Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-26 00:00:00

В судовому засіданні позивач [PERSON] позовну заяву підтримала та пояснила, що вона працювала у відповідача продавцем непродовольчих товарів з 11.02.2014 року згідно трудового договору. 28.02.2019 року звільнилась з роботи за згодою сторін. За час роботи відпустка їй жодного разу не надавалась. При здійсненні з нею розрахунку їй не було виплачено компенсації за невикористані відпустки з початку працевлаштування і по день звільнення. А тому просить суд стягнути з відповідача на її користь компенсацію за невикористанні щорічні відпустки за період з 11 лютого 2014 року по 28 лютого 2019 року включно в сумі 7807,36 грн. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав. Пояснив, що позивачка дійсно працювала у нього продавцем. За час роботи їй жодного разу не надавалася відпустка, так як вона її не просила. Але не вважає, що повинен виплатити компенсацію за невикористані відпустки, виходячи з наступного. Сам факт звільнення за згодою сторін, на думку відповідача, підтверджує, що сторони досягли згоди з усіх питань, в тому числі і щодо взаємних заборгованостей, і претензій одна до одної не мають. В той же час стверджує, що за наслідками проведеної ревізії, за позивачем та ще одним продавцем наявна недостача в сумі 84992,24 грн. Вказану недостачу у більшій частині він їм «пробачив», але наполягає на сплаті йому по 10000 грн. з кожного продавця. З продавцем [PERSON] досягнуто домовленість, що її заборгованість погашається шляхом заліку заборгованості [PERSON] з компенсації за невикористані відпустки. Даний позов зареєстровано в суді 06.06.2019 року. Згідно ухвали Коропського районного суду Чернігівської області від 10.06.2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у порядку спрощеного провадження на 27.06.2019 року. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши надані докази, суд встановив такі обставини та зміст спірних правовідносин. З 11.02.2014 року позивач працювала в фізичної-особи підприємця [PERSON] продавцем непродовольчих товарів згідно трудового договору. 28.02.2019 року звільнилась з роботи за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Дані обставини підтверджуються трудовим договором, копією трудової книжки позивача та визнаються обома сторонами. Протягом всього часу роботи позивач не отримувала жодної відпустки, а при звільненні їй не виплачувалася компенсація за їх невикористання, що визнається стороною відповідача. У будь-якому випадку, доказів протилежного відповідач суду не надав, а тому, вказана обставина вважається доведеною. Відповідно до ст. 36 п. 1 однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін. У Листі Мінсоцполітики України від 04.04.2014 р. N 60/06/186-14, на який в судовому засіданні посилався відповідач, зазначено: Відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін. Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку. Звільнення за угодою сторін означає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк. Таким чином, термін «Звільнення за згодою сторін» означає, що між працівником і власником досягнуто згоди саме про припинення трудового договору і про строк, з якого відбувається таке припинення. Жодним законодавчим актом не передбачено, що у разі такого звільнення між працівником і власником «автоматично» закриваються розрахунки по взаємних боргах. Отже, суд відкидає таке твердження відповідача. Відповідно до п. 6 Трудового договору між позивачем і відповідачем: тривалість щорічної оплачуваної відпустки складає 24 календарні дні. Право працівника на відпустку і обов`язок власника її надавати передбачено ст.ст. 74, 75 КЗпП України. Згідно ст. 83 КЗпП України: У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Аналогічна норма міститься у ст. 24 Закону України «Про відпустки». Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України: Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України: При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 81 ЦПК України: Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач повинен був у день звільнення виплатити позивачеві грошову компенсацію за всі не використані дні щорічної відпустки. Суд приймає розрахунок заборгованості, наданий стороною позивача і погоджується з його правильністю. Суд відкидає твердження відповідача про те, що він не повинен виплачувати позивачу грошову компенсацію за невикористані відпустки через, начебто, наявність недостачі по магазину. Так, провести взаємозалік зазначених вимог можливо лише за наявності спільної та безумовної згоди обох сторін. При відсутності спільної згоди, відповідач має право вирішити питання про стягнення заборгованості, у разі її наявності, у встановленому законом порядку. На підставі викладеного,

Outcome: approved