Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

В січні 2019року представник позивача [PERSON] - адвокат Ботман О.О. , яка діє на підставі договору про надання правової допомоги та ордеру, звернулась до суду із позовом до Маріупольської міської ради про визнання незаконним та скасувати рішення Маріупольської міської ради Донецької області №7/17-1411 від 19.04.2017р. та визнати незаконним та скасувати рішення Маріупольської міської ради Донецької області №7/30-2669 від 25.04.2018р. В обгрунтування заявлених вимог представник позивача зазначив наступне. Згідно договору дарування нежитлового приміщення від 18.07.2016р., посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Пожидаєвою В.О., реєстровий №424 - [PERSON] отримав в дар та став власником нерухомого майна- вбудованого нежитлового приміщення літ.А/п, приміщення 57 кімнати 2,3,7,29-36,І, загальною площею 262,2 кв.м,що складає 3/50 часток багатоквартирного житлового будинку за номером [ADDRESS] . 25 січня 2017р. позивач , у відповідності до рішення Маріупольської міської ради від 28.01.2016р. №7/4-50 звернувся до відповідача з заявою щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою,щодо відведення земельної ділянки для передачі її в оренду для реконструкції і обслуговування нежитлового приміщення під магазин продовольчих товарів, площею 0,002га за адресою: [ADDRESS] . 19 квітня 2017р. Маріупольська міська рада прийняла рішення №7/17-1411 яким було відмовлено позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,002га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (реконструкція нежитлового приміщення під магазин продовольчих товарів) за адресою: [ADDRESS] . Позивач та представник вважають, що зазначеним рішенням №7/17-1411 від 19.04.2017р. відповідач незаконно відмовив [PERSON] в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Також при розгляді заяви [PERSON] було порушено строки її розгляду,передбачені ст.123ч.3 ЗК України- 3 місці після подання заяви. В мотивувальній частині рішення Маріупольська міська рада зазначила,що на запитувальній земельній ділянці відсутні об`єкти нерухомості, право власності на які зареєстровані у встановленому порядку. Позивач зазначає,що всі необхідні документи , які підтверджують право власності на об`єкт-було надано разом з заявою. 26жовтня 2017р. позивач повторно звернувся до відповідача з аналогічною заявою,щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. В результаті повторного розгляду заяви [PERSON] - відповідач прийняв рішення №7/30-2669 від 25.04.2018р. яким повторно ,не зазначаючи законних причин відмовив у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачу. Зазначена заявка також була розглянута з порушенням строків передбачених ч.3 ст.123 ЗК України, а саме через 7місяців після надання заяви. Правовими підставами для визнання незаконним та скасування рішень Маріупольської міської ради №7/30-2669 від 25.04.2018р. та №7/17-1411 від 19.04.2017р. є порушення строків розгляду заяв позивача,які передбачені ч.3 ст.123 ЗК України і становлять 1 місяць , а також відповідач не мав жодних законних підстав для прийняття рішення про відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. В зв`язку з наведеним просить визнати незаконними та скасувати рішення Маріупольської міської ради №7/30-2669 від 25.04.2018р. та №7/17-1411 від 19.04.2017р. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 січня 2019року провадження по цивільній справі відкрито, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. 19 лютого 2019року від відповідача Маріупольської міської ради надійшов до суду відзив на позовну заяву . В зазначеному відзиві відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог. Відповідач зазначив, що дійсно [PERSON] звертався два рази до Маріупольської міської ради з заявами про наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Рішеннями Маріупольської міської ради №7/30-2669 від 25.04.2018р. та №7/17-1411 від 19.04.2017р. позивачу було відмовлено в задоволенні його заяви з тих підстав ,що на запитувальній земельній ділянці відсутні об`єкти нерухомості, право власності на які зареєстровані у встановленому порядку . Відповідач ,з посиланням на правову позицію ВС викладену у справі №509/4156/15-а,щодо строків розгляду заяви [PERSON] зазначив наступне. Вважає, що строк розгляду клопотання є строком виконання органом місцевого самоврядування своїх повноважень (компетенції). Цей строк разом з іншими елементами (складовими) утворюють структуру повноважень суб`єкта владних повноважень. Неотримання строків виконання обов`язку є свідченням формального порушення реалізації повноважень, проте повинно оцінюватися в межах причин і умов,які призвели до цього. Недотримання строків виконання обов`язку не означає припинення повноважень органу місцевого самоврядування і втрату ним правоможності на ухвалення будь-яких рішень. Пропуск строку сам по собі не свідчить про протиправність ухваленого рішення. Щодо правомірності рішень Маріупольської міської ради - представником відповідача було зазначено, що відповідач при прийнятті рішень діяв в межах ст.ст.142-145 Конституції України, ст.ст.16,26,29 Закону України «Про місцеве самоврядування», смт.ст.83,116,1,ч.1ст.134 Земельного кодексу України . З наданих позивачем матеріалів вбачається, що на запитувальній земельній ділянці відсутні об`єкти нерухомості, право власності на які зареєстровані у встановленому порядку, адже вбудоване нежиле приміщення літ. А/п, приміщення 57,кімнати 2,3,7,29-36,І, що належать [PERSON] згідно договору дарування -є частиною багатоквартирного жилого будинку по [ADDRESS] . Відмова була обґрунтована згідно вимог ч.1ст.134 ЗК України (а.