Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-24 00:00:00

В серпні 2018 року [PERSON] звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Ірина Анатоліївна, Шоста дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання договору недійсним, визнання права власності та витребування майна, відповідно до якої просила: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 23 червня 2010 року та скасувати запис №26258142 від 22.05.2018 року про державну реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] ; визнати за нею право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після [PERSON] , померлої [INFO] ; витребувати від [PERSON] на її користь квартиру [ADDRESS] . Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18.02.1997 року зареєстрованого в ДМБТІ за № 30п-114, належить на праві спільної часткової власності позивачу [PERSON] , донці позивача [PERSON] , матері позивача [PERSON] та її чоловікові - [PERSON] , кожному з яких належить по 1/4 частині вищезазначеної квартири. [INFO] матір позивача [PERSON] померла, після смерті якої відкрилась спадщина на належну їй за життя 1/4 частину квартири [ADDRESS] , яку позивач фактично прийняла шляхом постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У липні 2018 року [PERSON] звернулась до Шостої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частину вказаної квартири, яка належала її матері, внаслідок чого дізналася, що на даний час нерухомість належить [PERSON] на підставі договору дарування від 22.05.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 947, дарувальником в якому зазначений [PERSON] , якому вищезазначена квартира в свою чергу належала на підставі договору купівлі-продажу від 23.06.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. за реєстровим № 1142. З [PERSON] та [PERSON] позивач не знайома та ніяких договорів із ними не укладала, що зумовило її звернутись до суду із вказаною позовною заявою для захисту порушених прав та інтересів. Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 07 серпня 2018 року, справу передано на розгляд судді Волошина Є.В. Ухвалою судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 22 серпня 2018 року відкрито провадження у справі з призначенням її до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 22 серпня 2018 року за наслідками розгляду заяви позивача [PERSON] про забезпечення позову, що надійшла разом із повною заявою, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Розпорядженням керівника апарату Індустріального районного суду м.Дніпропетровська № 127 від 22 жовтня 2018 року «Про призначення повторного автоматизованого розподілу справи», призначено повторний автоматизований розподіл справи № 202/4667/18 у зв`язку із закінченням повноважень судді Волошина Є.В., призначеного на посаду судді строком на п`ять років відповідно до Указу Президента України від 18 жовтня 2013 року № 571/2013 «Про призначення суддів». Протоколом потворного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 жовтня 2018 року, справу передано на розгляд судді Слюсар Л.П. Ухвалою судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська Слюсар Л.П. від 26 жовтня 2018 року цивільну справу за позовною заявою [PERSON] прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 грудня 2018 року за наслідками розгляду клопотання представника позивача, витребувано: з Шостої дніпровської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлої [INFO] ; з Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області належним чином завірену копію договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 23.06.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. за реєстровим № 1142 та копії всіх документів на підставі яких було посвідчено вищезазначений правочин; з Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР відомості про зареєстроване право власності станом на 31.12.2012 року на квартиру [ADDRESS] ; у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Ірину Анатоліївну належним чином засвідчену копію договору дарування квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Іриною Анатоліївною 22.05.2018 року, серія та номер: 947 та копії усіх документів, на підставі яких було посвідчено вищезазначений договір. 15 лютого 2019 року на адресу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська надійшов відзив представника відповідача [PERSON] , відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позовної заяви [PERSON] , який вмотивований тим, що 22 травня 2018 року відповідач [PERSON] на законних підставах набув право власності на спірну квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування. Дарувальником за договором виступав власник вказаної квартири [PERSON] , який відповідно до договору дарування отримав право власності на зазначену квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 23 червня 2010 року, із обставинами укладення та текстом якого відповідач [PERSON] не знайомий та зазначає, що саме в діях позивача вбачаються ознаки вчинення шахрайства, оскільки позивач протягом більш ніж 10 років не цікавилась спірною квартирою після смерті своєї матері, в ній не проживала. Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09 квітня 2019 року закрито підготовче провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Ірина Анатоліївна, Шоста дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання договору недійсним, визнання права власності та витребування майна та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримала в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. Суду надала пояснення аналогічні тим, що викладені в позові. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні просила суд позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Капітанов Д.Г. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] , посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином. Суду повернені повідомлення про вручення повернені з відміткою «за зазначеною адресою не проживає». Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Ірина Анатоліївна в судове засідання не з`явилась, натомість направила на адресу суду листа про розгляд справи без її участі. Представник третьої особи Шостої дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, натомість на адресу суду завідуючою Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Гайвороньською Т.О. направлено клопотання про розгляд справи за відсутності третьої особи. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причину неявки суд не повідомив. В судовому засіданні, яке відбувалося 05.07.2019 року були заслухані представник позивача та представник відповідача [PERSON] Н. [PERSON] та було оголошено перерву на дебати. В судові засідання, призначені на 28.08.2019 року та 09.10.2019 року представник відповідача подав заяву про відкладення слухання справи у зв`язку з хворобою та зайнятістю в іншому судовому засіданні. В призначене на 25.10.2019 року засідання представник відповідача не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином. Заяв клопотань не надав. Тому суд доходить висновку про зловживання процесуальними правами відповідача та представника відповідача, та беручи до уваги, що розгляд справи по суті закінчено, та сторонами надані всі докази по справі вважає за можливе ухвалити рішення по справі. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, третю особу [PERSON] , всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 18.02.1997 року, зареєстрованого в ДМБТІ у реєстрову книгу за № 30 п-114, співвласниками квартири [ADDRESS] є: [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] . Відповідно до Довідки КП ДМБТІ від 24.01.2019 року за №1033, станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] містяться відомості про право власності: [PERSON] ј частина квартири; [PERSON] - 1/4 частина квартири; [PERSON] - 1/4 частина квартири; [PERSON] ј частина квартири. Прізвище « [PERSON] змінено на « [PERSON] » згідно зі свідоцтвом про одруження від 03.10.1998 р. [NUMBER] . Повідомлено, що 14.07.2004 року власникам видавався витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно для продажу вищевказаного нерухомого майна, відомості стосовно витягу станом на 31.12.2012 року відсутні. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] від 18.01.2017 року, актовий запис № 123. Згідно з заповітом від 26 квітня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Криворотько В.М. за реєстровим №1-1846, [PERSON] на випадок своєї смерті заповідала належну їй частину квартири, що знаходиться в [ADDRESS] [PERSON] . Відповідно до спадкової справи №491/2018, заведеної Шостою дніпровською державною нотаріальною конторою до майна померлої [INFO] [PERSON] , до нотаріальної контори 31.07.2018 року звернувся [PERSON] за видачею свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] , на спадкове майно, яке складається з ј частки квартири [ADDRESS] , що залишилась після смерті її матері [PERSON] , померлої [INFO] . Постановою державного нотаріуса Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Черненко І.М. від 14 вересня 2018 року [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] на спадкове майно, яке складається з ј частки квартири [ADDRESS] , що залишилося після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , у зв`язку з тим, що у спадкоємця відсутні документи на зазначене спадкове майно. Згідно з Договором купівлі-продажу квартири від 26.06.2010 року ,посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. за реєстровим №1142, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . Згідно з листом Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області від 28.12.2018 року за №1106/01-21 зазначено, що згідно з відомостями з реєстру нотаріальних дій та нарядів договорів відчуження у справах приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. за вищевказаним реєстровим номером була вчинена інша дія від іншої особи, за вищезазначеною датою 23.06.2010 року договір купівлі-продажу не вчинявся. Відповідно до Договору дарування від 22 травня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. зареєстрованого в реєстрі за №947 [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] . 28 липня 2018 року Індустріальним ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12018040660001169 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України за фактом шахрайського заволодіння нерухомим майном, що належить [PERSON] . Відповідно до ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральнім засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 215\~ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224\~ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225\~ЦК України тощо). Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч.1,2 ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Нікчемний правочин, це правочин, недійсність якого прямо встановлена законом. Він не створює жодних прав та обов`язків для його сторін. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215\~ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225\~ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Пунктом 5 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~9\~від 06.11.09\~«Про судову\~практику розгляду\~цивільних справ\~про визнання\~правочинів недійсними» передбачено, що відповідно до статей 215 та 216\~ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що договір купівлі-продажу квартири\~\~ [ADDRESS] від 23 [INFO] 2010 року, який порушує\~публічний порядок, в будь-якому випадку є нікчемним та не створює жодних прав та обов`язків для сторін, і визнання його недійсним у судовому порядку не вимагається, тому суд дійшов висновку про скасування запису про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , номер запису про право власності 2625812. В ході судового розгляду встановлено, що [INFO] року один із співвласників спірної квартири [PERSON] померла, після смерті якої відкрилась спадщина на належну їй за життя 1/4 частину квартири [ADDRESS] . В ході судового розгляду встановлено, що позивач [PERSON] є спадкоємцем після смерті [PERSON] , оскільки доводиться донькою померлій. Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. У відповідності до ч. 1, 3 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Виходячи із вищевикладеного, суд не вбачає підстав для вирішення питання про визнання за позивачем права власності на 1/4 частину квартири в порядку спадкування за законом, оскільки позивач подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті матері та не позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі. Щодо заявленої позовної вимоги в частині витребування від [PERSON] з незаконного чужого володіння спірної квартири, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно з положеннями ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. За ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з положеннями ч. 1 ст.\~388\~ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ч. 3 зазначеної статті ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Таким чином, особа, яка звернулась до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача. Отже, для застосування статей 387,388\~ЦК України необхідною умовою є доведеність позивачем того факту, що він є єдиним власником майна і таке право власності підтверджене правовстановлюючими документами. При цьому позов про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає задоволенню у випадку, якщо у власника майна, що вибуло з його володіння і перебуває у неправомірному володінні іншої особи, залишається право на це майно (таке право власності має існувати на момент звернення з позовом до суду). В Постанові пленуму\~ВСУ №\~2\~від 12.06.2009\~року зазначено, що майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Також, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 6 Листа «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» від 27 вересня 2012 року за № 10-1387/0/4-12, зазначив захист права особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388\~ЦК України (постанова від 30 січня 2012 р. № 6-61цс11). Щодо заявленої позовної вимоги в частині витребування майна з володіння [PERSON] , то суд бере до уваги, що оскільки [PERSON] отримав спірну квартиру згідно з договором дарування тобто майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати тому власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках, однак оскільки необхідною умовою для витребування майна є доведеність позивачем того факту, що він є єдиним власником майна і таке право власності підтверджене правовстановлюючими документами, однак позивач не є єдиним власником майна, іншими власниками майна такі позовні вимоги не заявлялись, тому з урахуванням вищевикладеного суд доходить висновку що позовні вимоги в частині витребування квартири не підлягають задоволенню. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13\~ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст.\~76-83\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом наведені вище обставини, підтверджені доказами, які досліджені в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд доходить до висновку, що вимоги [PERSON] про визнання договору недійсним, визнання права власності та витребування майна підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується вимогами ст.141 ЦПК України та вважає необхідним стягнути з відповідачів: на користь позивача сплачений судовій збір у розмірі 768,40 грн., тобто по 384,40 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial