Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-03 00:00:00

В серпні 2019 року позивач [PERSON] , діючи через свого представника адвоката Біленського А.Г., звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку. На обґрунтування\~позову \~вказано,\~що 20.10.1998\~р.\~між позивачем\~та [PERSON] \~був укладений\~договір дарування\~житлового будинку з надвірними спорудами і будівлями по [ADDRESS] . Представник вказує, що позивач не може розпорядитись в повній мірі своїм будинком, так як земельна ділянка, на якій розташовано її нерухомість, загальною площею 0,179 га, одна з яких площею 0,056 га призначена для обслуговування будинку, а інша - для ведення особистого підсобного господарства площею 0,123 га, які знаходяться за цією ж адресою, нею не оформлена. Вказана земельна ділянка згідно державного акту на право приватної власності належить попередньому власнику [PERSON] , який [INFO] помер. Переоформити право власності на підставі цивільно - правової угоди не можливо, оскільки [PERSON] помер. Спадщину після смерті [PERSON] прийняла його дружина, відповідач по справі [PERSON] Вирішити питання земельної ділянки в позасудовому порядку у позивача відсутня можливість, тому представник позивача просить суд визнати за позивачем право власності на спірну земельну ділянку. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, представник позивача подав заяву, якою позовні вимоги [PERSON] підтримав, просив про їх задоволення, просив розглядати справу в їх відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити без її участі та про визнання позовних вимог позивача повністю. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~247\~ЦПК України,\~ фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. \~\~ Дослідивши письмові матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до висновку про необхідність застосування передбачених\~ст. 206 ЦПК України\~наслідків визнання відповідачем позову, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Вивчивши доводи позовної заяви, матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено,\~що 20.10.1998\~р.\~між [PERSON] \~та [PERSON] \~було укладено\~договір дарування\~житлового будинку з надвірними спорудами і будівлями, по [ADDRESS] , який був зареєстрований державним нотаріусом Новоодеської державної нотаріальної контори, реєстровий № 2-492. З Державного акту про право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] загальною площею 0,179 га, одна з яких площею 0,056 га призначена для обслуговування будинку, а інша - для ведення особистого підсобного господарства площею 0,123 га, яка розташована в межах згідно з планом по [ADDRESS] встановлено, що вона передана у власність [PERSON] на підставі рішення виконкому Новоодеської міської ради народних депутатів за № 65 від 03.05.1994 р. Розпорядженням Новоодеського міського голови № 16 від 19.02.2016 року « Про перейменування вулиць, провулків на території\~ м. Нова Одеса, назви яких містять символіку комуністичного тоталітарного режиму», назву [ADDRESS] .. [ADDRESS] . [PERSON] був попереднім власником житлового будинку, згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 17.07.1987 р. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Спадщину після смерті [PERSON] , у відповідності до ч.3 ст. 1268 ЦК України, прийняла [PERSON] (його дружина). Оскільки в позасудовому порядку вирішити питання щодо земельної ділянки неможливо, єдиним правовим способом захисту прав позивача згідно положень\~ст.16 ЦК України,\~є визнання за нею права власності на земельну ділянку. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли ще у 1998 році, оскільки договір дарування було укладено в жовтні 1998 року, застосуванню підлягає законодавство чинне на той час, а саме ЦК УРСР\~(в редакції від 18.07.1963 р.) та\~ЗК України\~(в редакції 1990 року). Відповідно до\~ст. 149 ЦК України\~(в редакції 1963 року), власник може вимагати усунення всяких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Згідно вимог\~ст. 30 ЗК України\~(в редакції 1990 року), при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених\~статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі №6-253цс16, за змістом\~статті 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно\~статті 120 ЗК України, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому, при застосуванні положень\~ст. 120 ЗК України\~у поєднанні з нормою\~ст. 125 ЗК України\~слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість. Відповідно до ч. 1 ст. 3\~ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ч. 1ст. 15\~ЦК України\~закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах\~Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Право власності на земельну ділянку набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно ч. 2\~ст. 373 ЦК України,\~право власності на землю гарантується\~Конституцією України. Відповідно до\~ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,\~речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов, зокрема, реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. В зв`язку із викладеним, суд дійшов висновку, що після укладення договору дарування житлового будинку від 20.10.1998 року до позивача, на підставі\~ст. 377 ЦК України\~та\~ст.120 ЗК України\~перейшло право власності і на земельну ділянку, а тому позов [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку для обслуговування вищевказаного житлового будинку обґрунтований та ведення особистого підсобного господарства, підлягає задоволенню. Згідно з ч.1\~ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову в сумі 768,40 грн. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~З огляду на викладене та враховуючи те, що відповідачем до початку розгляду справи по суті подано заяву про визнання позову, суд вважає за можливе повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, тобто у розмірі 384,20 грн. З урахуванням повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, у відповідності до ч.1\~ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 50 відсотків від сплаченого позивачами судового збору в сумі 384,20.

Outcome: approved