с.42-45) 26 лютого 2019року позивачем було надано до суду відповідь на відзив (а.с.53-55) 29 березня 2019р. від представника відповідача надійшли до суду пояснення на відповідь на відзив, з посиланням на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.03.2019р. по справі №263/68/17. (а.с.75-76) 25 квітня 2019року представник позивача надав до суду пояснення по справі(а.с.80-81) В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Ботман О.А. позов підтримала, надала пояснення у відповідності до заявлених вимог . Вважає,що оскаржу вальні рішення Маріупольської міської ради є незаконними оскільки відмова була невмотивована,як то передбачає ч.3 ст.123 ЗК України, а тому рішення підлягають скасуванню. Також представник позивача зазначила,що позиція відповідача щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі їх в оренду є неоднозначною , коли як іншим особами даний дозвіл був наданий. На підтвердження своєї позиції надала до суду рішення Маріупольської міської ради по іншим особам. Також представник позивача надала до суду рішення Господарського суду Донецької області від 14.05.2008р. (справа №18/44-в) згідно якого було зобов`язано ТОВ крамниця «Галатея» (Донецька область, м. Маріуполь, вул.. Латишева,31) усунути перешкоди в користуванні і розпорядженні майном шляхом надання згоди суб`єкту підприємницької діяльності [PERSON] на реконструкцію нежитлового приміщення літ. А/п, приміщення 57 кімнати 2,3,7,29-36,І, загальною площею 262,2 кв.м,що складає 3/50 часток багатоквартирного житлового будинку за номером [ADDRESS] . [PERSON] є попереднім власником зазначеного майна, який подарував його позивачу. Просила позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Маріупольської міської ради - Зинов`єв І.Г., який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, надав суду пояснення у відповідності до обставин викладених у відзиві, а також з посиланням на матеріали справи та практику Верховного Суду. Стосовно рішення Господарського суду Донецької області по справі №18/44в суду пояснив,що зазначене рішення стосується лише [PERSON] та його взаємовідносин з ТОВ крамниця «Галатея», позивач не має ніякого відношення до цих взаємовідносин , при укладанні договору дарування до [PERSON] не перейшли права [PERSON] визначені в рішенні суду . В позові просив відмовити. Суд заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи доказами, якими вони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, вважає, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Відповідно до ст.12 України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Судом встановлені такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. 18 липня 2016року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування нежитлового приміщення - вбудованого нежитлового приміщення літ. А/п, приміщення 57-кімнати 2,3,7,29-36,І загальною площею 262,2кв.м,що складає 3/50 часток багатоквартирного житлового будинку за номером [ADDRESS] . Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу В.О. Пожидаєвой.(а.с.7-8) Згідно п.1.2 зазначеного договору - предмет договору вбудоване нежитлове приміщення 57 з літ. А/п,складається з кімнат 2,3,7,29-36,І з основної будівлі літ.А-5 та розташоване в підвалі п`ятиповерхового вказаного житлового будинку на земельній ділянці Маріупольської міської ради. Інформація про право власності внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.56-57) 25.01.2017р. [PERSON] звернувся з заявою на ім`я міського голови м. Маріуполя Бойченко В.С. про надання дозволу розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для реконструкції і обслуговування нежитлового приміщення під магазин продовольчих товарів, площею 0,002га, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.12) Рішенням Маріупольської міської ради №7/17-1411 від 19.04.2017р. [PERSON] було відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою,щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] . В обгрунтування рішення про відмову-Маріупольська міська рада зазначила,що що на запитувальній земельній ділянці відсутні об`єкти нерухомості, право власності на які зареєстровані у встановленому порядку.(а.с.14) 26жовтня 2017р. позивач повторно звернувся до відповідача з аналогічною заявою,щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. (а.с.15) В результаті повторного розгляду заяви [PERSON] - відповідач прийняв рішення №7/30-2669 від 25.04.2018р. яким повторно , відмовив у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачу. В обгрунтування рішення про відмову-Маріупольська міська рада зазначила,що що на запитувальній земельній ділянці відсутні об`єкти нерухомості, право власності на які зареєстровані у встановленому порядку.(ас.17) Представником позивача, вже під час розгляду справи , до суду було надано протокол №6 засідання правління ОСББ «Латишева,31» будинку [ADDRESS] ,щодо можливості будівництва окремого входу в нежитлове приміщення [PERSON] від 07.08.2017р. Зазначеним протоколом зафіксовано рішення правління ОСББ» Латишева,31» про узгодження будівництва окремого входу в нежитлове приміщення [PERSON] за адресою [ADDRESS] (а.с.72) В обгрунтування своїх вимог представник позивача надав до суду рішення Господарського суду Донецької області від 14.05.2008р. (справа №18/44-в) згідно якого було зобов`язано ТОВ крамниця «Галатея» ( [ADDRESS] ) усунути перешкоди в користуванні і розпорядженні майном шляхом надання згоди суб`єкту підприємницької діяльності [PERSON] на реконструкцію нежитлового приміщення літ.А/п, приміщення 57 кімнати 2,3,7,29-36,І, загальною площею 262,2 кв.м,що складає 3/50 часток багатоквартирного житлового будинку за номером [ADDRESS] .(а.с.136-138) Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є, зокрема, права на земельну ділянку, на який розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Статтею 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. Згідно з ч. 2 ст. 4 цього Закону власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку. Частиною 2 статті 5 цього Закону передбачено, що спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку. Відповідно до статті 42 ЗК України (у редакції, чинній на час прийняття рішення 01 грудня 2016 року Маріупольською міською радою Донецької області) земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації. У разі знищення (руйнування) багатоквартирного будинку майнові права на земельну ділянку, на якій розташовано такий будинок, а також належні до нього будівлі, споруди та прибудинкова територія, зберігаються за співвласниками багатоквартирного будинку. Із аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, та норм статті 42 ЗК України випливає, що в разі приватизації громадянами квартир у такому будинку земельна ділянка як така, що входить до житлового комплексу, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише об`єднанню співвласників будинку, створеному відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 11 жовтня 2002 року № 1521 «Про реалізацію Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». У такому разі земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і допоміжними приміщеннями є майном співвласників, які визначають порядок його використання. Нормами земельного законодавства не передбачено можливості передачі у власність чи користування окремим співвласникам багатоквартирних будинків земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок, або її частини. Таким чином, системний аналіз наведеного вище дозволяє дійти висновку про те, що у встановленому законом порядку спірна земельна ділянка не передавалась у власність чи користування співвласникам квартир, в тому числі позивачу. З огляду на наведене, слід дійти висновку, що належною підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачу було б саме те, що нормами земельного законодавства не передбачена можливість передачі у власність чи користування окремих співвласників багатоквартирних будинків земельної ділянки (на якій розташований багатоквартирний жилий будинок) або її частини. Доводи позивача про те, що йому на праві власності належить указане нежитлове приміщення , у зв`язку з чим до нього, на підставі статті 377 ЦК України, статті 120 ЗК України, перейшло право користування спірною земельною ділянкою і він має право на розробку проектної документації на відведення земельної ділянки, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до частини першої статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на квартиру у багатоквартирному будинку, право користування на земельну ділянку не переходить. Відповідно до ст. 7 Конституції України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування. Згідно до ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Відповідно до ст. 12 ЗК України, до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належить надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, а також передача земельних ділянок у власність громадян та юридичних осіб. Згідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених законодавством. Статтею 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених законодавством. Відповідно до п. 14 ст. 123 ЗК України підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Судом встановлено, що у встановленому законом порядку спірна земельна ділянка не передавалась у власність чи користування співвласникам квартир, в тому числі позивачу. Суд вважає, що Маріупольською міською радою при прийнятті оскаржу вальних рішень - не було допущено будь якого порушення прав позивача. Щодо строків розгляду заяв [PERSON] та їх порушення ,що на думку позивача та його представника є підставою для визнання рішень протиправними - суду підтримує доводи представника відповідача з посиланням на правову позицію ВС викладену у справі №509/4156/15-а. Суд вважає, що строк розгляду клопотання є строком виконання органом місцевого самоврядування своїх повноважень (компетенції). Цей строк разом з іншими елементами (складовими) утворюють структуру повноважень суб`єкта владних повноважень. Неотримання строків виконання обов`язку є свідченням формального порушення реалізації повноважень, проте повинно оцінюватися в межах причин і умов,які призвели до цього. Недотримання строків виконання обов`язку не означає припинення повноважень органу місцевого самоврядування і втрату ним правоможності на ухвалення будь-яких рішень. Пропуск строку сам по собі не свідчить про протиправність ухваленого рішення. Суд не приймає до уваги посилання представника позивача на рішення Маріупольської міської ради відносно інших громадян(а.с.59-62)- зазначені рішення не стосуються [PERSON] , ці рішення приймались індивідуально по кожній особі і не відносяться до предмету спору. Відмовляючи у задоволенні позову, суд на підставі ст. 141 ЦПК України відмовляє позивачу у задоволенні вимог,щодо відшкодування судових витрат.

Outcome: dismissed