Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-09 00:00:00

В травні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (далі - ДП «ВК «Красноалиманська») про відшкодування моральної шкоди, завданої нещасним випадком на виробництві. В обґрунтування позову позивач послався на те, що перебував у трудових відносинах з відповідачем з серпня 1993 року по 7 квітня 2016 року, працюючи в якості гірника очисного вибою. 15 березня 2008 року під час виконання трудових обов'язків з ним стався нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, внаслідок якого він отримав травму тазу, у зв'язку з чим перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні і на теперішній час продовжує проходити періодичні курси лікування в Димитровській центральній міській лікарні. Згідно висновку МСЕК йому було встановлено 40% втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності. Оскільки втрата працездатності спричинила позивачеві фізичні та моральні страждання, призвела до порушення нормальних соціальних зв'язків, необхідності додавання додаткових зусиль для організації життя, йому заподіяна моральну шкоду, яку просив відшкодувати йому за рахунок відповідача шляхом стягнення одноразової грошової компенсації в розмірі 20000 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій підтримав позовні вимоги, просив справу розглянути за його відсутності за участю представника позивача [PERSON] В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити повністю. Представник відповідача Бушинська Є.В. позовні вимоги не визнала і суду пояснила, що однією з підстав настання відповідальності за причинену моральну шкоду є наявність протиправних дій з боку відповідача та йог вини. Позивач не надав доказів, у чому саме полягає протиправність поведінки відповідача, яка призвела до втрати ним 40% професійної працездатності та у зв'язку уз чим моральних страждань. Згідно п.10 акту Н-1 від 17 березня 2008 року зазначено, що причинами настання нещасного випадку є невиконання посадових обов'язків зі сторони позивача. В цьому ж пункті зазначено, що позивач порушив п.п.1.11, 1.12 Інструкції з охорони праці. Ці факти підтверджені в п.6 складеного відповідно за формою Н-5 від 17 березня 2008 року, де зазначено, що [PERSON] наказом по підприємству оголошено догану за порушення цієї інструкції, тобто сам позивач порушив умови праці на робочому місці, а не роботодавець не створив безпечних умов праці як зазначено у позові. За весь період роботи у ДП «ВК «Краснолиманська» позивач жодного разу не заявляв про порушення з боку відповідача умов його праці. Праця, яку виконував позивач, відповідала функціональним можливостям організму, загальній і спеціальній підготовці, навичкам та віку позивача. Зі сторони відповідача проводились найважливіші профілактичні заходи з охорони праці та профілактика професійних хвороб: попередній та періодичні медогляди позивача в процесі виробничої діяльності, ніяких скарг чи заяв на стан здоров'я позивача не було зафіксовано. Позивач не довів, які саме дії стали причиною заподіяння йому моральної шкоди відповідачем. Суду не надано відповідного висновку МСЕК або інших медичних органів про спричинення позивачу моральної шкоди, її глибини та негативних наслідків, які мали б бути підставою для відшкодування моральної шкоди позивачем. Позивач обґрунтував заподіяну йому моральну шкоду виключно словами, не надавши належним та допустимих доказів, які б підтвердили заподіяння йому моральної шкоди та відповідно її розмір компенсації в сумі, яка становить саме 20000 грн. Посилання позивач на зміну режиму та стану життя є безпідставними та не відповідають обставинам справи. На підставі наведеного представник відповідача просила відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлені такі обставини та відповідні ним правовідносини. Позивач працював в ДП «ВК «Краснолиманська» в якості гірничого робочого очисного вибою, звільнений з роботи за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за ст.38 КЗпП України. 15 травня 2008 року о 10 годині 30 хвилин під час виконання трудових обов'язків гірника очисного вибою з позивачем стався нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, внаслідок якого він отримав травму грудної клітини зліва, про що було складено акт розслідування нещасного випадку, що стався 15 березня 2008р. о 10 годині 30 хвилин, затверджений генеральним директором ДП «ВК «Коаснолиманска», та акт № 14 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, затверджений генеральним директором ДП «ВК «Краснолиманська». За висновком МСЕК від 14 листопада 2008 року позивачу вперше було встановлено втрату професійної працездатності за виробничою травмою в розмірі 40% та 3 групу інвалідності на строк до 14 листопада 2009 року, а висновком МСЕК від 10 грудня 2015 року позивачу повторно встановлено 40% втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності на строк з 10 грудня 2015 року по 1 січня 2018 року, визначена потреба у медикаментозному, санаторно-курортному лікуванні за відсутності протипоказань. Правовідносини сторін регулюються статтею 273-1 КЗпП України, за якою відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Згідно з роз'ясненнями, даними в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5, відповідно до ст.273-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ч.1 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких частиною 2 указаної статті цього Кодексу покладено на власника або уповноважений ним орган. Судом установлено, що позивач працював у ДП «ВК «Краснолиманське», яке створене для підземного видобутку вугілля, і умови праці під землею є небезпечними та шкідливими. Втрата професійної працездатності позивача настала внаслідок нещасного випадку на виробництві, отже роботодавець не забезпечив створення нешкідливих не небезпечних умов праці. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами. Факт спричинення моральної шкоди позивачу, яка полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав і зазнає у зв'язку з ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, неможливість його відновлення, порушенні нормальних життєвих зв'язків внаслідок неможливості продовжувати активне життя, обмеженням умов праці, у судовому засіданні доведений дослідженими письмовими доказами по справі: копіями трудової книжки, акту розслідування нещасного випадку, акту про нещасний випадок, пов'язаного з виробництвом, довідок МСЕК, витягами з історії хвороби та медичної карти амбулаторного хворого. Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 1-рп/2004 від 27 січня 2004 року за наявності у потерпілого стійкої втрати професійної працездатності висновок МСЕК про факт спричинення моральної шкоди не потребується. Позивачу висновком МСЕК встановлена стійка втрата професійної працездатності, отже ствердження представника відповідача про необхідність встановлення факту заподіяння позивачу моральної шкоди висновком МСЕК є безпідставним. Згідно висновку про тяжкість виробничої травми Димитровської центральної міської лікарні травма, що сталась 15 березня 2008 року з [PERSON], згідно «Схеми визначення тяжкості виробничих травм», затвердженої Мінздравом СРСР 22.09.80р., до числа важких виробничих травм не відноситься, однак цей висновок не спростовує факту заподіяння позивачу моральної шкоди внаслідок отриманої виробничої травми на виробництві. При встановленні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з принципів розумності та справедливості, враховує фактичні обставини справи: тяжкість ушкодження здоров'я, глибину, характер і тривалість страждань, наявність вимушених змін у його життєвих стосунках, потребу у медичній та соціальній допомозі, вік позивача. З урахуванням конкретних обставин справи, суд вважає, що сума, яку просить стягнути позивач, надмірна, і визначає розмір грошової компенсації за спричинену моральну шкоду в 16000 грн. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в дохід держави судові витрати, що складаються з судового збору, так як позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від їх сплати. Відповідно до ст. ст.153, 233, 234, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial