Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

В серпні 2021 року позивач\~звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 18.08.2021 року, вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . На даний час в належному їй, на праві приватної власності, будинку зареєстровані члени сім`ї попереднього власник житла [PERSON] та [PERSON] . Зазначає, що відповідно до умов укладеного договору купівлі-продажу житлового будинку, продавець зобов`язувався до 18.10.2021 року знятися з реєстрації всіх зареєстрованих у відчужуваному будинку. Однак відповідачі дії зі зняття з реєстраційного обліку місця проживання не вчинили та наразі зареєстровані у будинку, яка належить вже їй, що створює перешкоди у вільному користуванні майном, оскільки вона змушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які нараховуються в залежності від кількості зареєстрованих за адресою осіб. У зв`язку з чим, позивач просить суд\~ визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . Ухвалою суду від 09.09.2021 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. В судове засідання позивач не з`явилася, заявою від 25.10.2021 року просила розглянути справу за її відсутності, на позовних вимогах наполягала, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, про що свідчать поштові конверти, які повернулися на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» та виклик до суду через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет - kh.ks.court.gov.ua. Причину своєї неявки не повідомили, відзив на позов не подали. Враховуючи згоду позивач, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі факти та відповідні ним правовідносини. Так, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 18.08.2021 року, є власником житлового будинку [ADDRESS] , що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.08.2021 року. Відповідно до п.3.1.4 договору купівлі-продажу від 18.08.2021 року продавець, [PERSON] , зобов`язаний до 18.10.2021 року зняти з реєстрації місце проживання всіх зареєстрованих у відчужуваному житловому будинку. З актів фактичного проживання від 26.08.2021 року та від 21.10.2021 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані в [ADDRESS] , але не проживають з 2018 року по теперішній час. Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В статті 41 Конституції України, ч.1 ст. 319 ЦК України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. \~ \~ \~ \~ Згідно із положеннями норм статей 16, 386, 391 ЦК України, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З аналізу вищевказаних норм вбачається, що право користуватись жилим приміщенням виникає та існує у особи за наявності права власності на будинок (квартиру) у цієї особи. Із припиненням права власності особи втрачається й її право користування цим жилим приміщенням. Отже, новий власник житлового будинку через суд має право усувати усі перешкоди у користуванні своїм майном, зокрема визнавати осіб, які зареєстровані в ній, але не проживають, такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 328 ЦК України таке право власника виникає тоді, коли він набув право власності на підставах, що не заборонені законом, тобто на підставі договору купівлі-продажу. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їхні діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в ч. 2 цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції і органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві, серед іншого, для захисту прав і свобод інших осіб. Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Частиною другою статті 406 ЦК України передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. За змістом наведених вище правових приписів право особи на користування чужим майном, зокрема житловим будинком чи квартирою, підлягає припиненню на вимогу власника цього майна, відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України . Відповідно до правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.01.2018 року винесеній за результатами розгляду справи №766/1955/16-ц (провадження № 61-755 св 18), право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Статтею 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. \~ \~ \~ \~ Враховуючи встановлені обставини справи, які підтверджені дослідженими в судовому засіданні належними доказами та положення діючого в Україні цивільного та житлового законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що права позивача, як власника житла підлягають захисту у обраний нею спосіб. У зв`язку з тим, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , є членами сім`ї попереднього власника житла, були зареєстровані в належному позивачу житловому будинку [ADDRESS] , залишили житловий будинок і на даний час в ньому не проживають, припинення права власності [PERSON] на будинок тягне і припинення права користування ним цим будинком, в зв`язку із чим втрачається право користування жилим приміщенням й у членів його сім`ї, а також, враховуючи, відсутність між позивачем та відповідачами договору найму на проживання у спірному житловому приміщенні, суд приходить до висновку, що відповідачі залишаючись зареєстрованими у спірному будинку, власником якого є позивач, будучи сторонніми для неї особами, перешкоджають позивачу належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, чим порушують її права, як власника, тому суд вважає можливим визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved