Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-30 00:00:00

В травні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом на підставах, передбачених ст.ст. 346, 391 ЦК України, та послався на те, що відповідач, який є членом сім»ї колишнього власника квартири, а його рідним братом, після дарування матір'ю в січні 2015 року квартири за адресою [ADDRESS], незважаючи на неодноразові вимоги, не виселився з квартири та не знявся з реєстрації за цією адресою, плату за комунальні послуги не вносить. Залишаючись зареєстрованим, фактично користуючись квартирою, перешкоджає йому в реалізації права користування та розпорядження квартирою на власний розсуд. Домовленості про залишення за відповідачем права користування квартирою після укладення договору дарування між ними не було. У судовому засіданні позивач позов підтримав повністю, просив задовольнити, дав згоду на прийняття заочного рішення. Суду пояснив, що відповідач перешкоджає йому користуватись власністю, розпорядився наявним в квартирі майном на власний розсуд, а тому він фактично з сім'єю живе за іншою адресою, в той час, як колишня власниця квартири померла після пред'явлення позову до суду. Відповідач до суду не прибув, належно повідомлений про час та місце розгляду справи, заяви про відкладення судового розгляду або про розгляд справи без його участі, а також заперечень проти заявлених вимог не надав, про причини неявки не повідомив. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить позивачу на праві приватної власності з 6 січня 2015 року за договором дарування, укладеним між позивачем та [PERSON], матір»ю відповідача. За умовами договору не передбачено право на проживання в квартирі після переходу права власності за відчужувачем або членами його сім»ї. В квартирі зареєстрований відповідач як член сім»ї колишньої власниці житла, з 23.09.1986 року на постійне проживання, що підтверджується адресною довідкою від 12.06.2015 № 25-3371. Згідно ч.1 ст.. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування, розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 346 ч.1 п. 1 ЦК України право власності особи на майно припиняється у разі відчуження власником свого майна. Згідно ст. 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України члени сім»ї власника житла самостійного права на користування житлом не мають, оскільки їх права на користування житлом є похідними від прав власника. Отже, з урахуванням відсутності домовленості між сторонами про подальше користування житловою площею в квартирі після набуття позивачем права власності на неї, суд приходить до висновку, що відповідач з укладанням договору дарування квартири власником [PERSON], членом сім»їх якої він був, втратив право користування нею, однак безпідставно не знявся з реєстрації за зазначеною адресою, тим самим зберігаючи за собою право користування житлом, чим порушив право нового власника житла. Згідно ст.. 391 ЦК України власник вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном у будь-який спосіб, передбачений законом. Таким чином, є підстави для задоволення позову в цій частині. Що стосується заявлених вимог про скасування реєстрації відповідача в спірній квартирі, суд вважає, що в законні підстави для їх задоволення відсутні, оскільки відповідно до п. 7.1 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затв. Наказом МВС України 22.11.2012 № 1077, реєстрація місця проживання особи скасовується в разі її проведення з порушенням вимог законодавства, що в судовому засіданні не встановлено. Разом з тим, враховуючи мету пред'явленого позову - зняття відповідача з реєстрації, слід зазначити, що відповідно до п.п. 1.3, 3.1 цього Порядку зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється управліннями, відділами (секторами) Державної міграційної служби України в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення особи права користування житловим приміщенням.

Outcome: partial