Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-20 00:00:00

В червні 2014 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Посилалась на те, що з 1970 року по даний час вона зареєстрована та проживає в однокімнатній квартирі [ADDRESS] загальною площею 28,60 кв.м, в тому числі житловою площею 14,00 кв.м, яку 08 лютого 1996 року приватизувала. Відповідач [PERSON] є її племінником, однак в її квартирі ніколи не проживав На його прохання вона 03 липня 2007 року зареєструвала його у себе в квартирі. В зв'язку з тим, що вона є одинокою, старою людиною, потребує сторонньої допомоги, відповідач за власною ініціативою запропонував їй свої послуги, що буде її доглядати, допомагати матеріально, купувати продукти, сплачувати за комунальні послуги, за ремонт та допомагати грошима і вона погодилась на оформлення договору довічного утримання і через те, що у неї на той час був поганий стан здоров'я. Відповідач 20 вересня 2012 року на своїй машині відвіз її до знайомого нотаріуса, де вона, довіряючи своєму племіннику, не читаючи текст угоди, так як була без окулярів, підписала зворотню сторону договору, який племінник взяв собі, тому вона не могла дізнатись, що саме підписала. Весь час вона вважала, що відповідач є для неї доглядачем, на її прохання допомогти відповідав лише обіцянками. Влітку 2013 року вона зустрілась з відповідачем і почала робити йому зауваження, що скасує їх домовленість, оскільки він їй не допомагає і під час бесіди він їй заявив, що він не бажає їй допомагати, бо вона вже подарувала йому своє житло, хоча вона такого наміру ніколи не мала. Через те, що у неї на руках не було ніяких документів вона звернулася до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] і лише 04 вересня 2013 року отримала довідку, що вона нібито 20 вересня 2012 року оформила договір купівлі-продажу її житла. Вона ніколи не мала наміру продати своє житло, ніколи не домовлялась з відповідачем про вартість квартири, не брала у нього ніяких грошей, не писала йому про це розписку, а також не домовлялась з ним про термін проживання в квартирі та про звільнення житла. Вважає, що відповідач навмисно ввів її в оману, а тому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 20 вересня 2012 року між нею та відповідачем [PERSON], зобов'язати приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] анулювати цей запис в книзі реєстрів за № 16695. В попередньому судовому засіданні представник позиваки [PERSON] позовні вимоги уточнила, просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 20 вересня 2012 року між нею та відповідачем [PERSON] з підстав, вказаних в позовній заяві, повністю підтвердивши викладені в ній обставини. Відповідач [PERSON] в попереднє судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги визнав повністю, не заперечує проти їх задоволення в попередньому судовому засіданні, просить справу розглянути у його відсутності. Третя особа приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] в попередньому судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Заслухавши пояснення представника позивачки, третьої особи, дослідивши письмові докази, суд вважає, що уточнені позовні вимоги обґрунтовані і підлягають до задоволення. Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України ухвалення в попередньому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст.174 ЦПК України. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що 20 вересня 2012 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON], який являється її племінником, був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в Реєстрі за реєстровим № 16695 (копія договору на а.с.6-7), за яким позивачка [PERSON] продала відповідачу [PERSON] належну їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого представництвом Фонду державного майна України в м. Чернівці 22 січня 1996 року, квартиру [ADDRESS]. Згідно ст. 230 ч.1 ЦК України, якщо одна із сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відносно цих вимог закону судом встановлено, що відповідач [PERSON] просив укласти позивачку [PERSON] договір довічного утримання, щоб після її смерті квартира перейшла у його власність, пообіцявши утримувати її та сплачувати комунальні платежі. Однак ввівши її в оману, замість договору довічного утримання уклав з нею договір купівлі-продажу квартири. Позивачка [PERSON] на момент укладення договору хворіла, довіряла своєму племіннику [PERSON] і тому не прочитала, що підписала договір купівлі-продажу квартири. Однак влітку 2013 року під час зустрічі, коли позивачка вимагала від відповідача [PERSON] виконання взятих ним на себе зобов'язань по її догляду та утриманню, він вказав, що є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, що визнав відповідач. Крім того, якщо б позивачка знала, що підписує договір купівлі-продажу і що право власності на квартиру перейде до відповідача в момент підписання договору, а не після її смерті, вона б ніколи не уклала такий договір, так як у неї не було наміру продавати своє єдине житло, коштів за продаж квартири від відповідача вона не отримувала. Таким чином, суд вважає, що відповідно до вимог ст.230 ч.1 ЦК України належить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 20 вересня 2012 року, укладений між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 16695, повністю задовольнивши позовні вимоги. На підставі викладеного, ст.ст.202-205, 207-210, 215, 230 ЦК України,

Outcome: approved