Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-28 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулось Товариство з обмеженою відповідальності «Кредитні рішення Моней24» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що 16.09.2017 між ТОВ «Кредитні рішення Моней24» та [PERSON] було укладено кредитний договір № [NUMBER] та додаткова угода № [NUMBER]-2 від 31.10.2017. Згідно із кредитним договором відповідач отримала кредит в розмірі 5 000, 00 гривень з встановленою відсотковою ставкою у розмірі 0,886 % терміном на 15 календарних днів з строком погашення до 15.11.2017. Банк повністю виконав свої зобов'язання згідно з кредитним договором та надав відповідачу кредитні кошти. Станом на 23.06.2018 відповідач не повернула банку отриманий кредит у встановлений договором термін та не сплатила нараховані відсотки. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про стягнення з [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні рішення Моней 24» заборгованості за кредитним договором у розмірі 27 761, 80 гривень. Також, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь судовий збір у розмірі 1 762, 00 гривень. Ухвалою суду від 30.10.2018 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом, та витребувано у позивача обгрунтований розрахунок заборгованості. Позивач 05.11.2018 отримав копію вищевказаного судового рішення та надав суду у встановлений в ухвалі строк витребуваний документ. Відповідач отримала ухвалу суду від 30.10.2018 та копію позовної заяви з доданими до неї документами 02.11.2018. У строк, визначений судом ухвалою суду від 30.10.2018, від відповідача відзив на позов не надійшов. Будь-які докази по справі чи клопотання від відповідача, також, на адресу суду не надійшли. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від учасників справи до суду не надходили. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 16.09.2017 між товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні рішення Моней24» та [PERSON] було укладено кредитний договір № [NUMBER]. (а.с. 53-61) 31.10.2017 між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № [NUMBER]-2 до вищевказаного кредитного договору. (а.с. 62-64) Відповідно до кредитного договору № [NUMBER] від 16.09.2017 банк надає позичальнику кредит з цільовим призначенням не споживчого характеру в сумі 5 000, 00 гривень, а позичальник зобов'язується здійснювати повернення кредиту та нарахованих відсотків на умовах, встановлених даним кредитним договором та додатками до нього. Повернення кредиту і сплата відсотків за користування кредитом здійснюється згідно з графіком розрахунків встановлених у додаткових угодах до даного договору. Згідно з додатковою угодою № [NUMBER] від 31.10.2017 позичальник зобов'язується повернути кредит в сумі 5 000, 00 гривень та сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 667, 00 гривень. Термін кредиту - 15 днів, дата надання кредиту - 31.10.2017, дата повернення кредиту - 15.11.2018. З реєстру платежів вбачається, що відповідачем було отримано 31.10.2017 кредит в сумі 5 000, 00 гривень. (а.с. 69-70) Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно з яким сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з розрахунком, наданим позивачем, заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором № [NUMBER] від 16.09.2017 станом на 23.06.2018 становить 30 601, 00 гривень, яка складається з: 5 000, 00 гривень - заборгованість по кредиту; 667, 00 гривень - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 24 934, 00 гривень - пеня. (а.с. 68, 103) Судом перевірено розрахунок заборгованості відповідача перед позивачем і встановлено його часткову невідповідність вимогам чинного законодавства України та умовам кредитного договору, а саме: в частині нарахування неустойки. З вищевказаного розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачем було сплачено позивачу 3 340, 00 гривень на виконання умов договору реструктуризації від 19.12.2017. (а.с. 65-68, 103) Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. Судом встановлено, що відповідачем перед позивачем заборгованість по договору № [NUMBER] від 16.09.2017 в повному обсязі не погашена. Протягом тривалого часу належних розрахунків відповідач не веде, відповідно, ухиляється від виконання зобов'язань, взятих на себе згідно з договором № [NUMBER] від 16.09.2017. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Відповідно до п. 10 кредитного договору № [NUMBER] від 16.09.2017 у разі, якщо позичальник не повернув кредит у строк, затверджений сторонами у заявці та/або додатку кредитного договору, пеня за невиконання умов повернення кредиту, яку позичальник додатково нараховує кредитодавцю становить 2% від суми неповернутого кредиту за кожен день такого неповернення і аж до кінцевого виконання позичальником кредитних зобов'язань за даним договором, чи оплати послуги пролонгації. Враховуючи вищевказану умову договору, пеня за період з 16.11.2017 по 23.06.2018 (включно) має становити 12 396, 66 гривень, а не 25 434, 80 гривень: За період з 16.11.2017 по 19.12.2017 (по дату проведення часткового розрахунку відповідачем): 5 667, 00 гривень х 2 % х 33 дні = 3 740, 22 гривень; За період з 19.12.2017 по 23.06.2018 ((включно) (по дату визначену позивачем в розрахунку): 2 327, 00 гривень (5 667, 00 гривень - 3 340, 00 гривень) х 2 % х 186 днів = 8 656, 44 гривень. Однак, відповідно до ч.3 ст.551 ЦК розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 3.09.2014 у справі № 6-100цс14, ч. 3 ст. 551 ЦК України, з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 5 ст. 12 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти учасникам справи у реалізації ними прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Судом прийнято до уваги, що до даних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», а розмір пені значно перевищує розмір збитків позивача. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про зменшення неустойки до 2 500, 00 гривень, що дорівнює половині суми отриманої відповідачем в кредит. При зменшенні розміру неустойки судом враховано: ступінь виконання зобов'язань боржником; відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання; значне перевищення розміру неустойки. Представник позивача не надав суду належних доказів спричинення значних збитків позивачу у зв'язку з невиконанням відповідачем обов'язків за кредитним договором. Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загально\-людських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Крім того, судом звернуто увагу на те, що в розрахунку, зазначені суми неустойки та загального боргу не відповідають одна одній. Так, в одній графі вказано позивачем суму пені, що в загальному розмірі становить 25 434, 80 гривень, а в іншій графі «3» - 24 934, 00 гривень; загальна сума заборгованості в одній графі - 30 601, 00 гривень, а в іншій - 27 761, 80 гривень. Таким чином, суд приходить до висновку стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 2 500, 00 гривень. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду та на виконання вимог ухвали суду від 30.10.2018, сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв'язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі суду від 30.10.2018 було роз'яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов'язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті, в даному випадку - пояснення, викладені в позовній заяві і докази, надані разом із позовом та виконання вимог ухвали суду. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Суд вважає, що [PERSON] порушено вимоги ст. 526 ЦК України, згідно з якими зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а також вимоги ст. 1049 ЦК України, яка вказує, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Добровільно [PERSON] не провела розрахунок за кредитним договором в строки, визначені його умовами, тому сума боргу підлягає примусовому стягненню. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача згідно з кредитного договору № [NUMBER] від 16.09.2017 заборгованості в сумі 4 827, 00 гривень, з яких: 2 327, 00 гривень - заборгованість за кредитом; 2 500, 00 гривень - пеня. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в сумі 22 934, 80 гривень слід відмовити, оскільки такі вимоги є необґрунтованими і недоведеними належними і допустимими доказами, враховуючи вищевикладене. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в сумі 1 762, 00 гривень, що підтверджується платіжним дорученням від 17.09.2018. (а.с. 48) Доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано. Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 306, 41 гривень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (17, 39 %). Решту судового збору в сумі 1 455, 59 гривень слід залишити за позивачем. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: partial