Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-04 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до ПАТ «Державний Ощадний банк України», Вінницького міського ТВБВ № 10001/0175 Державного ощадного банку України про стягнення збитків. Позов мотивований тим, що до Державного ощадного банку СРСР позивачем внесені гроші для зберігання на строковому вкладі (під 3% річних) згідно укладених цивільно-правових договорів. На даний час Державним ощадним банком України внаслідок неповернення у строки, передбачені цивільно-правовими договорами і гарантійними зобов'язаннями, грошей (вкладу), позивачу нанесено шкоду (збиток) станом на жовтень 2013 року в розмірі 307 198, 95 гривень. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про зобов'язання відповідача повернути позивачу кошти в гривневому еквіваленті станом на жовтень 2013 року в розмірі 307 198, 95 гривень. В ході розгляду справи позивач зменшив позовні вимоги й уточнив їх та просив суд зобов'язати відповідачів повернути позивачу кошти в гривневому еквіваленті станом на жовтень 2013 року в розмірі 299 088, 11 гривень (стягнути суму нанесеного збитку). Ухвалою суду від 19.05.2014 року до участі у справі було залучено в якості співвідповідача Державну казначейську службу України. В судовому засіданні позивач зменшені й уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, аргументуючи мотивами, викладеними в позовні заяві від 07.05.2014 року, та просив задовольнити. Представник відповідача - ПАТ «Державний Ощадний банк України» позовні вимоги не визнав і просив суд відмовити в їх задоволенні. Надав суду письмові заперечення. Зазначив, що Вінницьке міське ТВБВ № 10001/0175 не є юридичною особою. Представник співвідповідача - Державної казначейської служби України в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомлено. Судом визнано неявку в судове засідання без поважних причин. По справі встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачем в період з 1982 року по 1991 рік (включно) здійснювались вклади до Державної ощадної каси СРСР . (а.с. 5-10) Згідно ст. 2 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» держава зобов'язується забезпечити збереження та відновлення реальної вартості заощаджень громадян і гарантує їх компенсацію у встановленому порядку. Даним Законом, зокрема, визначено, що компенсація громадянам України втрат від знецінення грошових заощаджень проводиться починаючи з 1997 року в грошовій формі за рахунок коштів Державного бюджету України та інших формах відповідно до законодавства. Компенсація втрат від знецінення грошових заощаджень, поміщених до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, а також у державні цінні папери, придбані в таких установах, проводиться їх власникам у готівковій чи безготівковій формі через установи Ощадного банку України після внесення в інформаційно-аналітичну систему «Реєстр вкладників заощаджень громадян» відомостей про них, необхідних для ідентифікації вкладника під час відкриття рахунку. Обслуговування громадян, пов'язане із внесенням зазначених відомостей, здійснюється безоплатно. Кошти для компенсації заощаджень громадян визначаються в Державному бюджеті України окремою статтею. Порядок проведення компенсації, у тому числі перерахування коштів, передбачених у Державному бюджеті України, установам Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху, визначається Кабінетом Міністрів України. Кабінет Міністрів України може залучати для проведення компенсаційних виплат позабюджетні кошти, у тому числі кошти, залучені до Державного бюджету України через спеціальні податки, встановлені законами України, а також від здійснення операцій з державними цінними паперами. Погашення відновлених заощаджень громадян, поміщених у цінні папери, здійснюється на загальних підставах відповідно до сум, визначених у Державному бюджеті України. Згідно ст. 7 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» заощадження повертаються поетапно, залежно від суми вкладу в межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік. Перелік груп вкладників і порядок проведення виплат проіндексованих грошових заощаджень, а також обсяг виплат згідно із статтею 8 цього Закону у межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, встановлюються Кабінетом Міністрів України. Відновленню підлягають грошові заощадження, поміщені в період до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, а також у державні цінні папери, придбані в установах Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, у тому числі облігації Державної цільової безпроцентної позики 1990 року, облігації Державної внутрішньої виграшної позики 1982 року, державні казначейські зобов'язання СРСР, сертифікати Ощадного банку СРСР. Компенсації підлягають також грошові заощадження громадян України, поміщені в установи Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху протягом 1992-1994 років і які знаходилися на рахунках зазначених установ не менше одного повного календарного року в період 1992-1995 років. Реальна вартість грошових заощаджень громадян, поміщених в період до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, а також у державні цінні папери, була відновлена шляхом проведення компенсаційної індексації у співвідношенні 1 карбованець заощаджень на 1,05 гривні за станом на 1 жовтня 1996 року. Слід зазначити, що компенсація громадянам України втрат від знецінення грошових заощаджень відповідно до Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» проводиться виключно в грошовій формі за рахунок Державного бюджету України, для чого в Державному бюджеті України, починаючи з 1997 року, передбачаються відповідні кошти. Закон передбачав поетапне, залежно від віку вкладника, суми вкладу, інших обставин повернення знецінених грошових заощаджень. Порядок перерахування коштів з Державного бюджету України установам Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху визначається Кабінетом Міністрів України. Ним також встановлюється перелік груп вкладників і черговість виплат проіндексованих грошових заощаджень, а також обсяг виплат, що здійснюються у разі смерті вкладника. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 10 жовтня 2001 року № 13-рп/2001 положення Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» в частині щодо повернення заощаджень громадян України, іноземних громадян та осіб без громадянства, відновлених та проіндексованих згідно з цим Законом в установах Ощадного банку України, залежно «від віку вкладника» та «інших обставин» визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Ці положення втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Починаючи з 2002 року, виплати громадянам України грошових заощаджень, вкладених до 2 січня 1992 року в установи колишнього Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» проводяться незалежно від віку вкладника та інших обставин. Верховний Суд України в своїх роз'ясненнях № 1-5/117 від 15.03.1999 року «Про деякі питання застосування Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» звернув увагу на те, що суд вирішуючи спір, має виходити з того, що мова йде не про відповідальність за невиконання чи неналежне виконання укладеного між вкладником та ощадним банком договору, а про повернення відновлених в установленому порядку заощаджень. Відновлення і повернення проіндексованих заощаджень провадиться лише через установи Ощадного банку України в межах коштів перерахованих для цих цілей Державним казначейством. При цьому судом враховано, що Ощадний банк України провадить виплату проіндексованих заощаджень в межах передбачених для цього Державним бюджетом України і перерахованих з нього грошових сум, встановленої поетапності та черговості їх повернення. Судом встановлено, що на ім'я позивача в ПАТ «Державний Ощадний банк України» відкрито компенсаційні рахунки. 30.01.2008 року позивач згідно Постанови КМУ № 1 від 09.01.2008 року «Про виплату в 2008 році громадянам України компенсації втрат від знецінення грошових заощаджень, вкладених до 2 січня 1992 р. в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування, що діяли на території України, та облігації Державної цільової безпроцентної позики 1990 року, державні казначейські зобов'язання СРСР і сертифікати Ощадного банку СРСР, придбані на території Української РСР» отримав суму компенсації в розмірі 1 000, 00 гривень. У 2012 році згідно Постанови КМУ № 346 від 23.04.2012 року «Про виплату у 2012 році громадянам України компенсації втрат від знецінення грошових заощаджень, вкладених до 2 січня 1992 р. в установи Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, та облігації державної цільової безпроцентної позики 1990 року, державні казначейські зобов'язання СРСР і сертифікати Ощадного банку СРСР, придбані на території Української РСР» позивач пройшов актуалізацію та отримав національну картку для подальшої виплати компенсації. (а.с. 45) Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Таким чином, судом встановлено, що Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» встановлено механізм виплати громадянам компенсації грошових заощаджень, згідно з яким Ощадний банк України провадить виплату проіндексованих заощаджень у межах коштів, передбачених для цього законом про Державний бюджет на відповідний рік, і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 10 жовтня 2001 року № 13-рп/2001 відновлені та проіндексовані згідно із Законом вклади є об'єктом права приватної власності громадян. Відповідно до Конституції України право приватної власності є непорушним. Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до Конституції України власники, здійснюючи право власності, повинні додержуватися конституційних положень про те, що «власність зобов'язує», і вона «не повинна використовуватись на шкоду людині і суспільству», а також, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Отже, із системного аналізу положень Конституції України випливає, що право власності може бути обмежено. Право держави обмежити володіння, користування та розпорядження майном визначено і Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року. Кожна фізична або юридична особа, зазначається в цьому документі, має право мирно володіти своїм майном. Проте держава має право «вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...» (стаття 1). З огляду на це, рішенням Конституційного Суду України від 10 жовтня 2001 року № 13-рп/2001 було встановлено, що положення ст. 7 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», відповідно до яких заощадження повертаються «поетапно», «залежно від суми вкладу», «у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік», хоча і обмежують конституційне право власності громадян, але не суперечать статтям 13, 41, 64 та іншим статтям Конституції України. Окрім того, вимоги до Вінницького міського ТВБВ № 10001/0175 Державного ощадного банку України не підлягають до задоволення, оскільки дана особа є неналежним відповідачем у даній справі. Згідно ч. 2 ст. 30 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Судом встановлено, що Вінницьке міське ТВБВ № 10001/0175 Державного ощадного банку України, до якого, зокрема, позивачем пред'явлено даний позов, не є юридичною особою, а є відокремленим структурним підрозділом ПАТ «Державний Ощадний банк України», що підтверджується положенням про даний підрозділ. (а.с. 46-55) Згідно ч. 3 ст. 95 ЦК України філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. У контексті положень цивільного законодавства щодо поняття «юридична особа», її представництва та філії, у ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» роз'яснюються вживані в ньому терміни: банк - юридична особа, яка має виключне право на підставі ліцензії Національного банку України здійснювати у сукупності такі операції: залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб; представництво банку - територіально відокремлений структурний підрозділ банку, що виконує функції представництва та захисту інтересів банку і не здійснює банківську діяльність; філія банку - відокремлений структурний підрозділ банку, що не має статусу юридичної особи і здійснює банківську діяльність від імені банку. Таким чином, аналіз чинного законодавства (ЦК України та Закону України «Про банки і банківську діяльність» свідчить про те, що мова йде лише про філії та представництва банку. Правовий статус відділення банку на законодавчому рівні не регламентований. Проте в п. 10.1 постанови Національного банку України від 31 серпня 2001 р. № 375 «Про затвердження Положення про порядок створення і державної реєстрації банків, відкриття їх філій, представництв, відділень» (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 24 жовтня 2001 р. за № 906/6097) зазначається, що з метою поліпшення обслуговування клієнтів та виконання функцій, визначених банком, банк може відкривати структурні одиниці (відділення, власні обмінні пункти), і таке відкриття відповідно до п. 10.4 може здійснюватися як на балансі банку, так і на балансі філії. Відповідно до ч. 1 ст. 28 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов'язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи. В зв'язку з вище зазначеними обставинами судом було роз'яснено позивачу його виключне право, у відповідності до ст. 33 ЦПК України, клопотати перед судом про заміну первісного відповідача належним відповідачем або ж залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача. При цьому судом було звернуто увагу позивача на пред'явлення ним позовних вимог, зокрема, до Вінницького міського ТВБВ № 10001/0175 Державного ощадного банку України, яке не є юридичною особою. Однак, позивач таким своїм процесуальним правом не скористався. Позовні вимоги позивач залишив без змін. Тому, судом враховано, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 2 ст. 11 ЦПК України, ч. 1 ст. 20 ЦК України). Суд в силу принципу диспозитивності не може вийти за межі позовних вимог. Предмет судового розгляду формується позовною заявою, в якій вказується вимога позивача. Суд не може з власної ініціативи виходити за межі позову, оскільки норми матеріального права не повинні суперечити нормам процесуального права, якими суд керується при вирішенні спору (ст. 2 ЦПК України). Отже, пред'явлення позову до неналежного відповідача, також, є підставою для відмови в задоволенні позову. Твердження представника ПАТ «Державний Ощадний банк України» про те, що дана особа є також неналежним відповідачем є безпідставними, оскільки відновлення і повернення проіндексованих заощаджень провадиться лише через установи Ощадного банку України в межах коштів перерахованих для цих цілей Державною казначейською службою України. Тому, належними відповідачами є ПАТ «Державний Ощадний банк України» та Державна казначейська службу України. На, що зокрема, звернув увагу Верховний Суд України в своїх роз'ясненнях № 1-5/117 від 15.03.1999 року «Про деякі питання застосування Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України». Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню, оскільки є необґрунтованим і недоведеним. Отже, в задоволенні позовних вимог позивача про зобов'язання відповідачів повернути йому кошти в гривневому еквіваленті станом на жовтень 2013 року в розмірі 299 088, 11 гривень (стягнути суму нанесеного збитку) слід відмовити. Позивач на час звернення до суду був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 17 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі вище викладеного,

Outcome: dismissed