Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

В травні 2020 року позивачка звернулася до суду із позовом про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , на Ѕ частину житлового будинку, та земельної ділянки, площею 0,19 га, розташовані за адресою: [ADDRESS] , а також просила визнати право власності в порядку спадкування за законом на іншу Ѕ частину тих же житлового будинку та земельної ділянки після смерті сина [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування своїх вимог вказала, що після смерті чоловіка та сина відкрилася спадщина на вказане нерухоме майно, однак оформити її вона не взмозі через відсутність належним чином оформлених правовстановлюючих документів на будинок та земельну ділянку. Вказувала, що є спадкоємицею після смерті чоловіка та сина і прийняла спадщину, оскільки постійно проживала з ними на час смерті, тому просила визнати за нею право власності на спадкове майно. В судове засідання сторони не з`явилися, про його час та місце була повідомлені належним чином, надали заяви з проханням розглянути справ без їх участі, при цьому позивачка в своїй заяві позовом підтримала та просила його задовольнити, а представник відповідача в своїй заяві позов визнав та не заперечував проти його задоволення. Суд, вважаючи можливим здійснити розгляд справи без участі сторін, дослідивши матеріали та докази справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. [INFO] помер [PERSON] , який на час смерті проживав та був зареєстрований в селі Шевченко Жовтневого району (тепер має назву [ADDRESS] . Після його смерті відкрилася спадщина на нерухоме та рухоме майно, зокрема на житловий будинок та земельну ділянку, площею 0,19 га, розташовані за цією ж адресою. Будинок був ним побудований в 1968 році, а земельна ділянка належала відповідно до державного акту серії МК № 00700, виданого 06 серпня 1996 року Котляревською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області. Часом відкриття спадщини є день його смерті. У разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні норми ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 549 цього ж Кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР 1963 року). Відповідно до ст. 524 цього Кодексу спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Згідно зі\~ст.\~525\~та ст.\~526\~ЦК УРСР 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу; місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, місце знаходження майна або його основної частини. Статтями 529 та 530 того ж Кодексу передбачено хто із осіб відноситься до першої та другої черги спадкоємців за законом, в тому числі до спадкоємців першої черги відносяться дружина та діти померлого. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Даних про те, що за свого життя [PERSON] склав заповіт, не встановлено. Слід відмітити, що постановою Верховної Ради України № 1377-VIII від 19 травня 2016 року «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» Жовтневий район Миколаївської області перейменовано на Вітовський. Також, згідно з постановою Центральної виборчої комісії № 437 від 07 жовтня 2016 року Про перші вибори депутатів сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад і відповідних сільських, селищних, міських голів 18 грудня 2016 року Котляревська сільська рада Вітовського району Миколаївської області (села Котляреве, Новоруське, Шевченко) увійшли до складу територіальної громади Шевченківської сільської ради Вітовського району Миколаївської області. Відповідно до спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] Жовтневою нотаріальною конторою Миколаївської області, із заявами про прийняття спадщини звернулися дружина та син померлого: [PERSON] (позивачка) та [PERSON] . А відповідно до довідки Котляревської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області 2002 року, яка міститься в тій же спадковій справі, на час смерті [PERSON] вони з ним проживали та були зареєстровані. Також, до позовної заяви позивачкою було додано довідку Шевченківської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 20 серпня 2019 року, відповідно до якої на час смерті [PERSON] з ним був зареєстрований і проживав також, окрім зазначених дружини та сина, ще й інший його син [PERSON] . В той же час, відповідно до його письмової заяви від 19 липня 2020 року, завіреної виконувачкою обов`язків старости Шевченківської сільської ради Вітовського району Миколаївської області, на час смерті батька він з ним не проживав і не був зареєстрований, таким чином вважається, що не прийняв спадщину після його смерті. На підтвердження чого надав копію свого паспорту, в якому містяться відмітки, відповідно до яких в період з 1990 року по 2004 рік він був зареєстрований по [ADDRESS] . Цю заяву з копію паспорту [PERSON] позивачкою було надано суду 15 липня 2020 року разом із довідкою Шевченківської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 09 липня 2020 року, в якій виписано, що на час смерті [PERSON] з ним були зареєстровані тільки дружина та син [PERSON] . Таким чином слід зробити висновок, що спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] , були його дружина [PERSON] , тобто позивачка, та [PERSON] . Вони відносяться до спадкоємців першої черги за законом. Відповідно до положень ст. 529 ЦК УРСР 1963 року їх частки у спадщині є рівними - по Ѕ кожному. Тобто кожен із ним успадкував по Ѕ частині житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами та Ѕ частині земельної ділянки, площею 0,19 га, розташовані по [ADDRESS] . В той же час, [PERSON] за свого життя не переоформив зазначену спадщину після смерті батька і помер [INFO] . Відповідно до довідки Котляревської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 15 грудня 2014 року, яка міститься в спадковій справі, заведеній після його смерті приватним нотаріусом Жовтневого нотаріального округу Миколаївської області Сапегою О.П., з ним на час смерті проживали та були зареєстровані: дружина [PERSON] (позивачка) та брат [PERSON] (брат). На час смерті [PERSON] діяли положення Цивільного кодексу України 2003 року (далі ЦК України). Так, норми ч.ч.1-4 ст. 1268, ч.1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України вказують на те, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Цивільний кодекс України передбачає два види спадкування: за законом і за заповітом (ст. 1217 ЦК України). Згідно зі\~ст.\~1223\~ЦК України\~право на\~спадкування мають\~особи,\~визначені у\~заповіті;\~у разі\~відсутності заповіту,\~визнання його\~недійсним,\~неприйняття спадщини\~або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу; право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Оскільки заповіту [PERSON] не встановлено, то спадкування після його смерті повинно здійснюватися за законом. Цивільний кодекс України визначає п`ять черг спадкоємців за законом, про що виписано у ст.ст. 1261-1265 ЦК України. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово; кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1261 ЦК України до спадкоємців першої черги відносяться діти, дружина та батьки померлого. Позивачка є матір`ю померлого [PERSON] і відноситься до спадкоємців першої черги за законом. Його брат [PERSON] відноситься до спадкоємців другої черги (ст. 1262 ЦК України), і тому єдиною спадкоємицею за законом після смерті [PERSON] є позивачка. Далі, під час оформлення спадщини на земельну ділянку та будинок після смерті чоловіка вона отримала письмове роз`яснення нотаріуса Вітовської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 06 січня 2021 року, відповідно до якого нею неможливо оформити спадщину після смерті [PERSON] , оскільки не надано оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно, а також існував інший спадкоємець [PERSON] , який після прийняття спадщини, не переоформив її не своє ім`я і помер [INFO] . Також, відповідно до письмового роз`яснення приватного нотаріуса Вітовського районного нотаріального округу Миколаївської області Сапеги О.П. від 12 січня 2021 року позивачкою неможливо оформити спадщину після смерті сина [PERSON] , оскільки нею не надано правовстановлюючих документів на спадкове майно, належне цьому спадкодавцю. За пунктами 4.15, 4.18, 4.20 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року передбачено, що за відсутністю у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадок правовстановлюючих документів, нотаріус роз`яснює йому вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Що і стало підставою для звернення позивача до суду із даним позовом. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР 1963 року прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Аналогічні положення виписані і в нині діючому ЦК України 2003 року, в якому у ст.1218 ЦК України вказано, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Положення ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України вказують, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Належність спадкодавцю [PERSON] земельної ділянки, площею 0,19 га, призначеної для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, розташованої по [ADDRESS] підтверджується державним актом серії МК № 00700, виданим 06 серпня 1996 року Котляревською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області, оригінал якого був втрачений. Проте це не скасовує його право власності на землю, що визначено ст. 392 ЦК України та ст. 548 ЦК УРСР 1963 року. А перехід права власності на ділянку до спадкоємців передбачено як цими положеннями закону, так і ст. 1218 ЦК України. Згідно зі ст. 1225\~ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Що ж до спадкування на будинок, то суд зазначає наступне. Спадкодавець за свого життя, побудувавши будинок, не отримав свідоцтво про право власності на нього та не зареєстрував його у відповідному державному органі. Відповідно до технічного паспорту, складеного в 2018 році комунальним підприємством Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації, житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , був побудований в 1968 році, господарські та побутові будівлі в 1968-89 роках. Згідно з даними того ж технічного паспорту та довідки комунального підприємств а Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації від 10 грудня 2018 року житловий будинок має житлову площу 62,10 кв.м., загальну площу 86.40 кв.м. Відповідно до записів у погосподарській книзі Шевченківської сільської ради Вітовського району Миколаївської області (до об`єднання територіальних громад в 2016 році Котляревська сільська рада) житловий будинок по [ADDRESS] цього ж району існував та рахувався на праві приватної власності за [PERSON] , в тому числі й на час його смерті. До 2004 року виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилося питання узаконення житлових будинків та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 1 березня 1985 року № 105 Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалися рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними по господарських книг сільських, селищних Рад із додатком списків громадян, яким ці будинки належали. До вказаних правовідносин також підлягала застосуванню Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26. Такими чином, записи у погосподарських книгах визнавалися у якості актів органів влади (публічної), що підтверджують право приватної власності. Викладене свідчать про те, що [PERSON] за свого життя побудувавши будинок мав всі законні підстави для отримання свідоцтва про право власності на нього, але цього не здійснив. Однак це не скасовує належність йому будинку, оскільки відповідно до статті 548 ЦК УРСР 1963 року та статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Дослідженими під час розгляду справи доказами підтверджено, що будинок та земельна ділянка належали [PERSON] і це майно входить до складу спадщини після його смерті, а тому в порядку спадкування повинно відійти спадкоємцям його дружині та сину [PERSON] по Ѕ частині кожному, а після смерті останнього, успадкована ним Ѕ частка будинку та ділянки, переходить в порядку спадкування позивачці як спадкоємиці за законом, яка прийняла спадщину після його смерті. В позасудовому порядку вирішити питання оформлення зазначеної спадщини позивачка не взмозі через зміни в законодавстві щодо реєстрації права власності на нерухоме майно, в зв`язку з цим, враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, вона не може захистити своє спадкове майнове право, тому відповідно до ст. 16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на нерухомість в порядку спадкування за законом. За викладеного,

Outcome: approved