Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-28 00:00:00

До Ананьївського районного суду Одеської області звернулася із позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, третя особа Ананьївська міська рада. Свою позовну заяву позивачка обґрунтовує тим, що вона [PERSON] , [INFO] , є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Даний факт підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 травня 2005 року на житловий будинок та Договором дарування частини житлового будинку від 17 січня 2003 року, серії ВАС №061768, зареєстрований Державним нотаріусом Мороз Н.О. в реєстрі за №62. Як зазначається в позовній заяві, що разом з позивачкою в будинку зареєстрований її онук - [PERSON] , [INFO] . Однак, за місцем своєї реєстрації відповідач [PERSON] ніколи не проживав. Крім того, позивачка в позовній заяві зазначила, що в Акті обстеження житлово-побутових умов сім`ї, виданого депутатом Ананьївської міської ради Ананьївського району Одеської області від 01 липня 2019 року зазначено, що відповідач з моменту реєстрації та по теперішній час у даному житловому будинку не проживає (на протязі 15 років) та не бере участі у його утриманні. Позивачка вказує, що вона є людиною похилого віку, тому їй досить важко підтримувати будинок в належному стані, поратися по господарству та потребує допомоги сторонніх осіб. Відповідач не проживає разом із нею та не допомагає їй вести господарство, його реєстрація в будинку позивачки не дозволяє їй розпоряджатися ним на власний розсуд та обмежує її законні права, наприклад на отримання субсидії. У судове засідання, що призначене на 29 січня 2020 року позивачка не з`явилася, про дату, час та місце проведення якого була повідомлена належним чином, а саме в матеріалах справи міститься поштове повідомлення з якого вбачається, що 07 грудня 2019 року позивачка отримала рекомендоване відправлення за вихідним номером 491/933/19/10073/2019, в якому містилася ухвала суду від 02 грудня 2019 року про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 29 січня 2020 року (а.с.28). Однак, в матеріалах справи міститься заява позивачки, котра надійшла до суду 08 жовтня 2019 року, в вказаній заяві позивачка зазначила, що просить суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує щодо винесення у справі заочного рішення (а.с.20). Відповідач у судове засідання на розгляд справи не з`явився. Судом 02 грудня 2019 року рекомендованим відправленням за вихідним номером 491/933/19/10072/2019 на зареєстроване місце проживання відповідача було направлено ухвалу суду від 02 грудня 2019 року про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 29 січня 2020 року (а.с.25). Однак, вище вказане рекомендоване відправлення повернулося на адресу суду з відміткою центру поштового зв`язку «за даною адресою не проживає» (а.с.29). Також на офіційному веб-сайті судової влади України 03 грудня 2019 року було розміщено оголошення про виклик до суду на 29 січня 2020 року відповідача [PERSON] (а.с.27). Тому, з урахуванням вимог ч.8, ч.11 ст.128 ЦПК України відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце проведення судового засідання, котре призначене на 29 січня 2020 року. Третя особа у судове засідання також не з`явилася, про дату, час та місце проведення якого була повідомлена належним чином. При цьому, в матеріалах справи міститься клопотання міського голови, яке надійшло до суду 01 жовтня 2019 року, відповідно до якого міський голова просить суд розглянути справу за відсутності представника Ананьївської міської ради, проти позову заперечень у міської ради немає (а.с.19). Частиною 1 статті 223 ЦПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частиною 2 статті 223 ЦПК України визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. При цьому, враховуючи наявність відомостей про належне сповіщення позивача, відповідача та третьої особи, враховуючи заяву позивача, та клопотання третьої особи, відсутність, передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи, з урахуванням положень ч.ч.1, 3 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності позивача, відповідача та третьої особи. Враховуючи те, що сторони по справі в судове засідання не з`явилися, а розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України. Головуючим суддею по справі 24 вересня 2019 року було відкрито провадження у справі та встановлено строк відповідачеві для подання відзиву на позовну заяву, а третій особі встановлено строк для надання письмових пояснень щодо позову або відзиву, у строк визначений відповідачу для подання відзиву. Відповідачем у встановлений судом строк в ухвалі про відкриття провадження відзив на позовну заяву до суду не було подано, тому відповідно до вимог ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, у зв`язку з неявкою відповідачки та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачкою відзиву на позов, з урахуванням заяви позивачки, ухвалив слухати справу за відсутності відповідачки, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Також, у встановлений строк ухвалою про відкриття провадження у справі третьою особою не надано пояснення щодо позову або відзиву, що передбачено ст.181 ЦПК України. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] , [INFO] , уродженка с.Нова-Царичанка, Білгород-Дністровського району Одеської області та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 13 березня 2000 року Ананьївським РВ УМВС України в Одеській області (а.с.4). Встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою №1539, виданої 03 липня 2019 року Ананьївською міською радою (а.с.9). Відповідно до копії договору дарування частини житлового будинку засвідченого 17 січня 2003 року державним нотаріусом Ананьївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Мороз Н.О., позивачка [PERSON] є власником Ѕ частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , (а.с.6). Крім того, копією Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 червня 2019 року, підтверджується, що позивачка [PERSON] на праві приватної власності володіє Ѕ частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.5). З Акту обстеження складеного 01 липня 2019 року депутатом Ананьївської міської ради [PERSON] в присутності свідків вбачається, що громадянка [PERSON] , [INFO] , з 2003 року дійсно проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування частини житлового будинку та з 21 липня 2004 року за цією ж адресою зареєстрований її онук [PERSON] . Крім того, в вище вказаному акті зазначено, що з моменту реєстрації та по день складання акту громадянин [PERSON] за вище вказаною адресою не проживає (а.с.7). Згідно довідки (виписки із будинкової книги про склад сім`ї та реєстрацію) №1454, виданої 19 червня 2019 року Ананьївською міською радою, позивачка [PERSON] , яка є власником домоволодіння та її онук [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до частини 1 статті 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Зі змісту частини 2 статті 386 ЦК України вбачається, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом по справі № 766/817/17. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Вирішуючи питання щодо витрат по справі, суд керується вимогами ст.141 ЦПК України, однак враховуючи бажання позивачки, вважає за можливе залишити судові витрати по справі за позивачем. Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Відповідно до ст.283 ЦПК України, відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved