав до суду заперечення на позов. В запереченнях відповідач позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, мотивуючи це тим, що умови укладеного між сторонами у справі договору фінансового лізингу, не є несправедливими та такими, що порушують права позивача як споживача фінансової послуги, оскільки позивач мав повну та достовірну інформацію про послуги, адже договір містить детальний опис умов отримання предмету лізингу та порядок сплати за предмет лізингу. Крім того, зазначив, що договір фінансового лізингу не потребує нотаріального посвідчення відповідно до ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» та повинен укладатися у простій письмовій формі. Також відповідач вказав, що станом на 11.05.2017 року (день укладання договору), для надання послуг з фінансового лізингу не потрібен був відповідний дозвіл (ліцензія), оскільки до фінансового лізингу ліцензійні умови застосовуються через 6 місяців з дня набрання чинності постанови КМУ № 913 від 07.12.2016 року «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг», яка набрала чинності 10.12.2016 року. Перевіривши доводи сторін справі, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, повно і всебічно з'ясувавши всі обставини справи, дослідивши в судовому засіданні докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. 11 травня 2017 року між [PERSON] та ТОВ «АВТОТЕХНІКС УКРАЇНА» було укладено договір фінансового лізингу № 170516, згідно умов якого відповідач зобов'язувався придбати та передати в користування позивача автомобіль «Lada Largus», а останній, в свою чергу, зобов'язувався прийняти предмет лізингу та відповідно до договору і додатків до нього сплачувати лізингові та інші платежі. На виконання умов зазначеного договору, в той же день [PERSON] було сплачено на розрахунковий рахунок відповідача адміністративний платіж в розмірі 43 000 гривень, що підтверджується відповідною квитанцією № 18 від 11 травня 2017 року. Так, відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Законом України «Про захист прав споживачів», якщо договір укладено фізичною особою, що є споживачем послуг . Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи та змісту договору фінансового лізингу, укладеного сторонами у справі, суд приходить до висновку, що він містить елементи як договору оренди (найму) так і договору купівлі-продажу транспортного засобу, а, отже, за своєю правовою природою є змішаним договором, що узгоджується з положеннями ст. 628 ЦК України. Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частин першої, другої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Також, зазначеною нормою проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо). Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Як встановлено судом, договір фінансового лізингу № 170516 від 11 травня 2017 року було укладено між сторонами у справі в простій письмовій формі. Системний аналіз законодавства, який встановлює вимоги до договорів фінансового лізингу надає суду підстави стверджувати, що доводи відповідача в частині відсутності законодавчо встановленого обов'язку нотаріально посвідчувати договори фінансового лізингу, де стороною договору є фізична особа, не ґрунтуються на законі, а, відтак, суд ставиться до них критично. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що зазначений договір фінансового лізингу, який є предметом спору, є нікчемним, оскільки його недійсність прямо встановлена законом. Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Зі змісту заявлених позовних вимог вбачається, що позивачем було обрано два способи захисту його порушеного права, які відповідають ст. 16 ЦК України, а саме: визнання правочину недійсним, з підстав встановлених законом, та відновлення становища, яке існувало до порушення. Однак, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді визнання договору фінансового лізингу, який не було нотаріально посвідчено, недійсним - є неналежним, адже вказаний договір не відноситься до оспорюваних правочинів і не може визнаватись недійсним, як частково так і повністю, в силу того, що він є нікчемним, так як його недійсність прямо встановлена законом, а тому суд приходить до висновку про неможливість задоволення позовних вимог в цій частині. Проте, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача витрат, понесених внаслідок виконання зазначеного договору, підлягають задоволенню. Так, якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного, та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність в силу закону, вказуючи про нікчемність такого правочину, та одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину у вигляді повернення сторонами всього отриманого за ним. Дане твердження суду узгоджується з постановою Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та правовими позиціями, викладеними у висновках ВСУ. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином, грошові кошти в розмірі 43 000 гривень, що були сплачені [PERSON] на виконання умов договору фінансового лізингу № 170516 від 11 травня 2017 року, підлягають стягненню з ТОВ «АВТОТЕХНІКС УКРАЇНА» на користь позивача. Що стосується інших доводів, наведених у позові та запереченнях до нього, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, крім тих, що вказують на нікчемність договору фінансового лізингу № 170516 від 11 травня 2017 року, то вони перевірені судом, однак, висновки, отриманні в результаті їх перевірки, не приймаються судом до уваги, оскільки є такими, що не впливають на прийняття судом даного рішення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України, та приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь [PERSON] грошових коштів в розмірі 640 гривень, витрачених останнім на сплату судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial