Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

В червні 2016 року банк ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом та просив зняти арешт з житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями у м. Прилуки, пров. Густинський, 2, та земельної ділянки площею 658 кв.м., кадастровий номер 7410700000:01:002:0057, накладений постановою Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області від 21.07.2010 року ВП № 20380892. Посилається, що 11.05.2007 р. між позивачем та [PERSON] укладений кредитний договір на підставі якого [PERSON] отримав споживчий кредит у розмірі 20000 доларів США та 2479,71 доларів США на сплату страхових внесків. На забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, між банком і [PERSON] укладений договір іпотеки, за яким [PERSON] передав банкові в іпотеку житловий будинок № 2 з господарськими будівлями по пров. Густинському, 2 в м. Прилуки та земельну ділянку площею 658 кв.м., кадастровий номер 7410700000:01:002:0057 за цією ж адресою. Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 24.03.2013 в рахунок стягнення заборгованості [PERSON] позивачеві у загальній сумі 37 502,62 долари США за кредитним договором № CNRОGA00000011 від 11травня 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок загальною площею 94.7 кв.м. з надвірними будівлями та земельну ділянку площею 658 кв.м. та надано право банку реалізувати іпотечне майно. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ комерційний банк „ПриватБанк у відшкодування судових витрат 4371 грн. 13 коп. В ході виконавчого провадження з примусового стягнення кредитної заборгованості, постановою відділу ДВС Прилуцького міськрайонного управління юстиції від 21 липня 2010 року накладено арешт на все майно боржника [PERSON] (а.с.39). ПАТ «КБ «ПриватБанк» посилається на те, що внаслідок накладеного арешту на предмет іпотеки, банк, будучи іпотекодержателем, не має можливості реалізувати предмет іпотеки та погасити наявну заборгованість [PERSON] по кредиту. Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 04 липня 2016 року з іпотечного майна - житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями по пров. Густинському, 2 в м. Прилуки та земельної ділянки площею 658 кв.м., кадастровий номер 7410700000:01:002:0057 за цією ж адресою, знятий арешт, накладений постановою відділу ДВС Прилуцького міськрайонного управління юстиції від 21.07.2010 ВП № 20380892, внесений до Єдиного реєстру заборон відчуження, реєстраційний номер обтяження 10059234. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05 серпня 2016 року залишено без задоволення заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення суду першої інстанції у цій справі. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та неповне з»ясування обставин, що мають значення для справи. Доводи скарги полягають у тому, що згідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», позивач не може примусово реалізовувати предмет іпотеки, підстави для зняття арешту з іпотечного майна відсутні і звернення банку до суду з цим позовом є передчасним. [PERSON] наголошує, що іпотечне майно належний йому житловий будинок, є його єдиним житлом, використовується ним для проживання, житлова площа будинку не перевищує 250 кв.м і у власності іншого житлового будинку він, [PERSON], не має. У судове засідання [PERSON] та представник відділу ДВС Прилуцького міськрайонного управління юстиції не зявилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином що документально підтверджується наявними у справі поштовими повідомленнями (а.с.84-87). Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу не визнав та пояснив суду, що згідно до ст.3 Закону України «Про іпотеку» банк, як іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Стверджував, що державна виконавча служба не має правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки на користь стягувачів, які не є іпотеко держателями. Наголошував, що існуючий арешт на майно боржника не дає банкові можливості вчинити продаж іпотечного майна та погасити існуючу кредитну заборгованість [PERSON] Пояснив, що зняття арешту необхідно для того, щоб у разі припинення мораторію на продаж іпотечного майна, банк безперешкодно мав можливість реалізувати предмет іпотеки. Заслухавши суддюдоповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Згідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, і кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційним судом встановлено таке. 11 травня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (нині ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] укладений кредитний договір № CN0GA00000011, за умовами якого банк надав [PERSON] кредит в розмірі 20000 доларів США на споживчі цілі та 2479,71 доларів США - на сплату страхових платежів строком до 11 травня 2017 року зі сплатою 11.04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно договору, у разі порушення зобовязань по погашенню кредиту, позичальник зобовязався сплачувати банківській установі відсотки за користування кредитом у розмірі 2,42% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості . В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором від 11 травня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (нині ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] укладений іпотечний договір, згідно якому [PERSON] передав, а банківська установа прийняла в іпотеку житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 94,7 кв.м, та земельну ділянку площею 658 кв.м за адресою м. Прилуки, пров. Густинський, 2. Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 березня 2010 року, яке набрало законної сили, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № CN0GA00000011 від 11 травня 2007 року в сумі 20144,7 доларів США. Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 24 квітня 2013 року скасовано рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 лютого 2013 року про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк» на загальну суму 37502, 62 доларів США за кредитним договором № CN0GA00000011 від 11 травня 2007 року звернуто стягнення на житловий будинок загальною площею 94,7 кв.м з надвірними будівлями та земельну ділянку площею 658 кв.м за адресою: м. Прилуки Чернігівської області, пров. Густинський, 2 з наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» права здійснювати усі дії, необхідні для продажу предмету іпотеки. Постановою відділу державної виконавчої служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції від 21 липня 2010 року накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] у межах суми стягнення 20144,70 доларів США та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику, лише в межах суми боргу. Апеляційним судом встановлено, що до Єдиного реєстру заборон відчуження на підставі постанови відділу державної виконавчої служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції від 21 липня 2010 року внесено запис про заборону на відчуження житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що по пров. Густинському, 2 в м. Прилуки та земельної ділянки площею 658 кв.м, кадастровий номер 7410700000:01:002:0057. Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з положень ст..ст. 3, 38 Закону України «Про іпотеку» і прийшов до висновку, що право на розпорядження предметом застави належить ПАТ КБ «ПриватБанк», а винесеною постановою відділу ДВС Прилуцького міськрайонного управління юстиції порушуються права позивача, як іпотекодержателя. Однак, з таким висновком оскаржуваного рішення не погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Частинами 1,3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. 7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з п. 1 ч. 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов»язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобовязання відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України). Отже, мораторій є відстроченням виконання зобовязання, а не звільненням від його виконання. Відтак, установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення нерухомого майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов»язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з п. 4 зазначеного Закону, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Відтак, вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобовязань, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положення цього Закону на період його чинності. Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого пунктом 3 цього Закону. Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, а мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 25 березня 2015 року у справі № 6-44цс15). Враховуючи, що рішення апеляційного суду Чернігівської області про звернення стягнення на предмет іпотеки у цій справі ухвалено 24 квітня 2013 року, то на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» це судове рішення не підлягає виконанню і виконавче провадження має бути зупинено. Окрім того, зважаючи, що житловий будинок, який є предметом іпотеки, є місцем постійного проживання та реєстрації [PERSON], його загальна площа становить 94,7 кв.м., відповідач не має на праві власності іншого нерухомого житлового майна, що підтверджено інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач належить до кола суб'єктів, на яких поширюється дія зазначеного вище закону, а відтак - вимоги позивача про звернення стягнення заборгованості в примусовому порядку на предмет іпотеки під час дії мораторію, встановленого законом, є передчасними. Також, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані арешти накладені під час виконання рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 березня 2010 року, яким стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 20144,7 доларів США. Враховуючи те, що виконавче провадження з виконання виконавчого листа про стягнення заборгованості з [PERSON] на суму 20144,7 доларів США не завершене, то накладенням вказаних арештів на спірне майно не порушені права позивача. Оскільки апеляційна скарга [PERSON] підлягає задоволенню, то на його користь з ПАТ «КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню понесені судові витрати по справі в розмірі 1515 грн. 80 коп. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved