Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] до суду з позовом до [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Позов мотивований тим, що 17.06.2013 року помер батько позивача - [PERSON], який до дня своєї смерті проживав за адресою [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-АМ № 371328 повторно виданого Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницької області 29.06.2017 року. Родинні зв'язки між позивачем та померлим підтверджуються свідоцтвом про народження серія І-УР № 671066. Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок площею 77,9 кв.м., який розташований за адресою м. Вінниця, вул. Паліїв Яр № 19, який належав [PERSON]. З метою отримати свідоцтво про право на спадщину на майно померлого, позивач звернувся із заявою до Другої Вінницької державної нотаріальної контори, однак йому було відмовлено та надано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11.06.2018 року за № 861/02-31. Звернутись до нотаріальної контори позивач у встановлений законом строк шість місяців від дня смерті спадкодавця не зміг в зв'язку з тим, що у даний період він хворів, що підтверджується, довідкою від 19.05.2017 року виданою Літинською центральною районною лікарнею та є інвалідом другої групи, тому на думку позивача встановлений ст. 1270 ЦК України; строк на прийняття спадщини пропущений з поважних причин, а саме: хвороба, внаслідок якої він не міг подати заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті свого батька. Викладене вище стало підставою для звернення позивача до суду із вимогами про визначення йому додаткового строку для подання заяви до Третьої Вінницької державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за заповітом. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись при цьому на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Додатково суду пояснила, що надані позивачем документи про те, що він перебував на обліку з 2012 року у невропатолога та є інвалідом другої групи не є підтвердженням того, що він не міг звернутись із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса. Позивачем не надано доказів того, що він перебував у стані коли не усвідомлював своїх дій та не міг керувати ними. Суд, заслухавши сторін у справі, дослідивши докази, письмові пояснення, викладені в позовній заяві, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи викладене вище, дійшов висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 17.06.2013 року помер батько позивача - [PERSON], який до дня своєї смерті проживав за адресою [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-АМ № 371328 повторно виданого Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницької області 29.06.2017 року (а.с. 9-14). Родинні зв'язки між позивачем та померлим підтверджуються свідоцтвом про народження серія І-УР № 671066 (а.с. 7). Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок площею 77,9 кв.м., який розташований за адресою м. Вінниця, вул. Паліїв Яр № 19, який належав [PERSON]. З метою отримання свідоцтва про право на спадщину на майно померлого, позивач звернувся із заявою до Другої Вінницької державної нотаріальної контори, однак йому було відмовлено та надано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11.06.2018 року за № 861/02-31 (а.с. 15-16). Відповідно до довідки виданої Літинською центральною районною лікарнею від 19.05.2017 року, [PERSON], з 2012 року знаходився на обліку у невропатолога та є інвалідом другої групи (а.с. 18-19). Нормами ст.ст. 1217, 1218, 1223 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 -1265 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно із ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст.ст. 1268, 1296 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно із ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім'я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Спадкоємці, які пропустили строк для прийняття спадщини, можуть бути за згодою всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину, включені до свідоцтва про право на спадщину як такі, що прийняли спадщину. Така згода спадкоємців повинна бути викладена у письмовій формі і подана нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування до видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України, спадкоємцю, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 ч. 3 ст.83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами у справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовною заявою, до суду сторонами по справі подані не були, клопотання про витребування доказів у справі в звязку з неможливістю їх самостійного надання суду та заяви про забезпечення доказів сторонами не подавались. Суд вважає, що кожна із сторін у вказаній справі була належним чином поінформована про право надати суду докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони у справі не були позбавлені можливості повідомити суд й інші обставини, що мають значення для справи. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тому, у даному випадку у суду відсутні правові підстави для для збирання доказів за власною ініціативою. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із п.п. 2, 4, 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобовязані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обовязки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За змістом ч. 3 ст. 1272 ЦК України поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила цієї норми про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними. В судовому засіданні позивач визнав, що був обізнаний про смерть [PERSON] і на час відкриття спадщини не проживав разом із спадкодавцем, а тому дані обставини не підлягають доказуванню у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, враховуючи відсутність у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 77-78 ЦПК України, які б вказували на поважні причини пропуску строку для прийняття спадщини, позивачем суду не надано та судом їх не встановлено. Так, суд критично ставиться до твердження позивача про те, що у встановлений законом строк шість місяців від дня смерті спадкодавця, а саме з 17.06.2013 року він не мав змоги подати заяву про прийняття спадщини в зв'язку з тим, що у даний період він хворів, оскільки довідкою від 19.05.2017 року, виданою Літинською центральною районною лікарнею, підтверджується лише обставина про те, що [PERSON] з 2012 року знаходиться на обліку у невропатолога та є інвалідом другої групи (а.с. 35). Випискою з історії хвороби №12005 підтверджуються обставини про те, що позивач був госпіталізований та перебував на лікуванні у Вінницькій обласній психоневрологічній лікарні ім. акад. [PERSON] у період з 13.11.2016 року по 29.11.2016 року. При цьому у виписці зазначено, що стан [PERSON] погіршився лише близько місяця до дати госпіталізації. При цьому позивач за останні 12 місяців до цього на лікарняному листку не перебував (а.с. 38). Таким чином, зазначеними доказами не підтверджуються обставини наявності перешкод у позивача для звернення із заявою про прийняття спадщини, які б мали обєктивний та непереборний для позивача характер та не залежали б від його волі не лише протягом шести місяців після відкриття спадщини, але й протягом більш тривалого часу, а саме по час госпіталізації позивача до Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. акад. [PERSON] на стаціонарне лікування. Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сімєю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. На що також звернув увагу Верховний Суд України в Постанові Пленуму № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» та Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ в своєму листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Таким чином, суд дійшов висновку, що обставини, зазначені позивачем як поважні причини пропуску строку для прийняття спадщини, не є поважними, оскільки не повязані з обєктивними та непереборними обставинами. Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про відмову в задоволені позову в повному обсязі. Підстави для розподілу судових витрат відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed