Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-12 00:00:00

В червні 2018 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, в якому просив ухвалити рішення, яким визнати виконавчий напис від 26 січня 2017 року №321 вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною щодо звернення стягнення на автомобіль марки CHEVROLET LACETTI, 2008 р.в., кузов № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що належить на праві приватної власності [PERSON] на суму 667799,87 грн. таким, що не підлягає виконанню. Позивач надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі (а.с.144). Представник відповідача Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» за довіреністю Чумак С.А. надав суду заяву про розгляд справи без участі представника банку, просив відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с.77), надав суду відзив на позов (а.с.78-79). Відповідач приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бондар І.М. надала суду заяву про розгляд справи без її участі (а.с.38), надала суду відзив на позов (а.с.90-92). Представник третьої особи Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області у судове засідання не з`явився. Вислухавши адвоката позивача, ознайомившись з відзивами на позовну заяву, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Аналогічна норма закріплена і у п.3.1, 3.3 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. При цьому, перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Так, відповідно до п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 р. №1172, для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Встановлено, що 28 січня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитно-заставний договір №DNDZAK206520056 (а.с.14-19), за умовами якого [PERSON] отримав кредитні кошти у розмірі 18544,71 доларів США, з яких 17998,02 доларів США на придбання автомобіля, з кінцевим терміном погашення до 27 січня 2015 року з щомісячним погашенням в строк до 28 числа кожного місяця частини кредиту, винагороди, відсотків згідно графіку, що є додатком до кредитного договору від 28 січня 2008 року №DNDZAK206520056 (а.с.19). Додатковою угодою №1 від 25 квітня 2012 року до кредитного договору від 28 січня 2008 року №DNDZAK206520056 (а.с.20), загальний розмір кредиту було збільшено до 24931,45 доларів США, з яких 17998,02 доларів США з цільовим призначенням на придбання автомобіля, з кінцевим строком погашення кредиту до 30 березня 2018 року та з щомісячним погашенням в строк до 28 числа кожного місяця частини кредиту, винагороди, відсотків згідно графіку, що є додатком до додаткової угоди №1 від 25 квітня 2012 року до кредитного договору від 28 січня 2008 року №DNDZAK206520056. Внаслідок скрутного матеріального становища та через складну ситуацію в країні у зв`язку з дорожчанням національної валюти у [PERSON] виникла заборгованість за кредитним договором. 17 січня 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з [PERSON] заборгованості за вищевказаним кредитним договором в сумі 13171,05 доларів США, що за курсом НБУ склало 357725,72 грн. (а.с.8-9), яка була прийнята судом до провадження і 22 лютого 2018 року відкрито провадження (а.с.10). Не зважаючи на факт відкриття провадження за позовом про стягнення заборгованості, АТ КБ «ПриватБанк» направив до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. 26 січня 2017 року №321 (а.с.13). Так згідно вищевказаного виконавчого напису, запропоновано стягнути: рухоме майно - автомобіль марки CHEVROLET LACETTI, 2008 р.в., кузов № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що на праві власності належить [PERSON] та передано в заставу АТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник Закритого акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк») на забезпечення виконання останнім зобов`язань за кредитним договором №DNDZAK206520056 від 28 січня 2008 року; за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета застави, запропоновано задовольнити вимоги АТ КБ «Приватбанк» у розмірі заборгованості, що виникла внаслідок невиконання боржником умов кредитного договору №DNDZAK206520056 від 28 січня 2008 року, а саме: заборгованість за кредитом у розмірі 13138,15 доларів США, заборгованість за відсотками у розмірі 2151,23 доларів США, комісія банку у розмірі 398,84 доларів США, пеня у розмірі 8934,81 доларів США, штрафу у розмірі 1231,15 доларів США, а всього 25854,18 доларів США, що в еквіваленті станом на дату вчинення виконавчого напису складало 667799,87 грн. та плати за вчинення виконавчого напису 3000 грн., що разом становить суму 670799,87 грн. За вищевказаним виконавчим написом, постановою про відкриття виконавчого провадження ВП №56215760 від 19 квітня 2018 року державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, було відкрито виконавче провадження (а.с.11) та постановою про арешт майна боржника від 19 квітня 2018 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника [PERSON] (а.с.12). Дізнавшись про виконавче провадження та накладений арешт на майна, [PERSON] звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав. Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року №6-887цс17, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 320/8269/15-ц (провадження № 14-83цс18), постановах Верховного Суду, зокрема від 14 березня 2019 року у справі № 201/13708/16-ц (провадження № 61-25811св18), від 31 січня 2018 року у справі № 285/2975/16 (провадження № 61-31641св 18), які відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинні враховуватись при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Окрім того суд прийшов до висновку, що чинним законодавством України врегульовано способи і порядок звернення стягнення на предмет застави.\~При позасудовому способі звернення стягнення на предмет застави необхідно враховувати вимоги спеціального закону, яким є Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Можливість звернення стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса передбачено також Законами України «Про нотаріат», «Про заставу», «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». При цьому ч. 1,3 ст. 24 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», встановлено порядок звернення стягнення на предмет застави. Зокрема, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому\~законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави. Така вимога узгоджується із ч. 1\~ст. 27 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», згідно з якою обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Вказані вимоги є імперативними і не залежать від розсуду стягувача. Ухилення від надсилання боржнику такого повідомлення, реєстрації в Реєстрі відомостей, а також недотримання 30-денного строку з моменту реєстрації є порушеннями, зважаючи на які нотаріус не може вчинити виконавчий напис про звернення стягнення на предмет застави. Підпунктом 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку №296/5 передбачено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у\~Переліку №1172, а якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус має право витребувати їх у стягувача, а якщо для вчинення виконавчого напису, крім документа, що встановлює заборгованість, необхідно подати й інші документи, зазначені в цьому Переліку, то вони до виконавчого напису не приєднуються, а залишаються у матеріалах нотаріальної справи (підпункт 2.2 пункту 2 та підпункт 3.6 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку №296/5). Відсутність у\~Законі України «Про нотаріат»\~та у\~Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України, вимоги до нотаріуса провести перевірку дій стягувача щодо дотримання норм спеціального\~закону щодо реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження та спливу 30-денного строку з моменту реєстрації не свідчить про можливість нотаріуса не виконати ці вимоги, оскільки в разі розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовими актами перевага надається спеціальному. Коли нотаріус встановлює на стадії відкриття нотаріального провадження, що заява стягувача не містить такої інформації або стягувач не надав необхідних документів, що підтверджують зазначені обставини, це перешкоджає йому вчиняти виконавчий напис. Тобто неподання стягувачем на вимогу нотаріуса на стадії підготовки до вчинення нотаріального провадження доказів реєстрації у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», а не вчинення нотаріусом дій щодо вжиття заходів про витребування від обтяжувача згаданої інформації та документів на її підтвердження і, як наслідок, вчинення виконавчого напису без таких документів вказує на незаконність нотаріальної дії як виконаної без усіх необхідних даних. Аналогічні висновки суду містяться в постанові Вищого господарського суду України від 20 грудня 2016 року у справі № 923/299/16, у якій визначено, що обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження; ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2017 року у справі № 755/13563/16-ц, де містяться аналогічні висновки про необхідність надання документів, які б свідчили про виконання обтяжувачем вимог частини третьої\~статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»\~у якій визначено, що обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження. З метою забезпечення єдності правозастосовної практики у вказаній категорії справ Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу №\~320/8269/15-ц (провадження № 14-83цс18), зробила висновок у постанові від 16\~травня 2018 року, згідно якого обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури зареєструвати в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомості про звернення стягнення на предмет застави. У зв`язку з викладеним Велика Палата Верховного Суду вважає той факт, що\~стягувач не дотримався положень ч. 3 ст.\~24 та ч. 1 ст. 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» і не здійснив реєстрації у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження до того, як нотаріус вчинить виконавчий напис, є достатньою правовою підставою для визнання його таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачами не представлено суду жодних доказів на спростування вказаних доводів позивача щодо неправильності розрахунку заборгованості, на підставі якого вчинено виконавчий напис нотаріуса та не дотримання вимог спеціального закону «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ немає для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD ) та [PERSON] ( [PERSON] ) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Зважаючи на викладене, враховуючи встановлені судом обставини, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги про визнання виконавчого напису №321 вчинений 26 січня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, таким, що не підлягає виконанню є обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення з підстав та мотивів викладених вище. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача повинно бути стягнено сплачений судовий збір в сумі 704,80 грн., тобто з кожного по 352,40 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved