Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

В травні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Держава Україна в особі Верховного Суду про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконною постановою у справі №686/16839/19, в якому просить стягнути з держави Україна на його користь десять мільярдів гривень моральної шкоди, завданої незаконною постановою Верховного Суду у справі №686/16839/19. В обгрунтування позову позивач вказав, що 16.11.2020 року Верховний Суд в складі третьої судової палати Касаційного цивільного суду виніс постанову в справі №686/16839/19, якою залишив його касаційну скаргу без задоволення. Даним рішенням йому завдано непоправної моральної шкоди, яка має бути відшкодована в силу чинного законодавства держави Україна. Фактично рішення суду є набором слів, не пов`язаних між собою за формально-логічним критерієм, адже не можна одночасно стверджувати про наявність порушення і відсутність шкоди, ним спричиненої, що являється абсурдом, оскільки формальна форма рішення перемогла як здоровий глузд, так і Закони логіки. Верховний суд свавільно та поверхнево визнав його доводи необгрунтованими, деформував його правову позицію та в цілому підмінив його доводи на своє викривлене бачення, і став на сторону відповідача, аби у підсумковому результаті виправдати відмову у підтримці його правової позиції навіть не піддавши її детальному правовому аналізі. Наслідком незаконної Постанови Верховного суду є порушені його наступні права: конституційне право споживача на доброякісну послугу від органів державної влади держави Україна в частині правомірності та добросовісності; право правомірного очікування на справедливий суд та відшкодування витрат, які були понесені ним на відновлення порушених його прав, яке держава Україна зобов`язана забезпечити і яке є реальним, а не уявним чи примарним/ законний інтерес, який отримує законний захист є правом очікування, а покладені обов`язки на судову владу держави Україна виносити законні та обгрунтовані рішення; право на справедливий суд, яке фактично було принесено в жертву доцільності; право на судовий захист та неможливість відмови у здійсненні правосуддя. Моральна шкода, завдана йому є наслідком порушення його прав та проявилась у моральних стражданнях, які він переніс під час читання явно незаконної Постанови та усвідомлення витонченого катування правосуддям його як споконвічного українця, приниженні його честі та гідності, що змусило його вчергове витрачати свій дорогоцінний час з його безцінного життя задля поновлення своїх прав. Заявлений розмір моральної шкоди в десять мільярдів гривень сформований за його внутрішнім переконанням внаслідок спричинених душевних страждань та порушених його прав, який неможливо арифметично розрахувати та буде достатнім покриттям його моральних страждань і справедливою сатисфакцією в розумінні ЄСПЛ. Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Рішення в справі №686/16839/19 є незаконним з огляду на наповнення тексту рішення непотрібним безсмисловим текстовим навантаженням, свідомими маніпуляціями суддями, перекручування фактичних обставин справи, замовчуванням істини та встановленого юридичного факту у вигляді скасування постанови слідчого Кондратюк М.А. виключно з підстав її незаконності. Незабезпечення гарантованих Конституцією України прав на відшкодування завданої йому шкоди за рахунок держави, фактичне невідновлення порушених прав, а також підтримання судами відмови від зобов`язання відповідача відшкодувати за рахунок держави завданої йому моральної шкоди тільки посилює його страждання та підвищує їх амплітуду, що фактично привело до його передчасного старіння, а подальше підвищення амплітуди страждань з часом призведе й до передчасної смерті, чого і добивається система українського правосуддя. Правові підстави і спосіб проведення цього судового розгляду, привели не тільки до спотворення права, а й до фактичного узаконення геноциду споконвічних українців. Підставою для касаційного оскарження було «неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права», оскільки як суд першої інстанції, так і апеляційний суд застосував норми права без врахування висновків щодо застосування норм права в подібних правовідносинах як ВСУ, так і ВП ВС і ВС касаційний цивільний суд, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду, справа мала бути прийнята до розгляду і передана на розгляд ВП ВС. Особливою зухвалістю і цинізмом є розгляд справи колегією з трьох суддів в попередньому слуханні у порядку письмового провадження, адже спостворення суті права та змісту касаційної скарги, привело не тільки до перевищення влади і службових повноважень, адже судді зухвало прийняли участь у винесенні явного та очевидного незаконного рішення, оскільки від правового висновку колегії з пяти суддів /справа № 686/20012/18/ може відступити тільки палата, обєднана палата чи ВП ВС. Тобто дана колегія з трьох суддів не мала права взагалі виносити будь-яке рішення, окрім як направити його на розгляд ВП ВС для досягнення правової визначеності, а не закріплювати геноцид корінного народу споконвічних українців і його як його яскравого представника. Конституція України, як зазначено в її ст.8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суд при розгляді справи має оцінювати зміст нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають грунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй (п.2 Постанови Пленуму ВСУ «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»). З урахуванням частини 2 статті 19 Конституції України існує принцип процесуального формалізму, який є основним у процесуальному праві, оскільки саме через нього знаходить свій вияв суворий імперативний метод публічного права, спрямований на забезпечення принципу рівності сторін шляхом встановлення чітких формально визначених, заздалегідь відомих правил поведінки. У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Чинне законодавство держави Україна грунтується на презумпції моральної шкоди внаслідок страждань, які повинна відчути «середня», «нормально реагуюча» на протиправну щодо неї поведінку людина. Відповідно до презумпції завдавача чи заподіювача шкоди (ч.2 ст.1166 ЦК України) не позивач доводить вину відповідача, а відповідач доводить відсутність своєї вини. Це означає, що особа ввжається винною у завданні шкоди, невиконанні зобов`язання або іншому правопорушенні, якщо правопорушником не буде доведено іншого (ст.614 та ч.2 ст.1166 ЦК України). З врахуванням наведеного, позивач просить позов задоволити. В судове засідання позивач не з`явився, в позовнй заяві вказав про розгляд справи без його участі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки вони є необґрунтованими, розгляд справи здійснювати без участі представника Верховного Суду. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08.04.2020 року в справі №686/16839/19 в задоволенні позову [PERSON] до Держави Україна в особі Головного управління національної поліції в Хмельницькій області, Державної казначейської служби України у Хмельницькій області про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, відмовлено. Постановою Хмельницького апеляційного суду від 09.06.2020 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08.04.2020 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 16.11.2020 року, касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08.04.2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 09.06.2020 року залишено без змін. Вищевказані обставини підтверджуються копіями матеріалів зі справи №686/16839/19, витребуваної за клопотанням позивача. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Згідно статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до вимог ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до вимог ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Частиною 5 ст.1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 цього Кодексу). За змістом приписів ст.ст. 1173, 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування чи посадових осіб цих органів, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю яких завдано шкоду, а на державу. Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно з частиною другою статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Згідно положень ч. 4 ст. 58 ЦПК України, держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник. З наведеного слідує, що відповідачем за позовом про відшкодування шкоди, завданої у процесі здійснення правосуддя може бути лише держава, яка бере участь у справі як сторона у цивільному процесі через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. Відповідно до положень Конституції України та Закону України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суд не наділений повноваженнями представляти державу у суді за позовами про відшкодування шкоди, завданої під час здійснення правосуддя. Позивачем не обгрунтовано залучення Верховного Суду в якості представника держави у даній справі. Згідно з ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. [PERSON] обґрунтував свої вимоги про відшкодування моральної шкоди тим, що ухвалення судом рішення призвело до його душевних страждань. Однак, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про те, що відносно [PERSON] були вчинені неправомірні дії, які знаходяться у прямому причинному зв`язку із завданням останньому моральної шкоди. Сам по собі факт ухвалення судом рішення не свідчить про незаконність дій відповідача та заподіяння [PERSON] моральної шкоди. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] до Держава Україна в особі Верховного Суду про відшкодування шкоди, завданої незаконною постановою у справі №686/16839/19, слід відмовити. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed