Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-16 00:00:00

В червні 2019 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ПрАТ «ЦГЗК) 160 000 гривень відшкодування моральної шкоди в зв`язку з ушкодженням здоров`я. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що працював на шахті «Орджонікідзе» з 19.07.1978 року по 01.01.1999 року, прохідником з ведення вибухових робіт, поверхневим роздавальником вибухових матеріалів та транспортировщиком. Рішенням Українського Науково-дослідницького інституту промислової медицини у 1995 році, йому були встановлені професійні захворювання за діагнозами: -Вібраційна хвороба першої-другої стадії з вираженим периферичним ангіодистонічним синдромом, частинами акроангіоспазмами і порушенням трофіки кистей. -Неросенсорна приглухуватість справа- другої степені, зліва - 2 ступеня. По факту професійного захворювання було проведено розслідування хронічного професійного захворювання, підприємством ВАТ «Кривбасруда», про що складено акт отримання професійного захворювання від 18.12.1995 року, відповідно до якого причиною виникнення професійного захворювання стала тривала дія шкідливих факторів виробничого середовища: пил, шум, вібрація, несприятливі метеофакти. Висновком МСЕК від 30.12.1996р. йому встановлено 55% втрати професійної працездатності - по вібраційній хворобі та кохлеарному невриту. При наступному переогляді 09.11.1998р. було встановлено 40% втрати працездатності по професійним захворюванням. Починаючи з 2000р. по 2006 р. відсоток не змінювався, а вже 23.04.2007р. безстроково встановили 40% втрати професійної працездатності, з яких 30% по вібрації та 15% по невриту, та встановлено 3 групу інвалідності на безстроковий термін. Відповідно до договору оренди від 30 грудня 1998 року, укладений між ВАТ «Кривбазалізрудком» та ПАТ «Центрально гірничо-збагачувальний комбінат» всі права та обов`язки шахти імені Орджонікідзе перейшли відповідачу. Згідно з договором купівлі-продажу від 09 листопада 2001 року ВАТ «Кривбасзалізрудком» передало у власність ПАТ «Центрально гірничо-збагачувальний комбінат» майно цілісного майнового комплексі шахти ім.Орджонікідзе. Виходячи з цього позивач вважає, що саме ПАТ «ЦГЗК» повинно понести відповідальність за ушкодження його здоров`я. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 червня 2019 року було відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін. Відповідачу ПАТ «ЦГЗК» було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та протягом п`яти днів - заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. За клопотанням відповідача, ухвалою суду від 19 липня 2019 року, продовжено строк для складання відзиву на позовну заяву та надання доказів по справі до 17 вересня 2019 року. Відповідач ПАТ «ЦГЗК» скористався правом подання відзиву, відповідно до ст.178 ЦПК України. Представник відповідача ПАТ «ЦГЗК» надав відзив на позовну заяву, заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, зазначивши, що позивач на підприємстві відповідача у шкідливих та важких умовах Позивач до отримання професійних захворювань не працював. Професійне захворювання позивачу було встановлено у 1995 році, тобто до моменту переходу підприємства шахти ім.Орджонікідзе в оренду до ПАТ «ЦГЗК», а в подальшому у власність цього підприємства за договором купівлі-продажу. У відзиві зазначено, що ПАТ «ЦГЗК» не є належним відповідачем у справі. Договір оренди державного майна №1280-14-11/98 від 30.12.1998 року, укладений між ВАТ «КЗРК» (Орендодавець) та ВАТ «ЦГЗК» (Орендар), яким було передано у термінове платне користування цілісний майновий комплекс шахти імені Орджонікідзе ВАТ «КЗРК» не означає, що до орендаря перейшли всі зобов`язання орендодавця, в тому числі зобов`язання з відшкодування моральної шкоди перед колишніми працівниками орендодавця. Укладання між ВАТ «ЦГЗК» та ВАТ «КЗРК» договору №1167-16-01/2001 від 09.11.2001 року купівлі-продажу майна цілісного майнового комплексу шахти імені Орджонікідзе не створює для покупця ніяких обов`язків правонаступництва. Відповідач не набував обов`язків правонаступника, в тому числі і за зобов`язаннями, щодо відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я позивача за час його роботи на іншому підприємстві. Тому просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Повні обґрунтування своїх заперечень викладено у відзиві та долучено до матеріалів справи. Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до записів трудової книжки, позивач [PERSON] працював з 19.07.1978 року по 01.01.1999 року, прохідником з ведення вибухових робіт, поверхневим роздавальником вибухових матеріалів та транспортировщиком шахти ім.Орджонікідзе ВО «Кривбасруда». З 29.11.2001 року працює ПАТ «ЦГЗК» підсобним працівником цеху мереж та підстанцій до теперішнього часу. На підставі договору оренди від 30 грудня 1998 року укладеного між генеральним директором ВАТ «Кривбасзалізрудком» та генеральним директором відкритого акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» шахта ім.Орджонікідзе була передана в строкове платне користування орендарю. Згідно до статті 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» цілісним майновим комплексом є господарський об`єкт з завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг) з наданою йому земельною ділянкою, на якій він розміщений, автономними інженерними комунікаціями, системою енергопостачання. Статтею 15 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що орендар стає правонаступником прав та обов`язків підприємства відповідно до договору оренди, а у разі оренди цілісного майнового комплексу структурного підрозділу - також правонаступником прав та обов`язків підприємства, пов`язаних з діяльністю цього структурного підрозділу. В договір включено умови, які передбачають переведення працівників шахти, що перебували на обліку, на момент підписання договору оренди до складу ВАТ «Центральний ГЗК» відповідно до ст.36 КЗпП України. Зазначене підтверджується записом №20 в трудовій книжці [PERSON] Згідно Договору №1167-16-01/2001 від 09.11.2001р. ВАТ «Кривбасзалізрудком» передає у власність ВАТ «Центральний ГЗК» майно цілісного майнового комплексу шахти Орджонікідзе. Та пунктами 1-1-1.3. Договору здійснено передачу земельної ділянки площею 549399 кв.м. та іншого майна на суму 2366058 гривень. У частині першій статті 37 ЦК УРСР було передбачено, що юридична особа припиняється шляхом ліквідації або реорганізації (злиття, поділу або приєднання). За статтею 466 ЦК УРСР в разі реорганізації юридичної особи виплата щомісячних платежів (стаття 465 цього Кодексу), належних з неї у зв`язку з заподіяння каліцтва або іншого ушкодження здоров`я чи заподіянням смерті, покладається на правонаступників юридичної особи. Крім того, п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992р. №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що положення щодо захисту права власності поширюється також на особу, яка хоч і не є власником, але володіє майном на праві повного господарського відання, оперативного управління, або на іншій підставі, передбаченої законом чи договором, така особа також вправі вимагати відшкодування шкоди, заподіяної цьому майну. Вищенаведені обставини свідчать про те, що ПАТ «ЦГЗК» є правонаступником всіх прав та обов`язків щодо отриманого за договором майна і, відповідно, за відшкодування моральної шкоди позивачу несе обов`язок саме ПАТ «ЦГЗК», яке отримало загальний об`єм прав та обов`язків в тому числі і щодо трудового колективу шахти ім. Орджонікідзе. Зазначена позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.05.2018р. у справі № 215/3136/17. Згідно рішення лікарсько-експертної комісії Українського науково-дослідного інституту промислової медицини [PERSON] встановлені професійні захворювання: Вібраційна хвороба першої-другої стадії з вираженим периферичним ангіодистонічним синдромом, частинами акроангіоспазмами і порушенням трофіки кистей; Неросенсорна приглухуватість справа- другої степені, зліва -2 ступеня. За виявленими професійними захворюваннями об`єднанням «Кривбасруда» складено Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 18 грудня 1995 року. Відповідно до акту позивач працюючи прохідником з ведення вибухових робіт, шахти ім. Орджонікідзе - 209 місяців з 18.07.1978 року по 18.12.1995 року підпадав під вплив шкідливих факторів, виробничого середовища: пил, шум, вібрація, несприятливі метеофакти. Відповідно витягу з акту до ВТЕК від 30.12.1996 року [PERSON] встановлено 55% втрати професійної працездатності - по вібраційній хворобі та кохлеарному невриту. За результатами останнього висновку МСЕК від 23.04.2007 року [PERSON] встановлено безстроково 40% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності. Встановлюючи правовідносини, якими регулювалось положення сторін під час означених подій, суд дійшов висновку, що оскільки [PERSON] працював на шахті імені Орджонікідзе та отримав професійне захворювання, пов`язане із виконанням трудових обов`язків, то йому, з огляду на тривалість періоду його трудової діяльності, що охоплюється у часі дією норм закону - ЦК Української РСР має бути відшкодовано моральну шкоду на підставі статей 440-1 ЦК Української РСР. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акту не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Події, які породили право [PERSON] на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, мали місце в період з 1978 року до 1999 року, тобто правовідносини виникли до набрання чинності діючим ЦК України і продовжувались після набрання ним чинності. Тому, з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення і дії спірних правовідносин, відповідно до хронологічних періодів, а саме: ЦК Української РСР 1963 року до 01.01.2004 року і ЦК України від 16.01.2003 року. Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду чи галузевої належності. Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004р., моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Відповідно частині 3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини факту душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Як вбачається зі змісту акту розслідування профзахворювання комісія встановила порушення закону, що призвели до профзахворювання, тобто вину відповідача, який не забезпечив належні умови прані. Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 року №20 рп-08 по справі № 1-32/2008 встановлено, що громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мають право на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст.1167 ЦКУ та ст.237-1 КЗпПУ за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до ст.1167 ЦКУ - моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Згідно п.3 ч.1 ст.268 ЦКУ відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням здоров`я, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. Згідно п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, спричиненої працівникові ушкодженням здоров`я, в зв`язку із виконанням ним трудових обов`язків затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 №472, що діяли на час виникнення правовідносин і до травня 2000 року, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Максимальний розмір відшкодування моральної шкоди, згідно цього НПА в різні періоди його дії у часі, коливався від 150 до двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Відповідно до ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачалося, що моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування матеріальної шкоди. Розмір відшкодування шкоди визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - в редакції від 03.10.1997р., п.11 Правил). Суд, дослідивши медичні документи про лікування позивача у зв`язку з отриманим професійним захворюванням, дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода, так як він відчуває фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання. Так, до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду. Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди, суд вважає, що заподіяна моральна шкода підлягає компенсації. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд враховує глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, та виходячи із засад розумності та справедливості, і вважає необхідним призначити позивачу компенсацію в розмірі десяти мінімальних заробітних плат, що становить що становить 41 730 грн., що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які він щоденно зазнає, а в задоволенні іншої частини позову позивачу слід відмовити. Згідно ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Пунктом 6 статті 141 Цивільного-процесуального Кодексу України передбачено, що у разі якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі ст.141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави у сумі 768,40 грн.

Outcome: partial