Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Державне підприємство «Солотвинський солерудник» звернувся в суд з позовом до [PERSON] , де треті особи, що не заявляють самостійні вимоги на предмет спору - Солотвинська селищна рада, арбітражний керуючий [PERSON] орган опіки та піклування Тячівської районної державної адміністрації, орган опіки та піклування Солотвинської селищної ради, про виселення з гуртожитку без надання іншого житла. В позовній заяві представник зазначив, що ДП «Солотвинський солерудник» згідно бухгалтерського обліку по рахунку 103 «Будівлі та споруди» є балансоутримувачем та управляє відомчим гуртожитком на 243 місця за адресою: [ADDRESS] . У ізольованому блоці квартирі [ADDRESS] проживав один [PERSON] , який за час проживання у гуртожитку з 01.01.2003 року по [INFO] (15 років), за користування житлом плату до каси підприємства не вносив. Внаслідок смерті [PERSON] , про що Солотвинською селищною радою, складено актовий запис за №99 від 24.12.2018 року, ізольований блок квартира [ADDRESS] відомчого гуртожитку звільнився. Позивач, наказом від 04.01.2019 р. №01/ЛК «Про надання житла у відомчому гуртожитку ДП «Солотвинський солерудник», виділив працівникові підприємства [PERSON] житло з двох кімнат у ізольованому блоці квартири [ADDRESS] , загальною площею 36,0 кв.м. та видав ордер на жиле приміщення №01/19 серія А [PERSON] та членам сім`ї: сину [PERSON] , невістці [PERSON] , онуці [PERSON] , онукові [PERSON] , у відомчому гуртожитку квартири [ADDRESS] . Між позивачем та працівником підприємства [PERSON] укладено договір найму житлового приміщення гуртожитку від 9 січня 2019 року . Актом обстеження житла від 14 січня 2019 року встановлено, що в житло відомчого гуртожитку-квартира [ADDRESS] самоправно заселено відповідача [PERSON] , яка не перебуває в трудових та інших договірних правовідносинах з позивачем. Відповідач з сином [PERSON] , 2013 року народження, мешкають у зазначеному помешканні з січня 2019 року, але оплата за користування житлом та комунальні послуги відповідачем з 01.05.2019 року не проводилась. Позивач направив [PERSON] досудове попередження №12/ЛК від 18.02.2019 року про добровільне виселення, яке залишилося ним без реагування. Внаслідок самоправного заселення відповідача на жилплощу 36 кв.м. відомчого гуртожитку були порушені житлові права працівника підприємства [PERSON] , а також правила користування жилих приміщень та житлові права громадян, гарантовані ст. 47 Конституції України. Таким чином, відповідачка самоправно заселилась і проживає на житловій площі без відповідної правової підстави, чим порушила житлові правовідносини. Просить суд виселити [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] з житлового приміщення із двох кімнат: ізольованого блоку-квартири [ADDRESS] відомчого гуртожитку ДП «Солотвинський солерудник», будинок [ADDRESS] , без надання іншого житла. Арбітражний керуючий [PERSON] надіслав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що розпорядженням Кабінету Міністрів України №107-р від 04.03.2013 року прийнято пропозицію Міністерства аграрної політки та продовольства України щодо ліквідації ДП «Солотвинський солерудник». Наказом Міністерства аграрної політки та продовольства України №412 від 4 липня 2013 року прийнято рішення про припинення шляхом ліквідації діяльності державного підприємства «Солотвинський солерудник». Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 17.04.2015 року порушено провадження у справі №907/136/15 про банкрутство Державного підприємства «Солотвинський солерудник». Ухвалою від 23.01.2017 року розпорядником майна ДП «Солотвинський солерудник» призначено арбітражного керуючого Чорнія Мар`яна Володимировича. В процесі здійснення своїх повноважень, розпорядником майна встановлено, що на балансі ДП «Солотвинський солерудник» перебували об`єкти соціальної інфраструктури, серед яких будівля гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Протокольним рішенням №6 від 30.08.2017 року засідання комітету кредиторів у справі №907/136/15 про банкрутство Державного підприємства «Солотвинський солерудник» погоджено передачу в комунальну власність територіальної громади смт. Солотвино об`єктів соціальної інфраструктури ДП «Солотвинський солерудник», зокрема будівлю гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Крім того, рішенням 6 сесії VІІ скликання Солотвинської селищної ради Тячівського району надано згоду на безкоштовне прийняття у комунальну власність територіальної громади смт. Солотвино зазначених вище об`єктів соціальної інфраструктури ДП «Солотвинський солерудник» та створено відповідну комісію. Враховуючи вищенаведене, 17 січня 2018 року комісією щодо організації заходів та передачі об`єктів соціальної інфраструктури ДП «Солотвинський солерудник» з державної у комунальну власність територіальної громади смт. Солотвино, прийнято від керівника голови комісії з ліквідації ДП «Солотвинський солерудник» Проскури С.І. зазначену вищу будівлю гуртожитку, про що складено відповідний акт від 17.01.2018 року (Т.1 а.с.64). Представник ДП «Солотвинський солерудник» Коломієць В.К. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та просить їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позову. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні ствердила, що вона доглядала за дідусем [PERSON] , який хворів. [PERSON] є її сином, з яким вони разом проживають в гуртожитку. Просить в задоволенні позову відмовити. Арбітражний керуючий Чорній М.В. в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних в справі доказів. Представник Солотвинської селищної ради та органу опіки та піклування Солотвинської селищної ради в судове засідання не з`явилися, надали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у їх відсутності на підставі наявних в справі доказів. Представник органу опіки та піклування Тячівської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, хоч про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що згідно довідки ДП «Солотвинський солерудник» від 16 квітня 2019 року за №27/лк стверджується, що будівля відомчого гуртожитку на 243 місця введена в експлуатацію 31.12.1983 року, код - 1266, інвентарний номер - 1031266, обліковується на балансі державного підприємства «Солотвинський солерудник» за первинною вартістю 538270 гривень та розташована за адресою: [ADDRESS] (Т.1 а.с.3). Згідно наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 04.07.2013 року за №412 припинено шляхом ліквідації діяльність державного підприємства «Солотвинський солерудник» (Т.1 а.с.3). 21 липня 2014 року головний бухгалтер ДП «ВД Солерудліквідація» Єрьоміна Л.Я. звернулась із заявою до в.о. директора ДП «Солотвинський солерудник» з проханням надати їй житло за місцем її роботи у відомчому гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю місця проживання у смт.Солотвино (Т.1 а.с.6). 26 грудня 2018 року головний бухгалтер ДП «ВД Солерудліквідація» Єрьоміна Л.Я. звернулась із заявою до в.о. директора ДП «Солотвинський солерудник», в якій зазначила, що у зв`язку зі смертю пенсіонера ДП «Солотвинський солерудник» [PERSON] , який один проживав у блоці №44 відомчого гуртожитку ДП «Солотвиснький солерудник», просить виділити їй та її сім`ї у кількості 4-х осіб для проживання блок №44 (Т.1 а.с.7). Згідно наказу 04.01.2019 року за №01/ЛК, виданого ДП «Солотвинський солерудник» вирішено виділити [PERSON] двокімнатний блок №44, загальною площею 36,0 кв.м. у відомчому гуртожитку ДП «Солотвинський солерудник», за адресою: [ADDRESS] та надано ордер на жиле приміщення №01/19 серії А (Т.1 а.с.8, 9). 9 січня 2019 року між ДП «Солотвинський солерудник» та [PERSON] укладено договір найму житлового приміщення гуртожитку №01/19, яким вирішено зобов`язання сторін щодо користування квартирою [ADDRESS] (Т.1 а.с.10). В акті обстеження житлово-побутових умов квартири [ADDRESS] гуртожитку, проведеного 14 січня 2019 року юрисконсультом [PERSON] , із залученням за згодою старшого інспектора з кадрів ДП «ВД Солерудліквідація» Тішкової Г.В. та начальника виробничої дільниці з ліквідаційних робіт ДП «ВД Солерудліквідація» Козловського В.В. зазначено, що ними проведено візуальний огляд стану квартири [ADDRESS] , в якій мешкав [PERSON] . При огляді було зафіксовано, що за вищезазначеною адресою проживає [PERSON] з дитиною (сином) без дозволу адміністрації підприємства (Т.1 а.с.11). Листом від 18 лютого 2019 року за №12 в.о. директором голови комісії з ліквідації ДП «Солотвинський солерудник» Проскура С.І. було надіслано досудове попередження [PERSON] з проханням звільнити квартиру [ADDRESS] відомчого гуртожитку ДП «Солотвинський солерудник» та повідомити про це ДП «Солотвиснький солерудник» (Т.1 а.с.12). Довідкою від 01.03.2019 року за №78/02-21, виданою виконкомом Солотвинської селищної ради, стверджується, що [PERSON] помер, про що у виконкомі Солотвинської селищної ради було складено актовий запис №99 від 24.12.2018 року (Т.1 а.с.14). Згідно довідки виконкому Солотвинської селищної ради від 27.12.2018 року за №1975 стверджується, що [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована в [ADDRESS] , до дня смерті свого дідуся [PERSON] , який помер [INFO] , проживала разом та до дня смерті вела догляд за ним по [ADDRESS] (Т.1 а.с.51). В листі Солотвинської селищної ради від 18.10.2019 року за №471/05-02 зазначено, що право власності відносно будівлі, що знаходиться в [ADDRESS] ще не визначено, так як дана будівля ще не передана ДП «Солотвинський солерудник», не проведена інвентаризація всіх наявних житлових приміщень та проживаючих у вищевказаній будівлі для оформлення акту прийому-передачі згідно чинного законодавства (Т.1 а.с.53). В акті приймання-передачі у комунальну власність територіальної громади смт. Солотвино об`єктів соціальної інфраструктури ДП «Солотвинський Солерудник» від 17.01.2018 року зазначено, що комісія щодо організації заходів та передачі об`єктів соціальної інфраструктури ДП «Солотвинський солерудник» з державної у комунальну власність територіальної громади смт. Солотвино прийняла від керівника, голови комісії з ліквідації ДП «Солотвинський солерудник» будівлю гуртожитку ( [ADDRESS] , комплекс стадіону « [INFO] » ( [ADDRESS] , експонати музею історії солі (Т.1 а.с.65). В довідці ДП «Солотвинський солерудник» від 09.06.2020 року за №04/ЛК зазначено, що на балансі державного підприємства «Солотвинський солерудник» за адресою: [ADDRESS] , обліковується гуртожиток на 243 місця, в якому станом на 09.06.2020 року проживає 152 особи. По квартирі [ADDRESS] гуртожитку ДП «Солотвинський солерудник», у якій по грудень 2018 року мешкав [PERSON] , заборгованість станом на 31.12.2019 року склала 35025,13 гривень, яка накопичилась з дати його заселення в гуртожиток по дату смерті (Т.1 а.с.117). Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 21 листопада 2019 року закрито провадження у справі №907/136/15 про банкрутство державного підприємства «Солотвинський солерудник» (Т.1 а.с.118-123). Витягом з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Солотвинської селищної ради від 15.11.2021 року за №9 стверджується, що слухалось питання про недопущення виселення дитини [PERSON] , [INFO] із гуртожитку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , матір`ю якого являється [PERSON] і було вирішено створити тимчасову комісію для інвентаризації майна і приміщень гуртожитку ДП «Солотвинський солерудник», з метою встановлення користувачів та не допустити виселення (без надання іншого житлового приміщення) дитини [PERSON] , [INFO] із гуртожитку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (Т.1 а.с.242). Відповідно до вимог ч. 2\~ст. 128 ЖК УРСР, жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. Відповідно до вимог\~ст. 129 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Порядок користування гуртожитками та процедура вселення до гуртожитків регулюється Положенням про гуртожитки, затвердженим\~наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 84 від 27 квітня 2015 року\~та Примірним Положенням про користування гуртожитками, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України № 498 від 20 червня 2018 року. Гуртожиток - це спеціально споруджений або переобладнаний жилий будинок, який використовується для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Так, відповідно до частини 1 Розділу ІІ Положення вселення до гуртожитків проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордера, форма якого наведена в додатку до цього Положення, виданого відповідно до\~статті 129 Житлового кодексу Української РСР, з одночасним укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку. Облік ордерів та осіб, які проживають у гуртожитках, оформлення необхідних документів щодо реєстрації місця проживання або місця перебування здійснюються власником гуртожитку або уповноваженою ним особою (частина 2 Розділу ІІ Положення). Особа, яка вселяється на надану жилу площу в гуртожитку, зобов`язана особисто пред`явити паспорт і здати ордер (частина 3 Розділу ІІ Положення). Аналогічні положення, які регулюють процедуру заселення в гуртожитки також містяться і у Примірному Положенні про користування гуртожитками затвердженому\~постановою Кабінету Міністрів України № 498 від 20 червня 2018 року. Отже, право на житлове приміщення у гуртожитках виникає лише за умови дотримання правил вселення у ці приміщення з дотриманням визначеної законом процедури. Відповідно до\~ст.\~47\~Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно із частиною четвертою\~статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. З матеріалів справи вбачається, що відповідачка [PERSON] разом з своїм неповнолітнім сином [PERSON] протягом тривалого часу проживає у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] \~та іншого житла, яке б належало їй на праві власності, у неї немає. Також в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка є матеріально забезпеченою та має можливість придбати інше житло. Відповідно до\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82). Європейський суд з прав людини неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) Європейський суд з прав людини вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43). Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56). Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів із житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті. Крім того, принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63). При вирішення даного спору про можливість виселення відповідачки із житлового приміщення в гуртожитку, суд приймає до уваги наведене вище. Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що «коли національні органи судової влади дійшли висновку, що вселення не відповідало чинним правовим положенням, вони надали цьому аспекту першочергове значення, жодним чином не врівноваживши його з аргументами заявників, що цей захід покладе на них надмірний тягар. Підхід, застосований національними судами, сам по собі є проблематичним, оскільки він призвів до того, що вони не оцінили пропорційність виселення заявників. Із цього приводу суд звертає увагу на аргумент Уряду, що будь-яке право на тимчасове зайняття відповідного житлового приміщення було тісно пов`язане зі статусом військовослужбовця другого заявника та, що це право було втрачено у зв`язку з його звільненням з військової служби. Суд у принципі готовий визнати, що цей аргумент міг бути важливим для вирішення питання щодо пропорційності. Проте його не було включено до обґрунтування національного суду, який ухвалив рішення про виселення. Отже, аргументи Уряду з цього приводу мають бути відхилені. Суд уже констатував порушення статті 8 Конвенції в інших справах, коли у контексті провадження щодо виселення заявники не могли вимагати здійснення оцінки пропорційності такого втручання. Суд не знаходить підстав, щоб дійти іншого висновку у цій справі. Отже, Суд доходить висновку, що було порушення статті 8 Конвенції» (SADOVYAK v. UKRAINE, № 17365/14, § 32 - 35, ЄСПЛ, від 17 травня 2018 року).\~\~ У пункті 36 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Прокопович проти Росії» від 18 листопада 2004 року визначено, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання. Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» (заява № 58255/00) встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Вищезазначені правові висновки щодо необхідності застосування\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~та практики Європейського суду з прав людини при розгляді справ даної категорії\~\~містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року (справа № 357/1468/18), від 05 вересня 2019 року (справа № 404/5255/16-ц), від 11 листопада 2019 року (справа № 761/31830/14-ц). Згідно з ч. 4\~ст. 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд приймає до уваги те, що дідусь відповідачки [PERSON] був правомірно вселений до гуртожитку, оскільки працював в солеруднику, з моменту вселення відповідачки [PERSON] до гуртожитку пройшов тривалий час, і балансоутримувачем не ставилось питання щодо правомірності її проживання в гуртожитку. У позовній заяві сторона позивача також вказувала на те, що у дідуся відповідачки наявна заборгованість за житлово-комунальні послуги, однак, вказана обставина, навіть якщо вона має місце, не є підставою для виселення відповідачки [PERSON] . Нарахування дідусеві відповідачки\~\~ [PERSON] плати за користування житловим приміщенням\~\~також підтверджує факт\~\~проживання [PERSON] в кімнатах гуртожитку з дозволу позивача. Встановивши, що дідусь відповідачки зайняв житлове приміщення в гуртожитку з дозволу балансоутримувача на той час, з яким [PERSON] перебував у трудових відносинах, та як стверджується довідкою виконкому Солотвинської селищної ради від 27.12.2018 року за №1975, що [PERSON] , [INFO] , до дня смерті свого дідуся [PERSON] , який помер [INFO] , проживала разом та до дня смерті вела догляд за ним по [ADDRESS] без будь-яких заперечень з боку власника/балансоутримувача будинку. Крім того, примусове виселення відповідачки з її неповнолітнім сином з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення, свідчитиме про порушення відносно неї статті 8 Конвенції. Окрім того, звернувшись з позовом до суду про виселення, позивач не врахував інтереси малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Так, судом встановлено, що в гуртожитку разом з відповідачкою проживає її малолітній син [PERSON] , [INFO] , та має право на користування спірним житловим приміщенням, його виселення із гуртожитку буде мати наслідком втрати права користування житлом малолітньою дитиною. Згідно статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я, є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. У відповідності до статті 18 вказаного Закону, діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Факт проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , за вищезазначеною адресою підтверджується витягом з протоколу №9 засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Солотвинської селищної ради від 15.11.2021 року. Згідно ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Відповідно до статті 1\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» та статті 2 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», дитина, це особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше. Також, згідно\~статті 8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Крім того, суд звертає увагу на те, що одним з основних компонентів державної політики України у сфері захисту дитинства є, зокрема, імплементація норм міжнародного права. Результатом цієї діяльності є те, що на сьогодні Україна є учасницею цілого ряду міжнародних документів у сфері забезпечення прав дитини. Свідченням наміру нашої держави забезпечувати захист прав дитини є, серед іншого, приєднання України до міжнародних договорів у сфері сімейного права. Слід відзначити, що Конвенція ООН про права дитини, яка є основним документом, що визначає правові стандарти у сфері захисту прав дитини, була ратифікована Україною ще 27 лютого 1991 року і набула чинності 27 вересня 1991 року. В цьому контексті необхідно врахувати статтю 3 Конвенції ООН про права дитини, згідно якої, найкращі інтереси дитини мають бути пріоритетом при прийнятті публічними органами будь-яких заходів відносно дітей. Також, у Постанові Європейського Суду з прав людини у справі «Нойлінгер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), скарга №41615/07, §135, ECHR2010), Європейський суд зазначив, що не впевнений в тому, що влада діяла в межах свого розсуду, прагнучи встановити справедливу рівновагу між публічним інтересом та потребами дітей в їх найкращих інтересах. Окрім того, у відповідності до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до\~ст. 126 ЖК\~Української PCP, надаване громадянам у зв`язку з виселенням з службового жилого приміщення інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу. Згідно до\~статті 64 ЖК\~Української PCP, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Відповідно до\~ст. 113 ЖК\~Української PCP, надаване громадянам у зв`язку з виселенням інше благоустроєне жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати вимогам\~статті 50 ЖК\~Української PCP. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи не встановлено достатніх правових підстав для виселення відповідачки та її неповнолітнього сина зі спірного житлового приміщення без надання їй іншого житлового приміщення, встановивши баланс між інтересами позивача та відповідачки, іншого житла, яке б належало їй на праві власності та в якому вона могла б проживати, не має, суд вважає, що відсутні підстави для захисту прав володільця у визначений позивачем спосіб, в зв`язку з чим в задоволенні позову про виселення відповідачки та її неповнолітнього сина із гуртожитку слід відмовити.

Outcome: dismissed