Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

В січні 2017 року позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди, яку уточнив у листопаді 2017 року, посилаючись на те, що ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18.01.2016 року було звільнено відповідача від кримінальної відповідальності з підстав примирення винного з потерпілим та кримінальне провадження закрито. Потерпілій по кримінальному провадженню [PERSON] .С. видавалися листки непрацездатності. [PERSON] є застрахованою особою у розумінні ст. 1 Закону № 1105, ТОВ «Спринт» призначено та виплачено допомогу по тимчасовій непрацездатності. Сума виплаченої допомоги за рахунок коштів Фонду склала 7334,90 грн. Згідно Положення про комісію із соціального страхування підприємства, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 23.06.2008 року, Комісія із соціального страхування в особі директора ТОВ «Спринт» листом від 22.11.2016 року ініціювала перед Шевченківською районною виконавчою дирекцією Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності питання про відшкодування Фонду витрат на виплату допомоги по тимчасовій втраті непрацездатності у звязку із травматизмом невиробничого характеру, що стався з вини відповідача. [PERSON], як особа винна в заподіянні шкоди здоровю [PERSON], витрати Фонду у добровільному порядку на даний час не відшкодував. Просив стягнути відповідно до ст. 1166 ЦК України з [PERSON] на користь Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності матеріальну шкоду у розмірі 7334,90 грн., яка була нанесена Фонду. Ухвалою суду від 12 липня 2017 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, була залучена [PERSON]. Представник позивача у судовому засідання позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач у судове засідання зявився. Позовні вимоги не визнав. Суду пояснив, що правовідносини щодо виплати по тимчасовій втраті непрацездатності, врегульовані Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», відповідно до ст. 22 якого Фондом виплачується допомога по тимчасовій непрацездатності у разі настання страхового випадку. Підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності. [PERSON] надала роботодавцю листки непрацездатності загалом на 205 днів. Під час досудового слідства в рахунок відшкодування заявленої шкоди відповідач передав [PERSON] 60000 грн., про що остання склала розписку. Жодних претензій у [PERSON] не було і кримінальна справа була закрита за примиренням сторін. Однак [PERSON] все одно звернулася до Фонду соціального страхування та їй було виплачено відшкодування. Вважає, що у разі задоволення позову з нього буди двічі стягнуто суму відшкодування. Позивач посилається на статтю 1166 ЦК України як на підставу задоволення позову, однак відповідачем не завдано ніякої шкоди майну позивача [PERSON] завдана лише здоровю [PERSON] позивач не посилається на норми права, які регулюють спірні правовідносини. Просив у задоволенні позову відмовити. Третя особа у судове засідання не зявилася. Причину неявки суду не повідомила. Суд, заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 30 листопада 2015 року відбулася дорожньо-транспортна пригоді, в результаті якої з вини відповідача [PERSON] були завдані тілесні ушкодження [PERSON]. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2016 року було звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України у звязку із примиренням з потерпілою, а кримінальне провадження закрито (а. с. 42). [PERSON] відшкодував завдану [PERSON] в результаті ДТП матеріальну шкоду у розмірі 60000 грн., що підтверджується розпискою [PERSON] (а. с. 88). У звязку із отриманою в результаті ДТП травмою [PERSON] перебувала на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності (а. с. 43-48). [PERSON] працює на посаді дизайнера ТОВ «Спринт» з 01.12.2013 року. [PERSON] є застрахованою особою у розумінні статті 1 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», ТОВ «Спринт» призначено та виплачено їй допомогу по тимчасовій непрацездатності. На підтвердження перерахування допомоги по тимчасовій непрацездатності у розмірі 7334,90 грн. ТОВ «Спринт» надані платіжні доручення (а. с. 67-85). Відповідно до пунктів 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» проведено реорганізацію шляхом злиття Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та утворено Фонд соціального страхування України. Наказом Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності № 264-ос від 07.09.2016 року було припинено Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності у звязку із утворенням відповідного робочого органу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України (а. с. 50-51). Директор ТОВ «Спринт» [PERSON] 22.11.2016 року звернулася до директора Шевченківської районної виконавчої дирекції відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності із проханням розглянути питання про відшкодування Фонду витрат на виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності застрахованій особі ТОВ «Спринт» [PERSON], яка працює на посаді дизайнера у звязку з травматизмом невиробничого характеру, а саме наїзду на пішохідному переході 30.11.2015 року водієм [PERSON] (а. с. 66). Так, згідно із ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Зазначена норма, що міститься в главі 82 ЦК України та регулює правовідносини щодо відшкодування шкоди, передбачає право регресу особи в разі, якщо вона відшкодувала потерпілому шкоду, завдану іншою особою в рамках деліктних правовідносин між нею та потерпілим. Разом з тим правовідносини, пов'язані зі страхуванням різних видів, регулюються нормами глави 67 ЦК України. Відповідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з: 1) життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Статтею 999 ЦК України передбачено, що законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Стаття 993 ЦК України передбачає, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до цієї норми до страховика переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки про відшкодування шкоди, лише в разі виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування. В разі проведення страхових виплат за договором особистого страхування (життя, здоров'я, працездатності, пенсійного забезпечення) таке право вимоги страховика до особи, відповідальної за заподіяння шкоди не передбачено. Зазначений висновок ґрунтується на комплексному аналізі норм ст. ст. 512, 993, 999 ЦК України, положень Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування та Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування». Зазначені закони визначають принципи та загальні правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян та, зокрема, правову основу, економічні механізми і організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання. Відповідно до ст. ст. 6, 20 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування страховиками є цільові страхові фонди, які беруть на себе зобов'язання щодо збору страхових внесків та надання застрахованим особам матеріального забезпечення\~і соціальних послуг при настанні страхових випадків, основними джерелами коштів яких є внески роботодавців і застрахованих осіб. Преамбулою Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» передбачено, що страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання є самостійним видом загальнообов'язкового державного соціального страхування, за допомогою якого здійснюється соціальний захист, охорона життя та здоров'я громадян у процесі їх трудової діяльності. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування»загальнообов'язкове державне соціальне страхування - система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення, страхові виплати та надання соціальних послуг застрахованим особам за рахунок коштів Фонду соціального страхування України; Згідно п 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування»страховиком є Фонд соціального страхування України. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування»об'єктом соціального страхування є страховий ризик та страховий випадок, із настанням яких у застрахованих осіб (членів їх сімей, інших осіб) виникає право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги відповідно до цього Закону залежно від видів соціального страхування; Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» страховим випадком за соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності є подія, з настанням якої виникає право застрахованої особи, членів її сім'ї або іншої особи на отримання відповідно до цього Закону матеріального забезпечення або соціальних послуг. Ні Основи законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, ні Закон України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», ні норми глави 67 ЦК України не передбачають право страховика, який сплатив страхове відшкодування потерпілій особі, застрахованій за договором загальнообов'язкового державного соціального страхування, на звернення з вимогою до винної особи про відшкодування сплачених застрахованому страхових сум. Крім того, задоволення таких вимог означало б заміну сторін у зобов'язанні, в якому права застрахованої особи на отримання відшкодування перейшли б до страховика, у той час як відповідно до ст. 515 ЦК України не допускається заміна кредитора в зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема в зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я. Оскільки сфера дії Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» поширюється виключно на застрахованих осіб, страхувальників та страховика й цим Законом, а також іншими нормативно-правовими актами не врегульований правовий механізм відносин Фонду соціального страхування України як страховика з іншими особами, відповідальними за шкоду, завдану життю та здоров'ю застрахованої особи, то до таких правовідносин підлягають застосуванню загальні положення ЦК України щодо страхування. З урахуванням наведеного та з огляду на положення ст. ст. 993, 999 ЦК України, Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Фонд соціального страхування України як страховик за обов'язковим особистим страхуванням не має права вимоги до особи, відповідальної за заподіяння шкоди потерпілому. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області не обґрунтуванні і не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed