Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

В червні 2014 року [PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до суду з вказаним вище позовом до відповідачів. У позові посилався на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 30.10.2013 року позивачка є власником житлового будинку по [ADDRESS]. Однак вона позбавлена можливості користуватись своєю власністю, оскільки колишні власники будинку [PERSON], [PERSON] та [PERSON] разом із членами своєї родини продовжують проживати у належному їй будинку та відмовляються його звільняти. Крім того, відповідач [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою. Відповідачі добровільно не звільняють належне [PERSON] будинковолодіння, чим порушують її право вільно володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Просив усунути перешкоди в користуванні [PERSON] нерухомим майном, шляхом виселення відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з будинковолодіння по [ADDRESS] без надання їм іншого житлового приміщення та виселення [PERSON] з вказаного будинковолодіння в житловий будинок [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - [PERSON] позов підтримав та підтвердив викладені у ньому обставини. Просив його задовольнити Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] позов не визнав, посилаючись на те, що відчуження спірного нерухомого майна відбулось з порушенням норм чинного законодавства. Крім того, житловий будинок [ADDRESS] є непридатним для проживання, а тому [PERSON] не може бути виселений з наданням йому для проживання іншого приміщення за вказаною адресою. Решта відповідачів в судове засідання не з'явились, хоча повідомлялись судом про час та місце розгляду справи. Про причини своєї неявки суд не повідомили. Розгляд справи відбувався й у відсутність представника органу опіки та піклування Чернівецької міської ради, який в судове засідання не з'явився, хоча неодноразово повідомлявся судом про місце та час слухання справи. Причини неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення, виходячи з наступних підстав. У відповідності до вимог ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 321 ЦК України визначено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Так, судом встановлено, що 30.10.2013 року між [PERSON], [PERSON], яка одночасно представляла свої інтереси, а також інтереси недієздатного [PERSON], та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу будинковолодіння, відповідно до умов якого позивач набула у власність будинковолодіння по [ADDRESS] (а.с.3). У відповідності до п.14 вказаного договору купівлі-продажу відповідачі зобов'язувались звільнити відчужене ними нерухоме майно протягом трьох діб та забезпечити безперешкодне користування позивачкою її будинкволодінням. Проте в судовому засіданні встановлено, що відповідачі після укладення договору купівлі-продажу продовжують проживати у спірному будинковолодінні та відмовляються його звільняти. Крім того, як вбачається із довідки КЖРЕП №11 від 24.10.2013 року, відповідачка [PERSON] й надалі зареєстрована у належному позивачці будинковолодінні по [ADDRESS] (а.с.6). Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у своїй постанові від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Аналогічну правову позицію висловив Верховний суд України у постанові № 6-158цс14 від 05.11.2014 року. Зокрема, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Крім того, основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України, відповідно до якого закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником будинковолодіння по [ADDRESS], у зв'язку з чим, наділена правом володіти, користуватись та розпоряджатись вказаним майном на власний розсуд. При цьому судом не беруться до уваги посилання представника відповідача [PERSON] на те, що позивачка неправомірна набула право власності на спірне майно, оскільки договір купівлі-продажу було укладено на вкрай невигідних умовах для його довірительки. Так, вказане твердження спростоване рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 14.04.2014 року у справі за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], треті особи нотаріус Хоменко М.О. про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки та будинковолодіння, скасування реєстрації права власності та ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 20.11.2014 року у справі за позовом тих самих осіб до позивача про визнання договору купівлі-продажу неукладеним та скасування реєстрації права власності. Зокрема, судами першої та апеляційної інстанції встановлено відсутність порушення норм чинного законодавства під час укладення вищевказаного договору купівлі-продажу та правомірність здійсненої на підставі вказаного договором [PERSON] державної реєстрації права власності на будинковолодіння по [ADDRESS] (а.с.7-14, 93-95). Однак, [PERSON] не може розпоряджатися своїм майном, оскільки відповідачі продовжують проживати у будинковолодінні по [ADDRESS] та користуватись ним. Згідно ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. У відповідності до вимог ч.3 ст.116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, з метою усунення перешкод [PERSON] у користуванні належним їй будинковолодінням по [ADDRESS] відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підлягають виселенню зі спірного будинку без надання їм іншого житлового приміщення. Що ж стосується виселення зі спірного будинку відповідача [PERSON], то суд вважає за необхідне зазначити наступне: Судом встановлено, що рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 09.08.2004 року [PERSON] визнано недієздатним внаслідок психічної хвороби (а.с. 56). На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 30.10.2013 року, [PERSON], в інтересах якого діяла [PERSON] придбано у власність житловий будинок [ADDRESS]. За умовами вказаного договору сторони підтвердили, що договір відповідає дійсним намірам сторін, не є фіктивним, уявним, зловмисним, удаваним, не є наслідком помилки, насильства, обману та тяжких обставин. Окрім цього, згідно п.7 договору покупець підтвердив, що житловий будинок ним візуально оглянутий, його стан та технічні характеристики йому відомі та повністю його влаштовують (а.с.4). Отже, твердження представника відповідачів [PERSON] на те, що будинок [ADDRESS] є ветхим та не придатний для проживання є безпідставним та нічим необґрунтованим, оскільки договір купівлі-продажу цього будинку укладений його довірителями добровільно з узгодженням всіх істотних умов. Крім того, на думку суду, звіт про результати обстеження житлового будинку [ADDRESS], який наданий представником відповідачів [PERSON] на підтвердження своїх заперечень, не може вважатися належним доказом. При цьому суд виходить з наступного: За ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст.59, ч.ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз'яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що судова експертиза має значення як доказ лише тоді, коли вона проведена в рамках даної цивільної справи і щодо обставин, які мають значення для справи. Виходячи з наведеного, звіт про результати обстеження житлового будинку [ADDRESS], не є висновком експертизи у розумінні ст.ст.143,144 ЦПК України, оскільки він проведений не за ухвалою суду. До того ж, відповідач [PERSON] не відноситься до категорії осіб, які підлягають виселенню із обов'язковим наданням іншого житлового приміщення. На підставі викладеного та

Outcome: approved