Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-22 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON], який діє в інтересах [PERSON], із позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» про стягнення коштів за договором банківського вкладу. Позовні вимоги мотивовані тим, що 16.01.2014 між позивачем та відповідачем було укладено договори банківського вкладу (вклад «Лояльний») № 274729, № 274717, № 274724 на загальну суму 2 500 000, 00 доларів США. 21.04.2015 у відповідності до умов вищевказаних договорів кошти в сумі 2 546 434, 50 доларів США були зараховані на власний поточний рахунок позивача. Однак, при тому, що кошти знаходились на особовому рахунку позивача, він не міг скористатися правом вільного розпорядження даними коштами в повному об'ємі. 24.06.2015 позивачем була отримана інформація про те, що на підставі постанови Правління НБУ від 23.06.2015 № 408 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 23.06.2015 № 121 «Про запровадження тимчасової адміністрації ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива», згідно з яким з 24.06.2015 було запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива». Станом на момент введення тимчасової адміністрації залишок невиконаних зобов'язань відповідача перед позивачем складав 1 796 737, 70 доларів США. Однак, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.06.2016 у справі № 826/11415/16 визнано протиправною та скасовано постанову Правління НБУ від 23.06.2015 № 408 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» до категорії неплатоспроможних» на підставі якої виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 23.06.2015 року № 121 «Про запровадження тимчасової адміністрації ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива», згідно з яким з 24.06.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива». Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.12.2016 було скасовано вищевказану постанову по справі та прийнято нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13.04.2017 у справі № 826/11415/16 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 20.12.2016 скасовано та залишено в силі постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.06.2016. Ухвалою Верховного Суду України від 07.07.2017 відкрито провадження щодо перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 13.04.2017 по справі № 826/11415/16. Таким чином, на кошти позивача, що знаходяться на його особовому рахунку в ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива», не розповсюджується дія Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та не існує ніяких правових обмежень щодо використання позивачем цих коштів. Проценти на неповернутий вклад з вину банку нараховуються до дня, який передує його поверненню. Враховуючи прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати та 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про стягнення з ПАТ «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» на користь [PERSON]: 1)коштів в сумі 50 111 984, 69 гривень, що станом на 04.01.2018 року за курсом НБУ є еквівалентно розміру заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 1 796 737 доларів США 70 центів; 2)нарахованих процентів в сумі 2 575 199, 10 гривень, що станом на 03.01.2018 року за курсом НБУ є еквівалентно 92 332 доларів США 35 центів відповідно наведеного розрахунку, в т.ч. податки відповідно діючого податкового законодавства України, що підлягають сплаті відповідачем, в даному випадку, як податковим агентом; 3)3 % річних за весь час прострочення, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, в сумі 3 809 883, 77 гривень у відповідності до наведеного розрахунку; 4)коштів відповідно індексу інфляції за весь час прострочення, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, в сумі 15 163 886, 57 гривень. Ухвалою суду від 22.01.2018 вищевказану заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом і роз'яснено наслідки ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем 26.01.2018 було отримано копію вищевказаної ухвали, копію позовної заяви із доданими до неї документами. (а.с. 108) Від ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» в особі уповноваженої особи ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації, судом було отримано 12.03.2018, з порушенням строку, встановленого судом, відзив на позов. Представник позивача заперечував щодо прийняття даного відзиву, оскільки представляти інтереси відповідача уповноважена особа ФГВФО не має права, враховуючи визнання Окружним адміністративним судом м. Києва 05.06.2016 протиправною постанову правління НБУ від 23.06.2015 № 408 «Про віднесення ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» до категорії неплатоспроможних» та її скасування. Враховуючи те, що постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.06.2016 у справі № 826/11415/16, якою визнано протиправною та скасовано постанову Правління НБУ від 23.06.2015 № 408 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» до категорії неплатоспроможних» на підставі якої виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 23.06.2015 № 121 «Про запровадження тимчасової адміністрації ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива», згідно з яким з 24.06.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива», набрала чинності, суд прийшов до висновку, що відзив підписано неповноважною особою, враховуючи при цьому положення ст.ст. 237, 244, 246, 248 ЦК України і ст.ст. 58, 62 ЦПК України. Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідачем відзив у встановлений судом строк не подано, поважні причини ненадання якого - не повідомлено. Отже, суд прийшов до висновку про відсутність поважних причин ненадання відзиву у встановлений судом строк і враховуючи положення ч. 8 ст. 178, ч. 4 ст. 183, ч. 2 ст. 191 ЦПК України, суд вирішив розглянути справу за наявними у ній матеріалами без розгляду відзиву та доданих до нього документів. Ухвалою суду від 19.02.2018 закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовнівимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з'явився,хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомлено. Таким чином, представник відповідача не з'явився в судове засідання без поважних причин. Враховуючи думку представника позивача і положення ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив провести розгляд справи у відсутність представника відповідача (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання). При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 16.01.2014 між [PERSON] та ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» було укладено договори банківського вкладу (вклад «Лояльний») № 274729, № 274717, № 274724 на суму 500 000 доларів США, 1000 000 доларів США і 1000 000 доларів США, відповідно, строком до 21.04.2015 під процентну ставку 12 % річних з 16.01.2014 і з 21.01.2015 - 2% річних. (а.с. 76-77, 79-80, 82-83) На виконання умов п. 3.3.2 вищевказаних договорів позивачем 16.01.2014 було внесено кошти в сумі 500 000 доларів США, що еквівалентно 3 996 500, 00 гривень, 1000 000 доларів США, що еквівалентно 7 993 000, 00 гривень і 1000 000 доларів США, що еквівалентно 7 993 000, 00 гривень на депозитний рахунок, що підтверджується квитанціями № 2902, № 2840 і № 2859, відповідно. (а.с. 78, 81, 84) Згідно із п. 2, п. 3.1.3 і п. 3.1.4 договорів банківського вкладу (вклад «Лояльний») № 274729, № 274717 і № 274724 від 16.01.2014 банк, зокрема, зобов'язався зберігати вклади, нарахувати та сплатити проценти, а також повністю повернути вклади 21.04.2015. Станом на 22.04.2015 вхідний залишок на рахунку позивача становив 2 546 434, 50 доларів США, що підтверджується випискою по особовому рахунку позивача. (а.с. 96) Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Відповідно до положень ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад); за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника; умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Згідно п. 3.3 Положення про порядок здійснення банками вкладних операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління НБУ від 03.12.2003 року № 516, у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком. За договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Враховуючи вищевказане та умови договорів банківського вкладу (вклад «Лояльний») № 274729, № 274717 і № 274724 від 16.01.2014, відповідач зобов'язаний був повернути позивачу його вклад та нараховані проценти 21.04.2015. Взяте на себе зобов'язання відповідач виконав частково, грошові кошти, отримані в депозит та нараховані на них відсотки повернув в частині із порушенням строку, визначеного в договорах. Згідно довідки № 57-в/09/44 від 22.06.2015, виданої ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива», залишок коштів на рахунку [PERSON] складає 1 796 737, 70 доларів США. (а.с. 97) Судом встановлено, що 27.04.2015 і 29.05.2015, тобто до звернення з даним позовом до суду, [PERSON] звертався до ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» із вимогами про повернення йому грошових коштів. Крім того, позивач в ході розгляду даної справи - 02.04.2018 та 18.07.2018 звертався до відповідача із аналогічними вимогами. Однак, вимоги позивача залишились без належного реагування відповідача. (а.с. 98-99, 199-201) Статтею 1074 ЦК України визначено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Відповідно до ст. 509 ЦПК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Договори банківського вкладу (вклад «Лояльний») № 274729, № 274717 і № 274724 від 16.01.2014 є домовленість сторін цих договорів, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України. Предметом виконання як невід'ємним елементом виконання договору є ті конкретні суб'єктивні права і конкретні юридичні обов'язки для набуття, здійснення і виконання яких конкретні суб'єкти права вступають в конкретні правовідносини і, відповідно, до вимог норми права, що реалізується, вчиняються належні правомірні дії. Згідно положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовною заявою і його представником в судовому засіданні (вимоги до відповідача від 02.04.2018 та від 18.07.2018 разом із доказом про отримання останньої відповідачем), до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв'язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов'язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, письмові пояснення, викладені в позовній заяві, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.06.2016 у справі № 826/11415/16 визнано протиправною та скасовано постанову Правління НБУ від 23.06.2015 № 408 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» до категорії неплатоспроможних» на підставі якої виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 23.06.2015 року № 121 «Про запровадження тимчасової адміністрації ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива», згідно з яким з 24.06.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива». Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.12.2016 було скасовано вищевказану постанову по справі та прийнято нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13.04.2017 у справі № 826/11415/16 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 20.12.2016 скасовано та залишено в силі постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.06.2016. Вищевказані обставини підтверджуються відомостями, що містяться в мережі Інтернет на офіційному веб-порталі судової влади України за веб-адресою: http://court.gov.ua/fair/. Таким чином, постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.06.2016 у справі № 826/11415/16 набрала чинності. Відповідно до Конституції України та ч. 1 та ч. 2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обставини, встановлені судовим рішенням у вищезазначеній адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються, згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Отже, відповідач не відноситься до категорії неплатоспроможних і положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не розповсюджуються на дані правовідносини. Таким чином, суд прийшов до висновку, що вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача вкладу за договорами банківського вкладу (вклад «Лояльний») № 274729, № 274717, № 274724 від 16.01.2014 в сумі 1 796 737, 70 доларів США підлягають задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов'язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України. З договорів банківського вкладу (вклад «Лояльний») № 274729, № 274717, № 274724 від 16.01.2014 вбачається, що п. 2 встановлено розмір процентної ставки, які відповідач зобов'язався виплатити позивачу, а саме: 12 % річних з 16.01.2014 і з 21.01.2015 - 2% річних. Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Позивачем здійснено розрахунок процентів на банківський вклад з 24.06.2015 по 04.01.2018, виходячи з процентної ставки - 2 %. Судом перевірено наданий позивачем розрахунок процентів і встановлено його відповідність умовам договорів банківського вкладу (вклад «Лояльний») № 274729, № 274717, № 274724 від 16.01.2014 та вимогам чинного законодавства України, враховуючи при цьому принцип диспозитивності цивільного судочинства. Таким чином, суд прийшов до висновку, що вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача процентів на банківський вклад за договорами банківського вкладу (вклад «Лояльний») № 274729, № 274717, № 274724 від 16.01.2014 в сумі 92 332, 35 доларів США підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Преамбула Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає за мету створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 цього Закону, фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч. 1 ст. 1058 ЦК України). Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг. Вищевказана позиція суду узгоджується із правовою позицією висловленою Верховним Судом України в постанові від 28.09.2016 у справі № 6-1699цс16. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи те, що судом встановлено прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, то його невиконання зумовлює застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України. Неможливість власника коштів - позивача по справі домогтися їх повернення, безумовно є порушенням права на мирне володіння майном, що відповідно, має наслідком недотримання вимог ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 41 Конституції України. Адже, за практикою Європейського суду з прав людини, право грошової вимоги є активом, який становить поняття «майно». Перевіривши розрахунок нарахування позивачем 3 % та встановленого індексу інфляції, судом встановлено його часткову невідповідність вимогам чинного законодавства України. За змістом ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. Вищевказана позиція суду узгоджується із правовим позиціями висловленими Верховним Судом України в постанові від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17, в постанові від 27.01.2016 у справі № 6-771цс15. Таким чином, оскільки грошове зобов'язання визначено у договорах банківського вкладу (вклад «Лояльний») № 274729, № 274717, № 274724 від 16.01.2014 у іноземній валюті, відповідно передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних, то суд виходить з наступного. З розрахунку позивача вбачається, що ним проведено нарахування 3 % річних на суму заборгованості по вкладу - 1 796 737, 70 доларів США за період з 24.06.2015 по 04.01.2018, визначивши при цьому еквівалент іноземної валюти в гривні за офіційним курсом НБУ станом не на 24.06.2015, а станом на 04.01.2018, що є неправомірним. Позивач мав право провести нарахування 3 % річних на суму заборгованості в іноземній валюті і просити стягнення цих коштів в іноземній валюті або в еквіваленті до національної валюти України за офіційним курсом НБУ станом на день проведення розрахунку (04.01.2018) або визначити суму заборгованості в гривні за офіційним курсом НБУ станом на день початку проведення нарахування (24.06.2015) і просити стягнути 3 % річних в національній валюті. Отже, враховуючи те, що позивачем проводилось нарахування 3 % річних в національній валюті, судом здійснено перерахунок 3 % річних з 24.06.2015 по 04.01.2018, які відповідно становлять: 38 665 795, 30 гривень (1 796 737, 70 доларів США х 21, 52 гривень (офіційний курс долара США станом на 24.06.2015) х 3 % х 925 днів/365 днів = 2 939 659, 78 гривень. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3 % річних за період з 24.06.2015 по 04.01.2018 в сумі 2 939 659, 78 гривень, а не в сумі 3 809 883, 77 гривень. Судом встановлено, що відповідачем порушено вимоги ст. 526 ЦК України, згідно якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а також вимоги ст. 1060 ЦК України, яка вказує, що банк зобов'язаний видати вклад вкладнику та нараховані проценти за цим вкладом. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Добровільно відповідач не провів розрахунки за договорами вкладів в строки, визначені їх умовами, тому сума залишку вкладу на депозитному рахунку позивача і нараховані проценти за цим вкладом підлягають примусовому стягненню з відповідача на користь позивача. Оскільки судом встановлено прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, то його невиконання зумовлює застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України. Згідно з ст. 99 Конституції грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті. У ст. 47 та ст. 49 цього Закону визначені операції банків щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Такі кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Згідно з ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Загальні положення про виконання грошового зобов'язання закріплені у ст. 533 ЦК України, зокрема в ч. 3 цієї статті зазначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, установлених законом. Таким чином, якщо вклад здійснено в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 533 ЦК. Відповідно до п. 30.1 ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. З огляду на зазначене виконання за договорами договорами банківського вкладу (вклад «Лояльний») № 274729, № 274717, № 274724 від 16.01.2014 повинно здійснюватися в іноземній валюті. Судове рішення не може змінювати змісту договірного зобов'язання, яке існувало між сторонами, тобто воно залишається грошовим зобов'язанням в іноземній валюті. При цьому погашення суми, що підлягає стягненню за судовим рішенням, обчислюється в іноземній валюті, яка повинна бути конвертована в національну валюту на день здійснення платежу. Таким чином, суд прийшов до висновку, що заборгованість за вкладом за договорами банківського вкладу (вклад «Лояльний») № 274729, № 274717, № 274724 від 16.01.2014 та по процентах на цей вклад підлягає стягненню з відповідача на користь позивача саме в іноземній валюті. Враховуючи вище викладене, а також ст. 16 ЦКУкраїни, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення з публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» на користь [PERSON]: - вкладу за договорами банківського вкладу (вклад «Лояльний») № 274729, № 274717, № 274724 від 16.01.2014 року в сумі 1 796 737 (один мільйон сімсот дев'яносто шість тисяч сімсот тридцять сім) доларів США 70 центів; - процентів на банківський вклад в сумі 92 332 (дев'яносто дві тисячі триста тридцять два) долари США 35 центів; - 3 % річних в сумі 2 939659 (два мільйона дев'ятсот тридцять дев'ять тисяч шістсот п'ятдесят дев'ять) гривень 78 копійок. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в сумі 15 163 886, 57 гривень та 3 % річних в сумі 870 223, 99 гривень слід відмовити, оскільки такі вимоги є необґрунтованими і недоведеними належними і допустимими доказами, враховуючи вищезазначене. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне. З огляду на положення ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» оформлення банківського вкладу (депозиту) відноситься до банківської (фінансової) послуги, і позивачі у спорах, які виникають із виконання таких договорів, є споживачами таких послуг. Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про судовий збір» позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору. Доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано. Таким чином, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 6 839, 20 гривень, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (77, 63 %). На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial