Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

В червні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державного підприємства «Науково-дослідний та проектний інститут транспортного будівництва «Київдіпротранс» (надалі по тексту відповідач), в якому просив стягнути з останнього на свою користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01.01.2016 по 23.05.2016 рр. у розмірі 11 855,12 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.05.2016 по 05.10.2016 рр. у розмірі 9 883,23 грн. та моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн. В процесі розгляду справи позивач згідно заяви від 25.10.2016 року збільшив свої позовні вимоги в частині середного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.05.2016 по 26.10.2016 рр. у розмірі 11 347,42 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 20.07.2015 року перебував у трудових відносинах з ДП «Науково-дослідний та проектний інститут транспортного будівництва «Київдіпротранс» та працював на посаді провідного юристконсульта юридичного відділу. Наказом відповідача №173/к від 23.05.2016 року його було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України за угодою сторін, але не було проведено статочний розрахунок з виплати заробітної плати в розмірі - 11 855,12 грн. За таких обставин позивач просить також стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку за 155 робочих днів прострочки за період з 24.05.2016 по 26.10.2016 рр. у розмірі - 11 347,42 грн., Крім того, позивач зазначив, що внаслідок неправомірних дій відповідача, що порушили його трудові права йому було спричинено душевні страждання, оскільки заробітна плата єдине джерело доходів, крім того на його утриманні двоє неповнолітніх дітей та дружина, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років, які він оцінює в 20 000,00 грн. Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити враховуючи заяву про збільшення позовних вимог від 25.10.2016 року. Представник відповідача у судовому засіданні частково заперечував проти задоволення вимог, подав до суду заперечення проти нього, в якому зазначив, що з 2014 року існує заборгованість з виплати заробітної плати на підприємстві. Керівництво підприємства намагається вирішити питання стосовно ліквідації існуючої заборгованості про, що свідчать неодноразові звернення у відповідні організації та відомства, але на жаль до цього часу питання так і не вирішено. Враховуючи викладене проти задоволення вимоги в частині стягнення на користь позивача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.01.2016 по 23.05.2016рр. не заперечував, проте що стосується інших позовних вимог просив відмовити. Зокрема, що стосується моральної шкоди зазначив, що позивач не надав до позовної заяви жодного мотивованого доказу, який підтвердив факт заподіяння [PERSON] моральних чи фізичних страждань. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що [PERSON] перебував в трудових відносинах з ДП «Науково-дослідний та проектний інститут транспортного будівництва «Київдіпротранс» де з 20.07.2015 року працював на посаді провідного юристконсульта юридичного відділу, наказ №115/к від 14.07.2015 року. Судом встановлено, що наказом №173/к від 23.05.2016 [PERSON] звільнений з посади виконуючого обов'язки начальника юридичного відділу за п. 1 ст. 38 КЗпПУ за погодженням сторін. (а.с. 3). Незважаючи на те, що позивачем виконувалась належним чином поручена йому робота, відповідачем не було здійснено повного розрахунку з позивачем по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі. Відповідно до Довідки №131 від 25.10.2016 року заборгованість ДП «Науково-дослідний та проектний інститут транспортного будівництва «Київдіпротранс» по виплаті заробітної плати перед [PERSON] за період з 01.01.2016 по 23.05.2016рр. (сума до виплати) становить у розмірі - 11 855,12 грн. Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Вимоги ст. 47 КЗпП України передбачають, що власник або уповноважений ним зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Таким чином, оскільки відповідачем заробітна плата не була виплачена позивачу при звільненні, вона підлягає стягненню за рішенням суду. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. При цьому, як вже зазначалось вище вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах у справах №6-76цс14 від 02.07.2014 року, №6-837цс15 від 23.12.2015 року, визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу. Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї постанови № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснив - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. З урахуванням того, що відповідачем на день звільнення позивача не було виплачено заробітну плату в повному обсязі та не доведено відсутність його вини у невиплаті такої заробітної плати, тому суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки у виплаті вказаної суми заробітної плати, розмір якого обрахований наступним чином. Згідно п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 середній заробіток обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. Зокрема, середньоденний заробіток становить - 144,17грн. (заробітна плата за березень 2016 року - 2902,65 грн. + заробітна плата за квітень 2016 року - 3296,92 грн. = 6199,57 грн. та поділити на 22 + 21 робочі дні за цей період). Таким чином, суд перевіривши наданий позивачем розрахунок, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 р. дійшов висновку, що сума середнього заробітку розрахунку за час затримки розрахунку при звільненні становить - 15 714,53 грн. (144,17 * 109 робочих днів затримки). Між тим, в силу вимог статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині середнього заробітку враховуючи заяву про збільшення вимог від 25.10.2016р. у розмірі - 11 347,42 грн. Крім того, Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП ( 322-08 ) (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За вимогами чинного процесуального законодавства, обставини зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди. Позивач зазначає, що у зв'язку із порушенням прав він зазнав моральних страждань та в якості компенсації останній просить суд стягнути з відповідача суму у розмірі 20 000,00 грн. Пояснив суду, що заробітна плата є єдиним джерелом його доходів. Позивач перебуває у шлюбі та має двох неповнолітніх дітей, дружина перебуває у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років. Для того, щоб сплачувати за комунальні послуги, харчуватися, сплачувати за дитячий садок та нести інші витрати пов'язані з існуванням його сім»ї, вимушений був оформити споживчі кредити, брати гроші в борг у знайомих, все це у сукупності спричинило йому душевні страждання. За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що в результаті несвоєчасної виплати відповідачем позивачу заборгованості по заробітній платі, позивач зазнав душевних страждань, в нього виникли матеріальні труднощі, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків, а отже і щодо наявності моральної шкоди, яку було спричинено боку відповідача. Вирішуючи питання про розмір даної шкоди в грошовому еквіваленті, суд виходить з втрат немайнового характеру, а тому оцінює моральну шкоду в розмірі - 2000,00 грн. На підставі зазначеного суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до Державного підприємства «Науково-дослідний та проектний інститут транспортного будівництва «Київдіпротранс» підлягає частковому задоволенню. Згідно ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до наданої довідки №131 від 25.10.2016р., що міститься у матеріалах справи, сума заробітної плати позивачки за березень 2016 року становить: 2 902,65 грн. В порядку, визначеному ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі - 551,20 грн., виходячи із розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 43, 55 Конституції України, ст.ст. 67, 72, 107, 115, 116, 117, 233 КЗпП України та

Outcome: partial