Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-31 00:00:00

В травні 2016 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди. В обґрунтування позову посилавсь на те, що з 08 жовтня 2013р. він працював на посаді продавця-консультанта в магазині «Фортуна» у фізичної особи-підприємця [PERSON] на умовах трудового договору. 01.02.2016р. він звільнився з роботи на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін. В день звільнення йому не було виплачено заробітну плату за період роботи з жовтня місяця 2015 року по 01 лютого 2016 року в сумі 4834 грн. та не сплачена компенсація за не використану ним щорічну відпустку у сумі 2285,34 грн., так як він не перебував у відпустці за весь період роботи. Також вважає, що у звязку із несвоєчасною виплатою заробітної плати, має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з дня звільнення - 02.02.2016р. по день звернення до суду 11.05.2016р. в сумі 4452 грн. Крім того, посилався на те, що порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і потребували від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а тому просить стягнути з відповідача на його користь 2000 грн. моральної шкоди. Під час судового розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з дня звільнення - 02.02.2016р. по день розгляду справи у суді 05.07.2016р. в сумі 6890 грн. В суді позивач повністю підтримав позовні вимоги, просить їх задовольнити, з вищенаведених підстав та доповнив, що його заробітна плата була визначена на рівні мінімальної заробітної плати, заробітну плату він отримував лише готівкою і ні у яких відомостях ніколи не розписувавсь. У жовтні 2015 р. він отримав лише 400 грн. і більше заробітної плати не отримував по день звільнення. Вихідний день був лише один на тиждень понеділок, заяв про надання відпустки за весь період роботи він - не писав, у відпустці - не був, і з наказами про надання йому відпустки він не ознайомлювався. Представник відповідача позов не визнав заперечив проти його задоволення та пояснив, що при звільненні [PERSON] з ним було проведено повний розрахунок, заборгованість по заробітній платі відсутня, [PERSON] за період роботи перебував у щорічній оплачуваній відпустці, заробітна плата виплачувалась два рази на місць готівкою, оплата щорічної відпустки, також здійснювалась готівкою, однак [PERSON] у відповідних відомостях не розписувавсь, а також у наказах про надання йому відпусток також не розписувавсь. Крім того, [PERSON] був відсутній на робочому місці у періоди з 01 жовтня 2015р. по 02 жовтня 2015р. та з 03 жовтня 2015р. по 31 січня 2016р. про що складено відповідні акти. Робочий тиждень був пятиденний з вихідним днем понеділком та ще одним днем, згідно графіка, однак письмово графіки не велись. Суд заслухавши сторони, дослідивши докази у справі, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Так, відповідно до ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно\~ст.94 КЗпП України,\~роботодавець зобов'язаний регулярно виплачувати працівникам заробітну плату та відповідно до ст.115 КЗпП України,\~заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що позивач з 08.10.2013р. по 01.02.2016р. працював у відповідача продавцем-консультантом за трудовим договором №22141300204, зареєстрованим 08.10.2013р. за №804 Старокостянтинівським міськрайонним центром зайнятості та про що зроблено відповідні записи у трудовій книжці [PERSON] серія УКР №0134991 і був звільнений з роботи на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін. В судовому засіданні [PERSON] заперечив факт отримання ним заробітної плати за жовтень 2015р. в сумі 700 грн. та за період з листопада 2015р. по день звільнення - 01 лютого 2016р., а також грошових коштів по оплаті щорічної основної відпустки. Згідно положень ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. У [PERSON] праці та соціальної політики України від 24.06.2011р. №208/13/116-11 «Щодо грошової компенсації працівникам за невикористанні дні щорічної та додаткової відпусток» зазначено, що кількість днів щорічної відпустки, за які необхідно виплатити компенсацію працівникові, має розраховуватися виходячи з фактичної належної йому тривалості щорічної відпустки, яка визначається пропорційно відпрацьованому ним часу. Згідно абзацу 8 вказаного [PERSON] розрахунок днів щорічної відпустки здійснюється пропорційно механізму нарахування оплати за дні відпустки, закладеному у постанові Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» з привязкою розрахунку днів відпустки до календарних днів робочого року, в якому працював працівник. Судом встановлено, що [PERSON] за період його роботи з 08.10.2013р. по 01.02.2016р. щорічна основна відпустка не надавалась та не виплачено компенсацію за невикористану відпустку при звільненні. Заперечуючи проти задоволення позову, представник відповідача посилавсь на ті обставини, що при звільненні [PERSON] з ним було проведено повний розрахунок: заборгованість по заробітній платі відсутня, [PERSON] за період роботи перебував у щорічній оплачуваній відпустці, заробітна плата виплачувалась два рази на місяць готівкою, оплата щорічної відпустки, також здійснювалась готівкою, однак [PERSON] у відповідних відомостях, а також у наказах про надання йому відпусток не розписувавсь. Робочий тиждень був пятиденний з вихідним днем понеділком та ще одним днем, згідно графіка, однак письмово графіки не велись. Суд не приймає до уваги надані, на підтвердження вище вказаних обставин представником відповідача, відомості про виплату грошей [PERSON] за період з 15 жовтня 2013р. по 31 січня 2016р., як докази відсутності заборгованості по заробітній платі та надання позивачу щорічної основної оплачуваної відпустки, з наступних підстав. Так, у вказаних відомостях відсутній підпис [PERSON] про отримання ним заробітної плати та грошових коштів по оплаті щорічної основної відпустки і отримання вказаних грошових коштів за спірний період, заперечується позивачем. Разом з тим, саме на роботодавця покладено обовязок своєчасно здійснювати виплату заробітної плати та, у разі готівкового виду розрахунку із працівниками через каси підприємства, установи, організації вимагати підпис працівника при отримані останнім грошових коштів, а працівник не зобовязаний вимагати від роботодавця надавати йому платіжні відомості для підпису про отримання ним заробітної плати, більше того, роботодавець сам зацікавлений отримати відповідні підписи у працівника, оскільки несе відповідальність відповідно до законодавства України про оплату праці за не виплачену чи несвоєчасно виплачену заробітну плату. Так, ч.2 ст.30 Закону України «Про оплату праці» визначено, що роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Відповідно до п.3.5 та п.3.8 Положення «Про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», затвердженого Постановою Правління Національного банку України 15.12.2004р. №637, зареєстровано у [PERSON] юстиції України 13.01.2005р. за №40/10320 у разі видачі окремим фізичним особам готівки (у тому числі працівникам підприємства) за видатковим касовим ордером або видатковою відомістю касир вимагає пред'явити паспорт чи документ, що його замінює, записує його найменування і номер, ким і коли він виданий. Фізична особа розписується у видатковому касовому ордері або видатковій відомості про одержання готівки із зазначенням одержаної суми (гривень-словами, копійок-цифрами), використовуючи чорнильну або кулькову ручку з чорнилом темного кольору. Якщо видаткова відомість складена на видачу готівки кільком особам, то одержувачі також пред'являють паспорти чи документи, що їх замінюють, і розписуються у відповідній графі документа. Виплати, пов'язані з оплатою праці, проводяться касиром підприємства або за видатковими касовими ордерами на кожного одержувача чи за видатковими відомостями. А тому, надані відповідачем суду, як докази у виді платіжних відомостей, в яких відсутні підписи позивача, навпаки є прямим доказом не виплати такої заробітної плати працівнику та оплати щорічної основної відпустки за спірний період. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що на день розгляду справи у суді з позивачем розрахунки по заробітній платі відповідачем проведенні не були за період з жовтня 2015року в сумі 700 грн. та за період: листопад 2015року по день звільнення, тобто 01 лютого 2016 року. Як вбачається з трудового договору №22141300204 заробітна плата позивача визначена в сумі мінімально гарантованої державою заробітної плати на день укладення трудового договору 1147 грн. \~Законом України від 17.09.2015р. №704-VII «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» визначено що мінімальна заробітна плата з 01 вересня 2015 року становить 1378 грн Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 4834 грн. заборгованості по заробітній платі за період з жовтня 2015 року по 02 лютого 2016р. (700 грн. /за жовтень 2015р./ + 1378 грн. /за листопад 2015р./ + 1378 грн. /за грудень 2015р./ + 1378 грн. /за січень 2016р./). Як зазначено вище, судом встановлено, що [PERSON] за період його роботи з 08.10.2013р. по 01.02.2016р. щорічна основна відпустка не надавалась. Тому, з відповідача на користь позивача слід стягнути 2\~285 грн. компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за вищевказаний період роботи (952,77 грн. /14490 грн. : 365 х 24 дні за період з 08.10.2013р. по 07.10.2014р. / + 973,94 грн. /14812 грн. : 365 х 24 дні за період з 08.10.2014р. по 07.10.2015р./ + 358,63 грн. /5245 : 117 х 8 днів за період з 08.10.2015р. по 01.02.2016р./). Також, суд не приймає до уваги акти від 02.10.2015р. та 31.01.2016р., надані представником відповідача, про те, що [PERSON] був відсутній на робочому місці у періоди з 01 жовтня 2015р. по 02 жовтня 2015р. та з 03 жовтня 2015р. по 31 січня 2016р., як на заперечення проти позову, так як дані акти ніяких юридичних наслідків для [PERSON] не мали, оскільки він був звільнений з роботи на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін. Крім того, ст.117 КЗпП України передбачено вiдповiдальнiсть за затримку розрахунку при звiльненнi, а саме: в разi невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звiльненому працiвниковi сум у строки, зазначенi в ст.116 цього Кодексу, при вiдсутностi спору про їх розмiр, пiдприємство, установа, органiзацiя повиннi виплатити працiвниковi його середнiй заробiток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробiтку за час затримки розрахунку при звiльненнi настає за умови невиплати з його вини належних звiльненому працiвниковi сум у строки, визначені ст.116 зазначеного Кодексу. При цьому визначальними є такi юридично значимi обставини, як невиплата належних працiвниковi сум при звiльненнi та факт проведення з ним остаточного розрахунку (постанова Судової палати у цивiльних справах Верховного Суду України вiд 27 березня 2013 р. у справi № 6-15цс13). Як зазначено вище, судом встановлено, що [PERSON] при звільнені не виплачено заробітну плату в сумі 4834 грн., тому вирiшуючи позовнi вимоги про стягнення середнього заробiтку за час затримки розрахунку суд виходить із наступного. Так, відповідно до абзацу 3 пункту 2 Постанови КМ України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, в даній справі звільнення. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п. 8 Постанови № 100). Вiдповiдно до абз. 6 пункту 2 Порядку №100 час, протягом якого працiвник згiдно з чинним законодавством або з iнших поважних причин не працював i за ним не зберiгався заробiток або зберiгався частково, виключається з розрахункового перiоду пiд час обчислення середньої заробiтної плати у всiх випадках, передбачених Порядком. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Враховуючи той факт, що позивач в день звільнення 01.02.2016 року був на роботі, середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні необхідно рахувати з 02 лютого 2016 року і по день постановлення рішення суду 25 липня 2016 року. Оскільки заробітна плата [PERSON] за два останні місяці, що передували звільненню, складала 1378 грн. (як зазначено вище 1378 грн. мінімальна заробітна плата встановлена з 01.09.2015р.), тому середньомісячна заробітна плата, що покладається у розрахунок становить 1378 грн., а середньоденна заробітна плата - 53 грн. (/1378 грн. + 1378 грн./ : 52 дні). Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2016р. по 25.07.2016р. в сумі 7791 грн. (147 дні /24 дні лютого 2016р. + 26 днів березня 2016р. + 26 днів квітня 2016р. + 25 днів травня 2016р. + 25 днів червня 2016р. + 21 день липня 2016р./ х 53 грн.). Згідно вимог ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і потребували від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи вищевказані положення Закону, а також те, що відповідачем не прийнято жодних заходів для повного розрахунку із позивачем, чим порушено його право на своєчасне отримання винагороди за працю, гарантоване ст.43 Конституції України, суд прийшов до висновку, що позивачу завдано моральної шкоди. Тому, з урахуванням обставин справи, характеру та глибини душевних та фізичних страждань, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 500 грн. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рiшення у справах про присудження працiвниковi виплати заробiтної плати, але не бiльше нiж за один мiсяць. Отже судове рішення слід допустити до негайного виконання в межах платежу за один місяць в сумі 1378 грн., що складає розмір середньомісячної заробітної плати позивача. Вiдповiдно до вимог п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збiр», позивачi за подання позовiв про стягнення заробiтної плати звiльняються вiд сплати судового збору. Згiдно з ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рiшення, звiльнено вiд сплати судового збору, вiн стягується з вiдповiдача в дохiд держави пропорцiйно до задоволеної чи вiдхиленої частини вимог. З врахуванням викладеного, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід держави в сумі 551,2 грн. На підставі викладеного, \~

Outcome: partial