Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-09 00:00:00

В січні 2015 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтуванні своїх вимог зазначив що згідно до рішення Московського р/с м. Харкова від 26.02.2014 року [PERSON] повинна йому 121200 грн. Знаючи про існування судового спору, [PERSON], з метою уникнення звернення стягнення на її майно, 21.02.14 року уклала зі своєю бабусею - [PERSON] договір дарування кімнати [ADDRESS]. Зазначений договір було посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Погребняк Н.В. Крім того, знаючи про свої боргові обов'язки перед позивачем, [PERSON], в 2010 році уклала ще один договір дарування належної їй частини квартири на ім'я своєї бабусі - [PERSON] Позивач вважає що спірний договір від 21.02.14 року є фіктивним та таким що вчинено без наміру створення правових наслідків оскільки він суперечить звичаям ділового обороту враховуючи що онука дарує нерухомість своїй бабусі а не навпаки. Крім того спірний договір укладено за 5 днів до винесення рішення Московським р/с м. Харкова та лише після 36 днів від дня коли [PERSON] сама набула права власності на спірну кімнату. Крім того позивач зазначив що, за наявною у нього інформацією, в цей же день, між відповідачами було обдарованою на користь дарувальника складено заповіт відносно спірної кімнати. [PERSON] прохає визнати спірний договір фіктивним за вимогами ст. 234 ЦК України, скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса ХМНО Погребняк Н.В. про державну реєстрацію права власності на спірну кімнату за [PERSON], забов*язати [PERSON] отримати у нотаріуса Погребняк Н.В. договір купівлі-продажу від 15.01.14 року та подати його приватному нотаріусу ХМНО Мельник Ю.О. для подальшої реєстрації права власності за [PERSON] Також прохає стягнути з відповідачів на його користь судові витрати у сумі 709.55 грн. В судове засідання позивач з'явився, доводи позову підтримав зазначивши що про існування спірних договорів дарування дізнався від самої [PERSON], яка також надала йому копію спірного правочину та повідомила про укладання заповіту на її ім'я її бабусею. [PERSON] до судового засідання не з'явилась. Надала суду письмові заперечення в яких позов не визнала посилаючись на його безпідставність. Зазначила що про існування судових суперечок між її онукою та позивачем дізналась тільки з копії позову. Спірний договір було укладено в зв'язку з необхідністю отримання [PERSON], в зв'язку зі складним матеріальним становищем, додаткового прибутку, задля чого спірна кімната здається у оренду. Прохала розглядати справу за її відсутність. Представник [PERSON] до судового засідання з'явися. Позов не визнав зазначивши що в зв'язку зі скрутним матеріальним становищем [PERSON], яка є пенсіонером та потребує стороннього догляду, [PERSON] була змушена подарувати їй кімнату [ADDRESS]. Донька [PERSON] - [PERSON] - мати [PERSON], є інвалідом 2 групи і надавати допомогу [PERSON] сама не може. В зв'язку з чим було прийнято рішення про укладання договору дарування спірної кімнати яку бабуся в подальшому здає в оренду. Сама [PERSON] в спірній кімнаті не проживає і про існування заповіту на її ім'я їй нічого не відомо. Також зазначив що позовні вимоги в частині скасування рішення державного реєстратора та забов*язання зареєструвати за [PERSON] у іншого державного реєстратора право власності не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства. Приватний нотаріус ХМНО Погребняк Н.В. до судового засідання не з'явилась. Подала свої письмові заперечення проти позову в яких вказала що з позовними вимогами не згодна оскільки усі вимоги закону при посвідченні спірного договору були дотримані. Документи потрібні для посвідчення спірного правочину [PERSON] збирала заздалегідь протягом тривалого часу і волевиявлення сторін було вільним. Також звернула увагу на той факт що судова суперечка між [PERSON] та [PERSON] тривала протягом 3 років і ніяких заборон на спірне майно накладено не було. Прохала розглядати справу за її відсутність. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи суд встановив що позов задоволенню не підлягає за наступним: 21.02.14 року [PERSON] подарувала [PERSON] свою кімнату [ADDRESS]. Зазначений правочин посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Погребняк Н.В. (с.с. 6). Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном , і на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. За правилами ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. За змістом ч. 1 ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно до ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків та має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином. Фіктивний характер правочину може бути підтверджений усіма засобами доказування, що припускаються цивільно-процесуальним законодавством, зокрема свідченням свідків. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги чи заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних в якості свідків, показань свідків, письмових та речових доказів. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, і жодний доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює відносність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. В пункті 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 16 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз'яснено наступне, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Виходячи з вищевказаних норм закону, у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно і ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Отже, виходячи з наведених обставин та аналізу вказаних правових норм, після укладення договору дарування, всі умови правочину були виконані його сторонами повністю. А саме, відповідач [PERSON] передала кімнату, а відповідач [PERSON] прийняла її у власність, якою вона володіє, користується та розпоряджується, тобто здійснює повноваження власника щодо свого майна у повному обсязі, і що право власності на вказану кімнату зареєстроване рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно за відповідачем [PERSON] Крім того, в пунктах 3 та 10 договору дарування вказаної кімнати від 21.02.2014 року, зазначено що подароване майно в спорі чи під забороною не перебуває, сам договір не приховує іншого правочину, відповідає дійсним намірам дарувальниці та обдарованої створити юридичні наслідки для них, при їх однаковому розумінні договору та його умов. Позивач звертаючись до суду в якості доказів фіктивності, укладеного між сторонами спірного правочину, зазначив про те, що спірний договір не відповідає звичаям ділового обороту та правилам поведінки а саме факт дарування онукою своїй бабусі нерухомого майна з урахуванням також того що цей випадок між сторонами угоди є непоодиноким; дата укладання спірного правочину яка на 5 днів передувала винесенню рішення Московським р/с м. Харкова; укладання спірного правочину дарування відбулось після місяця з дати придбання [PERSON] спірної нерухомості що свідчить про відсутність у дарувальника реальних мотивів для його укладання; наявність заповіту від [PERSON] на спірну нерухомість на користь [PERSON] Суд погоджується з запереченнями представника щодо недоведеності належними та припустимими доказами позовних вимог з огляду на наступне: відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Позивачем суду не доведено що дарування онукою бабусі своєї власності виходить за межі сталих правил поведінки і є таким що не відповідає звичаям ділового обороту. Представником [PERSON] в судовому засіданні належними та припустимими доказами доведено що [PERSON] є пенсіонеркою та отримує мінімальну пенсію за віком. На думку суду, можливість отримання [PERSON] додаткового прибутку у вигляді орендної плати від надання спірної житлової площі в оренду, є достатньою підставою для онуки укласти з бабусею правочин дарування житла і це аж ніяк не можна вважатись таким що не відповідає сталим правилам поведінки. Факт надавання [PERSON] спірного житла в оренду в судовому засіданні сторонами визнавався і позивачем не спростовувався, в зв'язку з чим було знято клопотання про допит в якості свідка ріелтера що займалась цією орендою. Ці ж обставини підтверджені квитанціями про оплату житлово-комунальних послуг за липень, серпень, вересень 2014 та січень 2015 року, які надані власнику вказаної кімнати відповідачці [PERSON] та нею оплачуються особисто. Не відповідають дійсності твердження позивача, що відповідачу [PERSON] було відомо про стягнення на користь позивача [PERSON] грошових коштів з відповідача [PERSON] за рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26.02.2014 року, оскільки із тексту наданого рішення слідує, що відповідач [PERSON] не залучалася до участі у справі № 643/20907/13-ц та в розгляді справи участі не брала. В подарованої кімнаті [ADDRESS], відповідач [PERSON] не проживає, що підтверджується відсутністю реєстрації місця проживання в її паспорті та довідкою балансоутримувача будинку ОС ББ «Котлова-106» від 20.02.2014 року Договір дарування іншого житла, укладений між [PERSON] та [PERSON] у 2010 році, задовго до ухвалення рішення Московським р/с м. Харкова, не може свідчити про фіктивність спірного правочину, оскільки в об'єкті нерухомості, по проспекту 50 річчя ВЛКСМ, сторони спільно мешкають тобто за обома правочинами реально відбулось передача нерухомості від однієї сторони - іншій. Укладання спірного правочину за 5 днів до ухвалення рішення Московським р/с м. Харкова не свідчить про фіктивність правочину оскільки згідно до пояснень 3-ї особи - приватного нотаріуса Погребняк Н.В., [PERSON] займалась питання дарування задовго до здійснення правочину, зокрема робила оцінку спірного майна та отримувала довідку про склад сім*ї. Відсутність мотивів в діях [PERSON], яка через 36 днів після придбання спірної нерухомості здійснила її відчуження на користь [PERSON], не може беззаперечно свідчити про фіктивність спірного правочину, оскільки встановлення судом мотивів однієї з сторін правочину, не за клопотанням іншої з його сторін, суперечить як положенням ст. 41 Конституції України так і положенням ст. 319 ЦК України. Позивач не є стороною спірного правочину і свої позовні вимоги ґрунтує на положеннях п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за якою вважає що договір дарування порушує його права. Однак рішення в справі не може ґрунтуватись на припущеннях і дійсного порушення своїх прав [PERSON] суду не довів. Наявність будь-яких заповітів матеріалами справи не підтверджена і суд в цій частині також вважає позов не обґрунтованим. Згідно ст. 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою цього кодексу. Тобто зміст правочину не може суперечити законодавству. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Суд погоджується з твердженнями відповідачів та третьої особи, згідно до яких зміст договору дарування від 21.02.14 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Погребняк Н.В. за реєстровим номером 427 між [PERSON] та [PERSON], не суперечить законодавству і спрямований на реальне настання переходу права власності на кімнату [ADDRESS] до [PERSON] [PERSON] володіє повною цивільною дієздатністю, і її волевиявлення під час укладання правочину, відповідало її внутрішній волі, сторонами додержано встановлену законом форму договору. Вчинення правочину дарування вказаної кімнати його сторонами, за договором від 21.02.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Погребняк Н.В., за відсутності заборон на відчуження цього майна, що підтверджується копіями витягів за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об'єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.02.2014 року, не порушує законних інтересів позивача [PERSON], через їх відсутність у позивача, на час вчинення оспорюваного ним правочину - 21.02.2014 року. За статтею 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними громадянами є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону. Відповідач [PERSON] та її донька [PERSON], яка є матір'ю відповідачки [PERSON], належать до непрацездатних осіб, які потребують матеріальної допомоги, мешкають окремо, що підтверджується свідоцтвами про народження; пенсійним посвідченням, посвідченням ветерана праці [PERSON]; пенсійним посвідченням., виписками із медичної карти, довідкою до акту огляду МСЕК [PERSON] Стаття 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, визначає що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Позивач не довів суду, що відповідачі діяли неправомірно, завдали будь-яку шкоду його правам, так само як і не довів суду, що в їх діях є склад цивільно-правової відповідальності у будь-якому вигляді, що є підставою для відмови в задоволенні цієї позовної вимоги. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed