Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-20 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позов мотивований тим, що 07.10.2015 між позивачем та [PERSON] було укладено шлюб. Від шлюбу подружжя має спільну дитину, сина - [PERSON], [INFO], про що свідчить свідоцтво про народження. Під час шлюбу, 24.05.2016 позивач з відповідачем за спільні кошти придбали на вторинному ринку автомобіль «FORD FOKUS» загальний легковий ХЕТЧБЕК-В білого кольору, 2011 року виписку, номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], який коштує 156 000, 00 гривень. Автомобіль був зареєстрований на відповідача, про що свідчить копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER]. 02.02.2018 рішенням Вінницького міського суду у справі № 127/21689/17 шлюб між позивачем і відповідачем було розірвано. Зазначений автомобіль був придбаний у період шлюбу на спільні кошти і є об'єктом спільної сумісної власності. Вищевикладене й стало підставою звернення до суду позивача із вимогою про поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме: автомобіля «FORD FOKUS» загальний легковий ХЕТЧБЕК-В білого кольору, 2011 року випуску, номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], який коштує 156 000, 00 гривень, виділивши його в натурі [PERSON], а на користь позивача стягнути із відповідача грошову компенсацію за Ѕ частку у цьому автомобілі, що складає 78 000, 00 гривень. Також позивач просила стягнути із відповідача на її користь понесені витрати на правничу допомогу та судовий збір. Ухвалою суду 06.06.2018 вищевказану заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Також даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. Від відповідача відзив на позов не надійшов. Будь-які докази по справі чи клопотання від відповідача, також, на адресу суду не надійшли. Ухвалою суду від 08.06.2018 забезпечено позов. Ухвалою від 14.08.2018 у справі призначено автотоварознавчу експертизу, на час проведення якої провадження у справі зупинено. 23.11.2018 судом на виконання вищевказаної ухвали суду отримано висновок автотоварознавчої експертизи № 339 Ухвалою суду від 26.11.2018 провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 22.01.2019 підготовче провадження закрито і призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання відповідач не з'явився, хоча у відповідності до ст. 128 ЦПК України, був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки в судове засідання не повідомлено. Таким чином, суд вважає, що відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин. Позивач та її представник не заперечували щодо розгляду справи у відсутність відповідача та проведення заочного розгляду справи. Враховуючи вищевикладене, думку позивача, її представника та положення ч. 4 ст. 223 і ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання). В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, аргументуючи мотивами, викладеними у позовній заяві і просили їх задовольнити. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 07.10.2015 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області було зареєстровано шлюб [PERSON] із [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим 07.10.2015, актовий запис № 3062. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON]. (а.с. 22) Від шлюбу подружжя має сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про його народження, видним 17.03.2016 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області. (а.с. 23) 02.02.2018 рішенням Вінницького міського суду Вінницької області шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано. (а.с. 29-31) Відповідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Оскільки позивач звернулася до суду з даним позовом, відповідно подружжя не досягло згоди про порядок поділу майна. Судом встановлено, що в період перебування сторонами по справі у зареєстрованому шлюбі, 24.05.2016 придбано автомобіль марки «FORD» моделі «FOKUS», загальний легковий ХЕТЧБЕК-В білого кольору, 2011 року виписку, номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER]. (а.с. 24-25) Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 2 і ч. 3 ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За правилами ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Також, ч. 1 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що шлюбний договір між подружжям не укладався, згоди щодо поділу майна, що є спільною сумісною власностю подружжя, між ними не було досягнуто, обставини для відступлення від засади рівності часток подружжя у спільній сумісній власності - відсутні, а тому частки майна, що є спільною сумісною власністю дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі суду від 06.06.2018 було роз'яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов'язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника в судовому заіданні, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Тлумачення ст. 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вищевказана позиція узгоджується із позиціями, висловленими Верховним Судом України в постанові від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом в постанові від 07.11.2018 у справі № 405/2391/15-ц. Однак, доказів того, що автомобіль марки «FORD» моделі «FOKUS», загальний легковий ХЕТЧБЕК-В білого кольору, 2011 року виписку, номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], є особистою приватною власністю відповідача, суду не надано. Отже, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, автомобіль марки «FORD» моделі «FOKUS», загальний легковий ХЕТЧБЕК-В білого кольору, 2011 року виписку, номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER],є спільною сумісною власністю подружжя, а частки позивача і відповідача у даному рухомому майні є рівними - по Ѕ . Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1 і ч 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Згідно із висновком експерта № 339 від 14.11.2018, зробленим на виконання вимог ухвали суду від 14.08.2018, ринкова вартість транспортного засобу марки «FORD» моделі «FOKUS», загальний легковий ХЕТЧБЕК-В білого кольору, 2011 року виписку, номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], станом на момент проведення експертизи може становити 169 180, 00 гривень. (а.с. 110-113) Судом встановлено, що транспортний засіб, який є предметом спору, є річчю неподільною, і відповідачем не внесено на депозитний рахунок суду грошову компенсацію вартості Ѕ його частки. Однак, судом враховано, що саме позивач ініціює виплату їй компенсації за частку у спільній сумісній власності подружжя на неподільну річ і не бажає визначення її ідеальної частки у цьому майні, оскільки лише відповідач використовує дане майно і розпоряджається ним. При цьому, судом також враховано, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, що не відповідає розглядуваній міжнародній нормі. Тобто під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Отже, враховуючи вищезазначене, принципи розумності і справедливості, а також диспозитивності цивільного судочинства, суд приходить до висновку про необхідність поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], а саме: автомобіля марки «FORD» моделі «FOKUS», загальний легковий ХЕТЧБЕК-В білого кольору, 2011 року виписку, номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], шляхом виділення даного рухомого майна у власність [PERSON], а на користь [PERSON] стягнення з [PERSON] грошової компенсації вартості Ѕ частки цього автомобіля, в розмірі 78 000 (сімдесят вісім тисяч) гривень 00 копійок. Суд прийшов до висновку, що у такий спосіб суд зможе забезпечити ефективний засіб правового регулювання, який виключить невизначеність сторін у спірних правовідносинах. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне. Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 1 560, 00 гривень за подання позову і 440, 00 гривень на виконання вимог ухали суду від 06.60.2018; 528, 61 гривень за подання заяви про забезпечення позову, що підтверджується квитанціями від 25.05.2018 і від 14.06.2018. (а.с. 1, 46, 92) Крім того, позивачем було сплачено 175, 80 гривень на підставі рахунку від 01.11.2018 № 339 за проведення автотоварознавчої експертизи, що підтверджується квитанцією від 02.11.2018. (а.с. 160-161) Доказів понесення позивачем інших судових витрат суду не надано. Укладення позивачем 22.05.2018 договору № 22-В про надання правничої допомоги із адвокатом Саушкіним В.В. не є належним і допустимим доказом розміру понесених нею витрат на таку правничу допомогу. (а.с. 32-33) Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Однак, такі докази позивачем не подано до закінчення судових дебатів у справі та до закінчення судових дебатів у справі сторона не зробила відповідну заяву про надання таких доказів після ухвалення судового рішення. Також, суду не надано доказів понесення судових витрат і відповідачем. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, враховуючи положення ч. 1 ст. 141 та ч. 2 ст. 176 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 044, 20 гривень, який складається із: 1 691, 80 гривень - необхідний розмір судового збору за подання позову, встановлений судом в ході розгляду справи; 352, 40 гривень - судовий збір за подання заяви про забезпечення позову. При цьому позивачу підлягає поверненню судовий збір в сумі 308, 20 гривень. Судовий збір в сумі 176, 21 гривень може бути повернутий позивачу за її клопотанням за ухвалою суду, тобто в порядку передбаченому ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Дана сума є сумою сплати судового збору в більшому розмірі, ніж це встановлено Законом України «Про судовий збір» при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати пов'язані із проведенням експертизи. Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, враховуючи положення п. 2 ч. 3 ст. 133, ст. 139 та п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати пов'язані із проведенням автотоварознавчої експертизи в сумі 175, 80 гривень. Заходи забезпечення позову вжиті ухвалою суду від 08.06.2018 продовжують діяти, оскільки під час ухвалення рішення підстави для їх скасування, визначені ст. 158 ЦПК України - відсутні. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved