Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON], що діє в інтересах [PERSON] на підставі довіреності, до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позов мотивований тим, що 09.04.2010 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курановою О.О., та зареєстрований в реєстрі за № 917 від 09.04.2010 року. Відповідно до вказаного договору [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 379 670, 00 гривень, що еквівалентно 47 900, 00 доларів США, а останній взяв на себе зобов'язання щодо повернення коштів в порядку передбаченому укладеним договором позики. Позивачем було надіслано відповідачу вимогу про повернення боргу. На даний час позика відповідачем не повернута. [PERSON] ухиляється від повернення позики, уникає зустрічей та телефонних розмов із позивачем. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про стягнення з відповідача на користь позивача коштів в сумі 839 337, 92 гривень, з яких: сума основного боргу - 47 900, 00 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на день пред'явлення позову 620 321, 90 гривень, 20 % річних - 190 448, 71 гривень, 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання - 28 567, 31 гривень. В ході розгляду справи представником позивача неодноразово збільшувались позовні вимоги. Так, ухвалою суду від 26.02.2015 року, занесеною до журналу судового засідання (без винесення окремого процесуального документа), судом було прийнято до розгляду заяву представника позивача про збільшення позовних вимог від 14.02.2015 року.Представник позивача просив суд стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 1 460 105, 02 гривень, з яких: сума основного боргу - 47 900, 00 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 13.02.2015 року 1 241 089, 00 гривень, 20 % річних - 190 448, 71 гривень, 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання - 28 567, 31 гривень. В судовому засіданні представник позивача підтримав збільшені позовні вимоги в повному обсязі, аргументуючи мотивами викладеними в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, і просив їх задовольнити. Відповідач повторно в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Від відповідача не надійшло заяви про розгляд справи у його відсутність, не повідомлено причини неявки. Суд враховуючи думку представника позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи. По справі встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 09.04.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Курановою О.О., зареєстрований в реєстрі за № 917. Згідно даного договору позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 379 670, 00 гривень, що еквівалентно 47 900, 00 доларів США на день укладення договору, а [PERSON] зобов'язався повернути [PERSON] позику в тому ж розмірі у визначений даним договором строк. (а.с. 13) Відповідно до п. 3 договору позики грошей від 09.04.2010 року, позикодавець надав, а позичальник прийняв від позикодавця позику в повному обсязі до моменту підписання даного договору. Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Пунктом 4 вище вказаного договору встановлено порядок повернення позики. Згідно п. 4.1.1. цього договору, суму позики в розмірі 221 000, 00 гривень, що еквівалентно 27 881, 80 доларів США позичальник повертає позикодавцю в строк до 30 жовтня 2011 року рівними частинами по 12 277, 78 гривень щомісячно до останнього числа кожного місяця, починаючи з травня 2010 року. Згідно п. 4.1.2. договору, суму позики в розмірі 158 670, 00 гривень, що еквівалентно 20 018, 20 доларів США позичальник повертає позикодавцю в тридцятиденний термін з моменту пред'явлення позикодавцем вимоги про це. 25.10.2013 року [PERSON] була надіслана вимога позичальнику про повернення боргу (цінний лист). Однак, повідомлення повернулось на адресу позивача із відміткою «за закінченням терміну зберігання». З повідомлення підприємства зв'язку № 80 від 02.12.2013 року вбачається, що відповідач вказану вимогу не отримав. (а.с. 14-21) Ухилення боржника від одержання на підприємстві зв'язку листа, що містив вимогу (відмова від його прийняття, нез'явлення на зазначене підприємство після одержання його повідомлення про надходження рекомендованого або цінного листа) не дає підстав вважати вимогу непред'явленою. Тому, за загальним правилом, якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення вказаним підприємством цього повідомлення, а відтак днем пред'явлення вимоги вважається 02.12.2013 року. Отже, тридцятиденний строк повернення позики почав свій перебіг з 03.12.2013 року та закінчився 02.01.2014 року. Взяте на себе зобов'язання відповідач не виконав, грошові кошти, отримані в позику, позивачу не повернув. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Судом встановлено, що відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, визначеного договором позики грошей від 09.04.2010 року, оскільки не приступив до виконання зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно наданого позивачем письмового розрахунку сума заборгованості по договору позики грошей від 09.04.2010 року станом на 13.02.2015 року становить 1 460 105, 02 гривень, з яких: сума основного боргу - 47 900, 00 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 13.02.2015 року 1 241 089, 00 гривень, 20 % річних - 190 448, 71 гривень (за період з червня 2010 року по жовтень 2014 року (включно)), 3 % річних - 28 567, 31 гривень (за період з червня 2010 року по жовтень 2014 року (включно)). (а.с. 4-7, 61) Судом перевірено розрахунок боргу по договору позики грошей від 09.04.2010 року, здійснений позивачем, і встановлено його часткову невідповідність вимогам чинного законодавства України. Згідно п. 4.3. договору позики грошей від 09.04.2010 року, розмір поверненої позики розраховується, як еквівалент визначеної в п. 1.1. договору суми доларів США згідно з курсом НБУ, що діє на день повернення позики. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування, згідно ч. 2 ст. 61 ЦПК України. Офіційний курс гривні до іноземних валют, встановлений Національним банком України є загальновідомим. НБУ 13.02.2015 року встановлено офіційний курс гривні до долара США в розмірі: 1 дол. США = 25, 91 гривень. Отже, судом встановлено, що розрахунок суми основного боргу по договору позики грошей від 09.04.2010 року відповідає умовам договору та чинному законодавству. Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, тому на вимогу позивача зобов'язаний сплатити також 20 процентів річних від простроченої суми, оскільки такий розмір процентів встановлений договором (п. 4.4.), що в свою чергу передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України. 20 % річних - окремий вид відповідальності за порушення грошового зобов'язання, є платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником. Враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України та визначення умовами договору позики грошей від 09.04.2010 року інший розмір процентів, ніж 3 % річних від простроченої суми, суд прийшов до висновку про безпідставність вимог представника позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача окрім 20 % річних від простроченої суми, ще й 3 % річних. Окрім того, суд вважає, що представник позивача просить застосувати до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобов'язання (прострочення виконання грошового зобов'язання), що суперечить вимогам ч. 1 ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов'язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних в сумі 28 567, 31 гривень не підлягають задоволенню. Враховуючи вище викладене, суд прийшов до висновку, що позивачем правомірно застосовано положення ч. 2 ст. 625 ЦК України в частині нарахування 20 % річних від простроченої суми, однак невірно здійснено розрахунок в цій частині. Так, враховуючи п. 4.1.1 договору позики грошей від 09.04.2010 року, прострочення виконання відповідачем зобов'язання в частині повернення позивачу грошових коштів в сумі 221 000, 00 гривень відбулось з 01.06.2010 року, а 158 670, 00 гривень - з 03.12.2013 року, враховуючи положення п. 4.1.2. договору. Отже, представником позивача вірно здійснено розрахунок заборгованості в частинні нарахування 20 % річних на суму заборгованості за період з 01.06.2010 року по 01.11.2014 року відносно суми в розмірі 221 000, 00 гривень (п. 4.1.1. договору), а також з 01.01.2014 року по 01.11.2014 року відносно суми в розмірі 158 670, 00 гривень (п. 4.1.2. договору). Однак, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, розрахунок мав би бути здійснений за період з 01.06.2010 року по 13.02.2015 року відносно суми в розмірі 221 000, 00 гривень (п. 4.1.1. договору), а також з 03.12.2013 року по 13.02.2015 року відносно суми в розмірі 158 670, 00 гривень (п. 4.1.2. договору), тобто за весь час прострочення. Однак, враховуючи принцип диспозитивності, відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів, тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача двадцяти процентів річних в сумі 190 448, 71 гривень. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Договір позики грошей від 09.04.2010 року є домовленість сторін цього договору, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України. Предметом виконання як невід'ємним елементом виконання договору є ті конкретні суб'єктивні права і конкретні юридичні обов'язки для набуття, здійснення і виконання яких конкретні суб'єкти права вступають в конкретні правовідносини і, відповідно, до вимог норми права, що реалізується, вчиняються належні правомірні дії. Суд вважає, що відповідачем порушено вимоги ст. 526 ЦК України, згідно якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а також вимоги ст. 1049 ЦК України, яка вказує, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Враховуючи вище викладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики грошей від 09.04.2010 року в загальній сумі 1 431 537 (один мільйон чотириста тридцять одна тисяча п'ятсот тридцять сім) гривень 70 копійок, з яких: сума основного боргу - 47 900, 00 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 13.02.2015 року 1 241 089 (один мільйон двісті сорок одна тисяча вісімдесят дев'ять) гривень 00 копійок, 20 % річних - 190 448 (сто дев'яносто тисяч чотириста сорок вісім) гривень 71 копійка. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних в сумі 28 567, 31 гривень слід відмовити, оскільки вимоги в цій частині є необґрунтованими. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 3 582, 38 гривень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (98,04 %), а судовий збір в сумі 71, 62 гривень слід залишити за позивачем. На підставі вище викладеного,

Outcome: partial