Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-16 00:00:00

В січні 2014 року [PERSON] звернулась з позовом до КЕВ м.Чернігів, в якому просила поновити її на посаді сторожа матеріального складу у зв'язку з порушенням процедури звільнення за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та 2000 грн. у відшкодування моральної шкоди за неправомірні дії відповідача. Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду через невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Так, апелянт посилається на те, що судом не взято до уваги той факт, що склад продовжують охороняти інші працівники, не враховані переваги позивача перед іншими працівниками при скороченні штату, не з'ясовані всі вакантні посади на час скорочення, не перевірена участь позивача у профспілкових зборах, недотриманий строк попередження при звільненні за скороченням. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги і просили її задовольнити. Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував і просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - начальник Квартирно-експлуатаційного відділу м.Чернігів Юрик Ю.В. - в судове засідання не з'явився. Про час розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення 02.09.2014 р. поштового відправлення (а.с.251). Справа в судах розглядалася неодноразово. Ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.07.2014 року рішення апеляційного суду Чернігівської області від 21.03.2014 року скасовано, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.240). Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що наказом начальника КЕВ м.Чернігів № 219 від 29.11.2013 року [PERSON] була звільнена з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України з 30.11.2013 року. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення [PERSON] проведено відповідно до вимог законодавства і підстав для визнання наказу про звільнення незаконним не має. Проте, з таким висновком районного суду апеляційний суд не може погодитись, оскільки вважає зазначений наказ про звільнення позивача незаконним та таким, що суперечить приписам трудового законодавства та положенням Конституції України щодо права на працю. Відповідно до ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосереднього до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Наказом начальника КЕВ м.Чернігів № 219 від 29.11.2013 року [PERSON] була звільнена з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України з 30.11.2013 року. 30 листопада 2013 року [PERSON] отримала копію наказу та трудову книжку. З матеріалів справи вбачається, що з позовом про поновлення на роботі [PERSON] звернулась 31 грудня 2013 року, що підтверджується поштовим штампом на конверті на а.с.11. 31.01.2014 р. [PERSON] подала заяву про поновлення строку звернення до суду з позовом, мотивуючи причини пропуску строку тим, що про обставини незаконності оскаржуваного наказу, порушення процедури звільнення за скороченням, позивачу стало відомо лише наприкінці грудня 2013 року. Також, після з'ясування вказаних обставин їй знадобився певний час для складання позову, оскільки це питання потребувало вивчення відповідних документів та уточнення певних обставин, серед яких засідання профкому 11.11.2013 року без відмова позивача, несення сторожової охорони на матеріальних складах, які охороняла позивач, іншими особами (а.с.75). Пленум Верховного Суду України в своїй постанові N 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначив, що «Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій… Встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору… Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін.» Враховуючи викладені обставини, принципи розумності та справедливості, апеляційний суд вважає за можливе поновити строк звернення позивачеві до суду з даним позовом, який пропущено з поважних причин лише на один день, що не є підставою для позбавлення [PERSON] права на захист свої порушених трудових інтересів. Судом також встановлено, що [PERSON] працювала на посаді сторожа матеріального складу у Квартирно-експлуатаційному відділі м. Чернігів з 01.04.2012 року. Розпорядженням начальника Північного територіального квартирно-експлуатаційного управління № 215 від 16.08.2013 року на виконання вимог спільної організаційної директиви МО України та Генерального штабу Збройних сил України від 01.07.2013 року № Д-322/1/02 було проінформовано про необхідність скорочення чисельності і штату та зобов'язано начальника КЕВ м.Чернігів надати на погодження новий штатний розпис з лімітом чисельності станом на 01.11.2013 року 277 працівників. Наказом № 145 від 21.08.2013 року ТВО начальника КЕВ м.Чернігів встановлено ліміт чисельності працівників за штатним розписом з 01.11.2013 року у кількості 277 одиниць та вирішено скоротити з 31.10.2013 року чисельність та штат працівників, в тому числі 5 одиниць сторожів матеріального складу. Цією ж датою був складений список працівників, які підлягають звільненню через скорочення чисельності та штату працівників 31.10.2013 року, серед яких зазначена позивач [PERSON] 22.08.2013 року був складений список працівників, які мають переважне право на залишення на роботі при звільненні через скорочення штату працівників, серед яких вказано, що [PERSON] не має переважного права на залишення на роботі. 27.08.2013 року [PERSON] була повідомлена про наступне звільнення під розписку і про відсутність вакантних посад. 05.09.2013 року, після появи вакантної посади оператора теплового пункту на опалювальний сезон 2013-2014 рік, [PERSON] була запропонована вказана посада, але вона 06.09.2013 року відмовилась від цієї посади. Наказом начальника КЕВ м.Чернігів № 162 від 17.09.2013 року були внесені зміни до штатного розпису № 45/010. 19.09.2013 року начальник КЕВ м.Чернігів звернувся до голови профкому КЕВ м.Чернігів про надання згоди на звільнення працівників з 31.10.2013 року через скорочення чисельності та штату за п.1 ст.40 КЗпП України, серед яких зазначена і [PERSON] На засіданні профкому 26.09.2013 року, на якому позивач була присутня, дана згода на звільнення її за п.1 ст.40 КЗпП України з 31.10.2013 року. Розпорядженням начальника Північного територіального КЕУ № 283 від 29.10.2013 року була направлена вимога начальникам КЕВ про внесення змін до наказів про майбутнє скорочення і наказом начальника КЕВ м.Чернігів № 192 від 29.10.2013 року були внесені зміни до наказу № 145 від 21.08.2013 року щодо дати скорочення чисельності та штату і вирішено провести скорочення з 30.11.2013 року. 31.10.2013 року [PERSON] було повідомлено про перенесення дати запланованого звільнення на 30.11.2013 року. 04.11.2013 року начальник КЕВ м.Чернігів знову звернувся до голови профкому про надання згоди на звільнення працівників, в тому числі і [PERSON], за тих же обставин, але вже з 30.11.2013 року. На засіданні профкому 11.11.2013 року така згода була отримана. Як зазначено вище, наказом начальника КЕВ м.Чернігів № 219 від 29.11.2013 року [PERSON] була звільнена з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України з 30.11.2013 року. Колегія суддів вважає, що при звільненні позивача відповідачем був порушений порядок вивільнення працівників, передбачений ч.3 ст.49-2 КЗпП України, відповідно до якого, « одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації». Так, попереджаючи [PERSON] про звільнення, відповідач запропонував їй лише одну вакансію, а саме: оператор теплопункту, від якої вона відмовилась. Але, як вбачається з інформації про попит на робочу силу, яку надавав відповідач в Чернігівський міський центр зайнятості, за період з 20.08.2013 року по 31.12.2013 року малась ще одна вакансія - це 0,5 посади двірника в гуртожитку військового містечка в м.Чернігів. За таких підстав, оскільки мало місце порушення процедури звільнення, то позивач підлягає поновленню на посаді сторожа матеріального складу КЕВ м.Чернігів з 01.12.2013 року. Відповідно до вимог ч.2 ст.235 КЗпП України, з відповідача на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.12.2013 року по 17.09.2014 року, тобто за 9 місяців і 17 днів в розмірі 26759,48 грн. Розрахунок, що наведений нижче, проведений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». За довідкою, що надана відповідачем, середньомісячний заробіток складає позивача за вересень-жовтень складає 2580,33 грн. (а.с.158). З розрахункових листків, які надані позивачем (а.с.59-64), вбачається, що облік робочого часу сторожа матеріального складу, який працює за графіком, є сумарним. За даними вирахуваними з інформації, що надана відповідачем та позивачем, середньогодинний заробіток буде становити 16,7 грн. При розрахунку цієї суми колегія суддів виходить з наступного: 2483,68 грн. - (враховується зарплата за вересень, так як в жовтні позивач перебувала у відпустці і працювала 8 годин) + 2898,5 грн (заробітна плата за серпень) =5382,18 грн (зарплата за повні два місяці які позивач працювала до моменту звільнення); 168 годин (робота у вересні) + 167 годин (робота у серпні) = 335 годин (всього відпрацьовано за два повні місяці роботи); 5382,18 грн : 335 годин = 16,7 грн (середньогодиний заробіток). Середньомісячна кількість годин становить: 335 год. : 2 місяці = 167,5 год. Для з'ясування середньоденної кількості годин слід розділити середньомісячну кількість годин (167,5) та кількість днів місяця (30). 167,5:30 = 5,58 год. В день 16,7 грн х 5,58 год. = в середньому 93,19 грн в день. Враховуючи наведене вище, за час вимушеного прогулу з відповідача слід стягнути середній заробіток 26759 грн. 48 коп. ((167,5 грн. х 16,7 год.) х 9 місяців) = 25175,25 грн. ; 25175,25 грн. (за 9 міс.)+ (за 17 днів вересня 2014 року х 93,19 грн. (за день) = 1584,23 грн.) = 26759 грн. 48 коп. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди відповідно до ст.2371 КЗпП України, апеляційний суд приходить до висновку, що порушення законних прав позивача з вини відповідача внаслідок незаконного звільнення з роботи позивача, призвели до моральних страждань, погіршенню матеріального стану, нервових переживань. Позивачу була заподіяна моральна шкода, а тому з врахуванням характеру та обсягу заподіяних позивачу моральних страждань, тривалості негативних наслідків морального характеру, ступені вини відповідача та обставин справи, а також виходячи із засад розумності, справедливості та виваженості, апеляційний суд вважає, що розмір морального відшкодування позивачу належить визначити в сумі 800 грн., а тому позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального та матеріального права, а тому рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про поновлення [PERSON] на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і часткове задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 766,8 грн., зокрема, за розгляд в суді першої інстанції - 511,2 грн ( з них 243,6 грн - позовні вимоги немайнового характеру та 267,6 грн позовні вимоги майнового характеру) та 255,6 грн - за розгляд справи в апеляційній інстанції (511,2 грн : 2 = 255,6 грн), всього 511,2 грн + 255,6 грн. = 766,8 грн.

Outcome: partial