Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

В серпні 2018р. позивач [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з вказаним позовом до [PERSON] . Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 серпня 2018р. відкрито провадження у вищезазначеній справі. Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 січня 2019р., скасовано ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 22 серпня 2018р., справу передано на розгляд до Шевченківського районного суду м. Києва. 21 січня 2019р. матеріали вказаної цивільної справи надійшли до Шевченківського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Волошина В.О. від 01 лютого 2019р., прийнято до свого розгляду зазначену цивільну справу та призначено справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання на 29 травня 2019р. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 02 жовтня 1999р., який було розірвано за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2011р. В шлюбі у сторін, народилося двоє синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 березня 2014р., позивача було позбавлено батьківських прав та стягнуто з нього на користь відповідачки аліменти на утримання спільних дітей сторін у розмірі 6700,0 грн. щомісячно на кожного з них. На підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2014р. громадянином [PERSON] усиновлено дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , та змінено відомості про батька у актових записах реєстрації народження дітей. Оскільки після позбавлення батьківських прав позивача та усиновлення дітей [PERSON] , особисті та майнові права і обов`язки між позивачем та дітьми припинені, на підставі ст. ст. 180, 188, 197, 225, 232 СК України, позивач просив суд задовольнити позов, шляхом припинення стягнення з нього аліментів, звільнення його від сплати заборгованості по аліментах, які стягуються з нього на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 березня 2014р. та визнання виконавчого листа, виданого Дніпровським районним судом м. Києва у справі №755/2918/14-ц таким, що не підлягає виконанню. В судовому засіданні 29 травня 2019р. протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва, залучено до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] 22 жовтня 2019р. стороною позивача подано до суду заяву про зміну предмету позову. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 січня 2020р. відмовлено в прийнятті та повернуто стороні позивача подану нею заяву про зміну предмету позову, на підставі ст. 49 ЦПК України. В судове засідання сторони, треті особа не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, сторона позивача подала н адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутність, заявлені позовні вимоги підтримує і не заперечує проти заочного розгляду справи. Сторона відповідача та третя особа, поважності причин неявки в судові засідання не повідомляли, стороною відповідача відзив на позов не подавала. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як вбачається з матеріалів справи, і це встановлено судом, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 жовтня 1999р, який було розірвано за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2011р. В шлюбі у сторін, [INFO] народився син [PERSON] , а [INFO] народився син [PERSON] . Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 березня 2014р., яке набрало законної сили, по цивільній справі № 755/2918/14-ц, позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задоволено. Позбавлено батьківських прав [PERSON] , відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина - [PERSON] , [INFO] до досягнення дитиною повноліття у розмірі 6700,0 грн. щомісяця, починаючи з 29 січня 2014р. та аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] до досягнення дитиною повноліття у розмірі 6 700,0 грн. щомісяця, починаючи з 29 січня 2014р. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2014р. по цивільній справі № 761/13898/14-ц, третьою особою [PERSON] усиновлено дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , та змінено відомості про батька у актових записах реєстрації народження дітей з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Дане рішення набрало законної сили 23 червня 2014р. Судом встановлено, що згідно розрахунку заборгованості по сплаті аліментів у виконавчому провадженні ВП №43239175/1, складеному 09 жовтня 2019р. старшим державним виконавцем Оболонського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у місті Києві Гусєвою Я.А., позивач має заборгованість у розмірі 456248,39 грн., яка утворилася в період з 29 січня 2014р. до 30 вересня 2019р., та згідно розрахунку заборгованості по сплаті аліментів у виконавчому провадженні ВП 43239260/1, складеному 09 жовтня 2019р. старшим державним виконавцем Оболонського РВ ДВС м.Київ ГТУЮ у місті Києві Гусєвою Я.А., позивач має заборгованість у розмірі 456248,39 грн., яка утворилася в період з 29 січня 2014р. до 30 вересня 2019р. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно п. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Положеннями ст. ст. 11-13 ЦПК України, роз`яснення наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). За змістом ч. 2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 1, 2 і ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989р., яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991р. та набула чинності для України 27 вересня 1991р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. За змістом ст. 181 СК України, аліментами є кошти на утримання дитини, які присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина. Відтак, з урахуванням предмета даного спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є наявність або відсутність особистих та майнових прав і обов`язків позивача, як платника аліментів із одержувачем аліментів та дітьми, на користь яких вони стягуються на час розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ст.18 СК Україна, згідно з якою одним з них є припинення правовідношення. Враховуючи те, що правовий механізм припинення сплати аліментів у разі виключення імені особи як батька з актового запису про народження дитини, нормами Сімейного кодексу України не визначений, суд вважає, що саме виключення, в даному випадку, позивача [PERSON] як батька за рішенням суду з актового запису про народження дітей є тією обставиною, що породжує припинення правовідношення щодо стягнення з нього аліментів. З дня набрання законної сили рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2014р. у справі №761/13898/14-ц, припиняється обов`язок позивача, передбачений ст. 180 СК України по утриманню дітей, зазначене рішення суду набрало чинності 23 червня 2014р. Враховуючи встановлені судом обставини, а саме те, що з 23 червня 2014р. батьком дітей є третя особа [PERSON] , тобто змінився сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, та особи, яка їх одержує, тому, враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача шляхом припинення від примусового стягнення на користь матері аліментів, бо сімейний стан платника аліментів та особи, що їх одержує змінився, а прав та обов`язків батька дітей набула третя особа - [PERSON] . Отже суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача про припинення стягнення аліментів . Щодо вимоги про звільнення від заборгованості по аліментам, то в цій частині вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 197 СК України, (з підстав якої заявлено вимогу позову), за позовом платника аліментів суд може звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст.197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. На обґрунтування своїх доводів щодо звільнення від заборгованості за аліментами позивач посилається на припинення особистих та майнових прав і обов`язків між ним та дітьми у зв`язку з їх усиновленням третьою особою. Згідно ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. При цьому, суду не надані стороною позивача докази, що на момент виникнення заборгованості з 29 січня 2014р. до 22 червня 2014р. позивач мав об`єктивні обставини, що мають істотне значення, та за яких платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. За таких обставин, суд приходить до висновку, що припинення особистих та майнових прав і обов`язків між позивачем та дітьми, у зв`язку з їх усиновленням третьою особою, свідчить про суттєву зміну обставин, що була підставою стягнення аліментів з позивача і має тягнути за собою звільнення від сплати заборгованості по аліментам, яка утворилась з 23 червня 2014р. При цьому, суд вважає, що позивач зобов`язаний сплатити на користь відповідачки аліменти на утримання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] за період з 29 січня 2014р. по 22 червня 2014р., у зв`язку з чим дана позовна вимога підлягає частковому задоволенню, а саме слід Звільнити позивача від сплати заборгованості по аліментам на користь відповідачки на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які стягуються на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 березня 2014р. у цивільній справі № 755/2918/14-ц, яка утворилась з 23 червня 2014р. до часу набрання законної сили рішенням суду по даній цивільній справі № 761/45545/19. Щодо вимоги позивача про визнання виконавчого листа, виданого Дніпровським районним судом м. Києва на підставі рішення у справі №755/2918/14-ц, таким, що не підлягає виконанню, то дана вимога не може бути задоволена судом, в силу положень ст.. 432 ЦПК України. Отже, розгляд питання про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню в порядку позовного провадження, чинним цивільним процесуальним законодавством не передбачено. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1409,6 грн.

Outcome: partial