Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-06 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця», Вінницької дистанції колії про поновлення на роботі, зобов'язання до вчинення дій, стягнення середнього заробітку, стягнення моральної шкоди. Позов мотивований тим, що в листопаді 2002 року позивача в порушення вимог трудового законодавства було звільнено наказом № 276-ос від 19.11.2002 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 20.11.2003 року позивач поновлений з 20.11.2002 року на посаді, а по наказу № 44 від 28.01.2003 року на підставі цього рішення працював до 08.04.2004 року. В порушення вимог ст. 148 КЗпП України позивач вдруге був звільнений наказом № 70-ос від 08.04.2004 року за випадок 14-15.10.2002 року, тобто через півтора роки. При другому звільненні, в порушення ст.ст. 47, 116 КЗпПУ із позивачем дистанцією колії не проведено повного розрахунку по зарплаті. Дистанцією колії наказом № 543 від 10.11.2004 року скасовано незаконний наказ № 70-ос про звільнення 08.04.2004 року. Довідкою від 03.08.2007 року № 636 дистанція колії підтвердила трудовий стаж в період з 20.11.2002 року по 08.04.2004 року, але після звільнення з 08.04.2004 року дане звільнення юридично не оформлено наказом по особовому складу. Оскільки при звільненні 19.11.2002 року відбулось припинення трудового договору, то після визнання судом, рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 20.01.2003 року незаконності звільнення, означає скасування самого факту припинення трудового договору, а отже трудовий договір був продовжений по наказу № 44 від 28.01.2003 року на тих самих умова на яких працював позивач на момент незаконного звільнення. З огляду на зазначене, позивач вважає, що за ним на період вимушеного прогулу збереглось місце роботи (посада) та повністю заробітна плата. Тому, позивач вважає, що його звільнення з 08.04.2004 року є незаконним і суд повинен поновити його на роботі. Дистанція колії досі не виконала судове рішення від 19.05.2005 року та ухвалу від 02.06.2005 року щодо оформлення наказу по особовому складу про звільнення 08.04.2004 року. Справи цього трудового спору на розгляді у судах знаходяться з 2002 року до цього часу, а після незаконного звільнення 08.04.2004 року окремі судді у змові із стороною відповідача ухилялись від законного вирішення спору по суті. З вини дистанції колії до цього часу не видано наказ про звільнення, тому на підставі ст. 235 КЗпП України суд зобов'язаний винести рішення щодо задоволення вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за вечь час вимушеного прогулу. Розглядаючи справу трудового спору, ухвалюючи рішення від 24.06.2004 року, суд першої інстанції встановив факт не проведення повного розрахунку по зарплаті при звільненні 08.04.2004 року, але задовольняючи вимоги про стягнення заборгованої зарплати, суд незаконно і помилково не застосував вимоги ст. 94, 97 КЗпП України та ст. 2 ЗУ «Про оплату правці». Суд повинен був застосувати норми ст.ст. 116, 117 КЗпП України, але цього не зробив, а суди апеляційної та касаційної інстанцій не врегулювали це питанн, а діяли всупереч законодавству й залишили незаконне рішення в силі. Тобто, на час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій нарахована заборгованість зарплати з вини дистанції колії не була виплачена в добровільному порядку. Таким чином, із наведених порушень норм матеріального права настають підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Розглядаючи справу трудового спору, суд рішенням від 24.06.2004 року неправомірно прийшов помилкового висновку про відмову в стягненні компенсації за невикористану відпустку щодо періоду обчислення стажу роботи, що дає право на відпустку. Зазначена вимога в порушення норм матеріального та процесуального права без належної оцінки доказів незаконно залишена без змін апеляційною та касаційною інстанціями. Суди при розгляді позовних вимог трудового спору після незаконного звільнення з 08.04.2004 року безпідставно, помилково або умисно ухилялись від законного вирішення спору по суті, на підставі закону щодо задоволення вимог. Неправомірними діями посадовців дистанції колії, які вчинили злочин, грубо порушуючи норми трудового законодавства, позивачу завдано моральної і матеріальної шкоди. Неодноразові звернення щодо проведення розрахунку по зарплаті дистанцією колії не задовольняються. Такими неправомірними діями позивач вважає, що йому підірвано стан здоров'я, принижено честь і гідність, безпідставно позбавлено законного права на гідну і комфортну роботу за професією в галузі залізничного транспорту, що вимагає від нього великих зусиль по організації свого життя. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про поновлення позивача на попередній посаді заступника начальника Вінницької дистанції колії з кадрів та соцпитань з 09.04.2004 року у зв'язку з відсутністю на цей час діючого наказу по особовому складу за ф.П-8 про звільнення з роботи; зобов'язання Вінницької дистанції колії видати позивачу на руки копію наказу по особовому складу про звільнення з 08.04.2004 року для ознайомлення під розпис, згідно ст. 47 КЗпП України; стягнення з Вінницької дистанції колії середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 09.04.2004 року по день працевлаштування 09.11.2005 року в іншій організації - 37 804, 20 гривень; стягнення з Вінницької дистанції колії суми компенсації за невикористану відпустку - 450, 05 гривень; стягнення з Вінницької дистанції колії середнього заробітку за період затримки виплати зарплати при звільненні (період з 08.04.2004 року по 31.10.2004 року) в сумі 11 341, 26 гривень; стягнення з Вінницької дистанції колії середнього заробітку за час затримки виплати зарплати (компенсації невикористаної відпустки) в сумі 36 875, 75 гривень; стягнення з Вінницької дистанції колії моральної шкоди в сумі 4 000, 00 гривень. В судовому засіданні позивачпідтримав позовні вимоги, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві, і просив їх задовольнити. Представник відповідача та представник співвідповідача позовні вимоги не визнали і просили суд відмовити в їх задоволенні. Зазначили, що обставини, викладені позивачем в позовній заяві, неодноразово були предметом розгляду в суді та з даних вимог вже прийняті рішення судом, які набрали законної сили. Просили застосувати строк позовної давності. Представником ДТГО «Південно-Західна залізниця» суду надані письмові заперечення. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] працював у Вінницькій дистанції колії з 1975 року, з 25.09.2000 року - на посаді заступника начальника по кадрам та соцпитанням, з якої його було звільнено 11.11.2002 року за прогули 14 і 15 жовтня 2002 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 20.01.2003 року позивача [PERSON] було поновлено на роботі на посаді заступника начальника Вінницької дистанції колії з кадрів та соціальних питань та стягнуто з відповідача на його користь середньомісячну заробітну плата за час вимушеного прогулу, в частині стягнення моральної шкоди [PERSON] було відмовлено. (а.с. 7) Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 24.04.2003 року рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 20.01.2003 року було скасовано і справу передано на новий розгляд. (а.с. 79-80) Ухвалою Верховного Суду України від 04.07.2003 року в задоволенні касаційної скарги [PERSON] на ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 24.04.2003 року було відмовлено. (а.с. 81) Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 23.12.2003 року [PERSON] було відмовлено в задоволенні позовних вимог до ДТГО «Південно-Західна залізниця» в особі Вінницької дистанції колії № 8, начальника Вінницької дистанції колії № 8 Подоляна М. В. про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодуванні моральної шкоди. (а.с. 82)Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 16.03.2004 року рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 23.12.2003 року було залишено без змін. (а.с. 84) Як вбачається з ухвал Верховного Суду України від 23.09.2004 року та від 16.11.2004 року в задоволенні касаційної скарги [PERSON] на рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 23.12.2003 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 16.03.2004 року було відмовлено. (а.с. 85-86) Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 24.06.2004 року позов [PERSON] було задоволено частково: скасовано накази № 10-ос від 07.04.2004 року, № 185 від 08.04.2004 року, № 70-ос - по особовому складу про звільнення [PERSON] 08.04.2004 року за прогули 14 і 15 жовтня 2002 року. В задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, стягнення компенсації за невикористану відпустку - відмовлено. Стягнуто на користь [PERSON] 46, 67 гривень та 20, 38 гривень заробітної плати у вигляді премії, 18, 00 гривень добових по відрядженню за 11.03.2004 року. (а.с. 87-88) Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 27.09.2004 року рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 24.06.2004 року та ухвалуЛенінського районного суду м. Вінниці від 15.07.2004 року було залишено без змін. (а.с. 89-90)Ухвалою Верховного Суду України від 27.12.2006 року в задоволенні касаційної скарги [PERSON] на рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 24.06.2004 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 27.09.2004 року було відмовлено. Дані судові рішення були залишені без змін. (а.с. 91) Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 19.05.2005 року позов [PERSON] було задоволено частково: зобов'язано Вінницьку дистанцію колії ДТГО «Південно-Західна залізниця» підтвердити виданим відповідним наказом трудовий стаж [PERSON] на посаді заступника начальника дистанції по кадрам та соціальним питанням з 20.11.2002 року по 08.04.2004 року, зазначивши причину звільнення за прогул без поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП України) на підставі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 24.06.2004 року; зобов'язано Вінницьку дистанцію колії ДТГО «Південно-Західна залізниця»внести в дублікат трудової книжки відомості про роботу на російській мові та на вимогу [PERSON] видати йому новий дублікат трудової книжки без записів, які визнані недійсними. Ухвалою Ленінського районного суду м. Вінниці від 02.06.2005 року [PERSON] роз'яснено, що підтверджуючи трудовий стаж за період з 20.11.2002 року по 08.04.2004 року, зазначивши причину звільнення суд враховує рішення Ленінського райсуду м. Вінниці від 24.06.2004 року, яким [PERSON] відмовлено в поновленні на роботі, скасовано наказ № 70 від 08.04.2004 року, яким [PERSON] звільнений за прогул і визнано дійсним наказ № 276 від 19.11.2002 року, яким [PERSON] вперше був звільнений за прогул. Поскільки після скасування наказу № 70 від 08.04.2004 року звільнення [PERSON] не оформлено наказом, суд зобов'язав Дистанцію колії видати новий наказ про звільнення і вказати причину звільнення відповідно до рішення суду від 24.06.2004 року.(а.с. 13-15)Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 30.08.2005 року рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 19.05.2005 року та ухвали Ленінського районного суду м. Вінниці від 19.05.2005 року, від 02.06.2005 року, від 02.06.2005 року було залишено без змін. (а.с. 16-17) Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 03.07.2009 року, яке набрало законної сили 13.07.2009 року, [PERSON] було відмовлено в задоволенні позовних вимог до ДТГО «Південно-Західна залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати зарплати та стягнення моральної шкоди. (а.с. 142-143) Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 04.08.2009 року в задоволенні позову [PERSON] до ДТГО «Південно-Західна залізниця», Вінницької дистанції колії ДТГО «Південно-Західна залізниця» про визнання недійсним звільнення та поновлення на посаді, зобов'язання привести наказ та дублікат трудової книжки у відповідність до закону, стягнення заробітної плати та середнього заробітку, відшкодування моральної шкоди відмовлено. (а.с. 116-117) Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 14.09.2009 року рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 04.08.2009 року було залишено без змін. (а.с. 118-120) Додатковим рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 15.07.2010 року в задоволенні позову [PERSON] до ДТГО «Південно-Західна залізниця», Вінницької дистанції колії ДТГО «Південно-Західна залізниця» про визнання укладеним безстрокового трудового договору відмовлено. (а.с. 121-122) Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 11.11.2010 року додаткове рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 15.07.2010 року було залишено без змін. (а.с. 123) Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 14.12.2011 року в задоволенні позову [PERSON] до ДТГО «Південно-Західна залізниця», Вінницька дистанція колії про визнання наказу про звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, зобов'язання видати оригінал трудової книжки з належними записами відмовлено. (а.с. 92-96) Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 12.01.2012 року рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 14.12.2011 року було залишено без змін. (а.с. 97-99) Обставини, встановлені вище зазначеними судовими рішеннями, які набрали законної сили, не потребують доказування, враховуючи положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Так, вище зазначеними судовими рішеннями встановлено і підстави звільнення [PERSON] з займаної посади, і їх відповідність законові. Судом прийнято до уваги наявність чинного рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 23.12.2003 року, яким [PERSON], зокрема, було відмовлено в поновленні на роботі, законність якого була підтверджена ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 16.03.2004 року та ухвалами Верховного Суду України від 23.09.2004 року та від 16.11.2004 року, а також наявність чинного рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 24.06.2004 року, законність якого була підтверджена ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 27.09.2004 року та ухвалою Верховного Суду України від 27.12.2006 року. Зокрема, ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 14.09.2009 року, рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 14.12.2011 року, яке набрало законної сили згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області від 12.01.2012 року,встановлено, що звільнення [PERSON] з займаної посади є законним. На виконання рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 19.05.2005 року наказом № 546 від 31.10.2005 року позивачу підтверджено його трудовий стаж після його поновлення на роботі до повторного звільнення. Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 14.12.2011 року, яке набрало законної сили згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області від 12.01.2012 року, було встановлено, що [PERSON] не звертався до виконавчої служби про виконання рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 19.05.2005 року, чого не заперечував сам в судовому засіданні, а навпаки відповідач, виконавши добровільно рішення суду, повідомив його про це своїм листом і просив з'явитися в Дистанцію та отримати наказ і новий дублікат трудової книжки, однак [PERSON] до відповідача не з'явився. Також, вище зазначеним судовим рішенням та рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 24.06.2004 року, яке набрало законної сили27.09.2004 року згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області, встановлено, що оригінал трудової книжки позивача знаходиться у нього. Окрім того, рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 19.05.2005 року,яке набрало законної сили 30.08.2005 року згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області, зобов'язано Вінницьку дистанцію колії ДТГО «Південно-Західна залізниця» на вимогу [PERSON] видати йому новий дублікат трудової книжки без записів, які визнані недійсними. Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Посилання позивача в усних та письмових поясненнях наданих суду на необґрунтованість і незаконність попередніх судових рішень щодо трудового спору між позивачем і відповідачем є безпідставним і фактично оскарженням цих рішень. Дані судові рішення набрали законної сили і у відповідності до Конституції України та ст. 14 ЦПК України є обов'язковими для усіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на території України. Щодо тверджень позивача про те, що з ним не було розірвано безстроковий трудовий договір, то додатковим рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 15.07.2010 року, яке набрало законної сили згідноухвали апеляційного суду Вінницької області від 11.11.2010 року, [PERSON] було відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині визнання укладеним безстрокового трудового договору. (а.с. 121-123) Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Судом враховано, що у справах про оплату праці діє тримісячний строк звернення до суду, який обчислюється з дня коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права у відповідності до ст. 233 КЗпП України. На що також, звернув увагу Верховний Суд України в п. 25 Постанови Пленуму № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судом законодавства про оплату праці». За ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. З огляду на наведене суд дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України № 4-рп/2012від22.02.2012 року. Судом, також, прийнято до уваги й правову позицію Верховного Суду України, викладену в Постанові від 29.01.2014 року у справі № 6-144ц13, відповідно до якоїпісля ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Однак, судом встановлено проведення повного розрахунку із позивачем. Твердження позивача про не проведення з ним розрахунку при звільненні, також спростовуються доказами наявними в матеріалах справи, зокрема рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 03.07.2009 року, яке набрало законної сили 13.07.2009 року, яким [PERSON] було відмовлено в задоволенні позовних вимог до ДТГО «Південно-Західна залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати зарплати та стягнення моральної шкоди. (а.с. 142-143) Так, даним рішенням встановлено, що 09.04.2004 року із позивачем був проведений повний розрахунок по зарплаті та виплачено компенсацію за невикористану відпустку, за винятком премії за березень - квітень 2004 року в сумі 67, 05 гривень та 18, 00 гривень добових за відрядження, які були стягнуті на користь [PERSON] на підставі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 24.06.2004 року. Дане рішення виконано в листопаді 2004 року. Також, даним судовим рішенням було встановлено, що відповідач намагався виплатити позивачу премії березень - квітень 2004 року в добровільному порядку, на що останній не погоджувався, що підтверджується актами від 03.06.2004 року, 10.06.2004 року, 11.06.2004 року. Судом встановлено, що 26.10.2004 року через ДВС [PERSON] було перераховано борг в сумі 85, 05 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 610 від 26.10.2004 року. (а.с. 19) Щодо стягнення суми компенсації за невикористану відпустку в сумі 450, 05 гривень на користь позивача, то дана вимога не підлягає задоволенню, оскільки рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 24.06.2004 року, яке набрало законної сили 27.09.2004 року згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області, було відмовлено в задоволення позовних вимог в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку в зв'язку з їх недоведеністю. Зокрема, дані обставини були також встановлені й рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 04.08.2009 року, яке набрало законної сили 14.09.2009 рокузгідно ухвали апеляційного суду Вінницької області. Зокрема, Верховний Суд України в Постанові Пленуму № 9 від 06.11.1992 року (із змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» звернув увагу на те, що передбачений ст.233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Враховуючи вище викладене суд прийшов до висновку про сплив строку звернення [PERSON] до суду із заявою про вирішення трудового спору: позивачем пропущено місячний строк звернення до суду із заявою про поновлення на роботі та тримісячний строк звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку,визначений ст. 233 КЗпП України сплинув. Щодо позовної вимоги про відшкодування позивачу моральної шкоди в розмірі4 000, 00 гривень, то така вимога не підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що спричинення моральної шкоди сталося внаслідок неправомірних дій посадовців дистанції колії, які вчинили злочин, грубо порушуючи норми трудового законодавства. Такими неправомірними діями позивач вважає, що йому підірвано стан здоров'я, принижено честь і гідність, безпідставно позбавлено законного права на гідну і комфортну роботу за професією, що вимагає від нього великих зусиль по організації свого життя. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, на що звернув увагу Верховний Суд України в п. 5 постанови Пленуму від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідальність за завдану моральну шкоду відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України відшкодовується особою, яка її завдала. Судом не встановлено наявність спричинення Вінницькою дистанцією колії моральної шкоди позивачу, в тому числі відсутній причинний зв'язок між шкодою і протиправним діянням заподіювача, позивачем не зазначено з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно, враховуючи вище викладене, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди, яка в свою чергу є необґрунтована. Зокрема, судом, враховуючи обґрунтування позивача щодо спричинення йому моральної шкоди, прийнято до уваги, що спір про відшкодування звільненому працівнику моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні, є трудовим спором. У Цивільному кодексі України гарантується право особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу і встановлюється відшкодування моральної (немайнової) шкоди як один із способів захисту цивільних прав та інтересів (частина перша, пункт 9 частини другої статті 16). Суд вважає, що визначені Цивільним кодексом України і КЗпП України підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному зв'язку з положеннями ст. 233 Кодексу, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права. Звільнений працівник, якому з вини власника або уповноваженого ним органу несвоєчасно виплатили належні при звільненні суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. Виходячи з наведеного суд дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої йому несвоєчасною виплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли такий працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України № 4-рп/2012від22.02.2012 року. Отже, враховуючи вишевикладене, суд також прийшов до висновку, що строк звернення до суду із вимогою про стягнення моральної шкоди сплив. Окрім того, численними судовими рішеннями, які набрали законної сили, з приводу трудових вдносин позивача з Вінницькою дистанцією колії ДТГО «Піденно-Західназалізниця», було неодноразово відмовлено в стягненні на користь [PERSON] й моральної шкоди, яка обгрунтовувалась і виплавала саме з цих же трудових відносин. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Твердження позивача про те, що ним не пропущено строк позовної давності звернення до суду з даним позовом через неодноразові звернення до суду за захистом його порушених прав, суд вважає безпідставними, оскільки такі обставини не є підставою для поновлення пропущеного строку звернення до суду. Суд вважає, що позивачу було відомо про можливе порушення його прав ще на час його звільнення. Зокрема, пропуск строку звернення до суду було встановлено й рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 04.08.2009 року, яке набрало законної сили 14.09.2009 року згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області (позов [PERSON] про визнання недійсним звільненння та поновення на посаді, зобов'язання привести наказ та дублікат трудової книжки у відповідність до закону, стягнення заробітної плати та середнього заробітку, відшкодування моральної шкоди). З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово звертався до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет, зазначаючи при цьому різні підстави. Згідно ч. 3 та ч. 4 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи принцип диспозитивності, суд прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню. Враховуючи вище викладене, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про поновлення позивача на попередній посаді заступника начальника Вінницької дистанції колії з кадрів та соцпитань з 09.04.2004 року; зобов'язання Вінницької дистанції колії видати позивачу на руки копію наказу по особовому складу про звільнення з 08.04.2004 року для ознайомлення під розпис, згідно ст. 47 КЗпП України; стягнення з Вінницької дистанції колії суми компенсації за невикористану відпустку в сумі 450, 05 гривень; стягнення з Вінницької дистанції колії середнього заробітку за період затримки виплати зарплати при звільненні (період з 08.04.2004 року по 31.10.2004 року) в сумі 11 341, 26 гривень; стягнення з Вінницької дистанції колії середнього заробітку за час затримки виплати зарплати (компенсації невикористаної відпустки) в сумі 36 875, 75 гривень; стягнення з Вінницької дистанції колії моральної шкоди в сумі 4 000, 00 гривень, оскільки такі вимоги є необґрунтованими і недоведеними належними доказами в розумінні ст.ст. 57-58 ЦПК України. Також, судом встановлено пропуск строку звернення позивача до суду із заявою про вирішення даного трудового спору. Поважних причин пропуску позивачем строків, визначених законом, судом не встановлено.Вимога [PERSON] про стягненняз Вінницької дистанції колії на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 09.04.2004 року по день працевлаштування 09.11.2005 року в іншій організації 37 804, 20 гривень, у відповідності до ст. 235 КЗпП України, не підлягає задоволенню враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог в частині поновлення позивача на роботі. Окрім того, вимоги до Вінницької дистанції колії не підлягають до задоволення, оскільки дана особа є неналежним відповідачем у даній справі. Згідно ч. 2 ст. 30 ЦПК Українипозивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Судом встановлено, що Вінницька дистанція колії, до якої, зокрема, позивачем пред'явлено даний позов, не є юридичною особою, а є відокремленим підрозділом ДТГО «Південно-Західна залізниця», що підтверджується довідкою з ЄДРПОУ та положенням про даний підрозділ. (а.с. 132, 134-136) Згідно ч. 3 ст. 95 ЦК України філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Відповідно до ч. 1 ст. 28 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов'язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи. В зв'язку з вище зазначеними обставинами судом було роз'яснено позивачу його виключне право, у відповідності до ст. 33 ЦПК України, клопотати перед судом про заміну первісного відповідача належним відповідачем або ж залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача. При цьому судом було звернуто увагу позивача на пред'явлення ним вимог про видачу наказу по особовому складу про звільнення з 08.04.2004 року; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; стягнення компенсації за невикористану відпустку; стягнення середнього заробітку за період затримки виплати зарплати при звільненні; стягнення середнього заробітку за час затримки виплати зарплати (компенсації невикористаної відпустки); стягнення моральної шкоди,саме до Вінницької дистанції колії, а не до юридичної особи - ДТГО «Південно-Західна залізниця». Однак, позивач таким своїм процесуальним правом не скористався. Позовні вимоги позивач залишив без змін. Тому, судом враховано, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 2 ст. 11 ЦПК України, ч. 1 ст. 20 ЦК України). Суд в силу принципу диспозитивності не може вийти за межі позовних вимог. Предмет судового розгляду формується позовною заявою, в якій вказується вимога позивача. Суд не може з власної ініціативи виходити за межі позову, оскільки норми матеріального права не повинні суперечити нормам процесуального права, якими суд керується при вирішенні спору (ст. 2 ЦПК України). Отже, пред'явлення позову до неналежного відповідача, також, є підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed