Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

В травні 2017р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт»-«Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш», в якому просив суд: - визнати протиправними дії відповідача щодо несвоєчасної виплати заробітної плати позивачу; - стягнути з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 04 по 19 серпня 2016р. Судом до участі в справі, в якості третьої особи було притягнуто Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим. що він працював у відповідача на посаді начальника Відділу правового забезпечення, згідно наказу відповідача від 03 серпня 2016р. за № 240к його було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, проте остаточний розрахунок, в порушення ст. 116 КЗпП України, відповідачем, як роботодавцем було проведено з позивачем лише 18 серпня 2016р. У зв'язку з чим, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом і на підставі положень ст. 117 КЗпП України просив суд позов задовольнити. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі. з підстав, зазначених в позові просив суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував. В порядку ст. ст. 27, 31 ЦПК України, в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017р., відповідачем були подані до суд письмові заперечення, в яких відповідач зазначав, що затримка у проведенні з позивачем остаточного розрахунку, як із звільненим працівником відбулася не з вини відповідача, оскільки позивачем було подано до відповідача листок непрацездатності за яким відповідач. як роботодавець зобов'язаний був сплатити за період непрацездатності позивача. Проте зазначений листок непрацездатності був оформлений в порушення вимог діючого законодавства (мав помилки в назві підприємства), що змусило відповідача звертатись з вказаного приводу до відповідної медичної установи для виправлення цих недоліків. Після повернення виправленого листка непрацездатності, відповідачем негайно були перераховані кошти позивачу. Також на думку сторони відповідача при зверненні до суду з вказаним позовом стороною позивача пропущені строки звернення до суду визначені КЗпП України, у зв'язку з чим сторона просила суд застосувати вказані строки і відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи в судовому засіданні зазначив, що третя особа при вирішенні вказаного позову покладається на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, представника третьої особи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За змістом ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивач працював у відповідача на посаді начальника Відділу правового забезпечення. 03 серпня 2016р. відповідачем було видано наказ № 240к про припинення трудового договору (контракту), відповідно до якого позивача звільнено з 03 серпня 2016р. з роботи з займаної посади, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Структуру заробітної плати визначено у ст. 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Організація оплати праці здійснюється на підставі трудових договорів (ч.1 ст. 5 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999р. № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Тобто, застосування принципу співмірності при визначення розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду (правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України в справі № 6-54цс11 від 12 січня 2012р., № 6-113цс16 від 27 квітня 2016р., № 6-259цс17 від 13 березня 2017р.). Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначав, що відповідачем, як роботодавцем, з ним, як працівником не своєчасно було проведено остаточний розрахунок. Судом встановлено, що в період часу з 30 травня по 10 червня 2016р. позивач був непрацездатним, що підтверджується листком непрацездатності серії АГЯ №230817. В судовому засіданні представник відповідача зазначав, що поданий позивачем цей листок непрацездатності містив помилку, а саме: в графі «місце роботи» невірно вказано назву підприємства. Згідно протоколу №16 від 01 липня 2016р. засідання комісії із соціального страхування відповідача були прийняті наступні рішення: - про направлення листка непрацездатності серії АГЯ №230817 до Комунального некомерційного підприємства Шевченківського району міста Києва «Консультативно-діагностичний центр Філія №3» для внесення відповідних виправлень; - про призначення допомоги позивачу за цим листком непрацездатності після його дооформлення вищезгаданим медичним закладом у відповідності з п. 3.1. Інструкції про заповнення листка непрацездатності, затвердженої наказом МОЗ України №532. 02 липня 2016р. листом відповідача №27/6-5781 листок непрацездатності серії АГЯ №230817 було направлено до вище зазначеного лікувального закладу. З матеріалів справи вбачається, що з 11 по 22 липня 2016р. позивач знову був непрацездатним, що підтверджується листком непрацездатності серії АДА №548501. 03 серпня 2016р. виправлений листок непрацездатності серії АГЯ № 230817 був отриманий відповідачем від лікувального закладу членом комісії із соціального страхування на підприємстві. Вказаний факт підтверджується службовою запискою від 03 серпня 2016р. Після отримання виправленого листка непрацездатності серії АГЯ №230817, рішенням №18 від 03 серпня 2016р. засідання комісії із соціального страхування відповідача, позивачеві було призначено допомогу по тимчасовій непрацездатності згідно листків непрацездатності серії АГЯ №230817 та серії АДА №548501. Під час розгляду справи представник відповідача звертав увагу суду, що 03 серпня 2016р. в день звільнення позивача з роботи з ним було проведено відповідачем повний розрахунок в тих межах, в яких відповідач мав право здійснювати розрахунок. 09 серпня 2016р. з метою забезпечення перерахування позивачеві матеріального забезпечення за рахунок Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, керівником відповідача було підписано заяву-розрахунок, яка була адресована вказаному Фонду. 15 серпня 2016р. заява-розрахунок надійшла до Подільської міжрайонної виконавчої дирекції Київського міського відділення фонду соціального страхування з тимчасової непрацездатності. 18 серпня 2016р. до відповідача надійшли кошти від Фонду, які й були перераховані позивачеві 19 серпня 2016р. Доводи сторони відповідача, що зазначений вище листок непрацездатності, який містив помилки, позивачем, як працівником було подано до відповідача, як роботодавця 13 червня 2016р. і відповідач його не розглянув в установленому законом строк, судом оцінюються критично, оскільки на підтвердження зазначених обставин стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи положення ст. ст. 116, 117 КЗпП України, керівних роз'яснень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999р. № 13, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні не встановлено, що саме з вини відповідача мала місце затримка у проведенні остаточного розрахунку з позивачем. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, які не підлягають задоволенню, суд не вбачає правових підстав для застосування наслідків пропуску строків звернення до суду, визначені ст. 233 КЗпП України, беручи до уваги, що зазначений строк позивачем пропущений не з поважної причини.

Outcome: dismissed