Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

В серпні 2020р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-8) до відповідача Державної акціонерної холдингової компанії (ДАХК) «АРТЕМ», в якому просила суд: - ухвалити рішення про стягнення з відповідача на свою користь суму вихідної допомоги при звільненні за власним бажанням при виході на пенсію у розмірі, яка передбачена п. 5.1.16 Колективного договору, а саме - 460855,8 грн.; - стягнути з відповідача на користь позивачки судовий збір у розмірі 4608,56 грн. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона працювала у відповідача на різних посадах, з 04 червня 2019р. вона обіймала посаду головного бухгалтера у відповідача. 07 травня 2020р. відповідачем було видано наказ № 163 про її звільнення з 15 травня 2020р. на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, з виплатою вихідної допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітків, згідно п. 5.1.16 Колективного договору. Проте, в порушення ст. ст. 44, 116, 117 КЗпП України, та вищезазначеного п. 5.1.16 Колективного договору відповідачем взагалі не було виплачено позивачці вихідну допомогу. В досудовому порядку, відповідач повідомив позивачку, що відсутні правові підстави для виплати їй вихідної допомоги, оскільки в неї відсутній достатній трудовий стаж саме у відповідача. На думку позивачки, зазначена відмова є незаконно та безпідставною, оскільки вона працює на підприємстві з липня 1978р., та його дочірніх підприємствах до її звільнення в травні 2020р., при цьому саме Президентом Компанії - Головою правління було складено подання про виплату їй вихідної допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат. Оскільки в досудовому порядку спір вирішити не можливо, позивачка вимушена була звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2020р. відкрито провадження по справі та призначено справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 03 листопада 2020р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 70-78), в якому відповідач проти позову заперечив, та зазначив, що позивачка працювала у відповідача на посаді головного бухгалтера з 04 червня 2019р. по 15 травня 2020р. До цього вона працювала у самостійній юридичній особі ПрАТ «Завод «Артемзварювання», яка хоч і є підконтрольною відповідачу, як акціонеру цієї юридичної особи, але не свідчить про роботу позивачки саме у відповідача, а тому у відповідача були відсутні правові підстави для виплати позивачці вихідної допомоги, згідно п. 5.1.16. Колективного договору. Крім того, до наказу відповідача № 163 від 07 травня 2020р., в частині сплати позивачці вихідної допомоги, були внесені зміни наказом відповідача № 184 від 15 травня 2020р. про що було відомо позивачці, а резолюція керівника підприємства про нарахування позивачці вихідної допомоги була викреслена останнім в заявах позивачки на виплату вихідної допомоги та про звільнення. На думку відповідача, твердження позивачки про наявність в неї трудового стажу в Компанії для виплати їй вихідної допомоги, що підтверджується численними нагородами позивачки та присвоєння їй почесного звання, то такі заохочення були здійсненні не відповідачем, а іншим роботодавцем. До того ж, після аудиторської перевірки підприємства за 2019р. було встановлено неналежне виконання позивачкою, як головним бухгалтером підприємства своїх посадових обов`язків. 10 листопада 2020р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 193-198), в якому позивачка проти відзиву заперечила та зазначила, що відповідач не врахував, що у відповідача позивачка почала працювати з 21 липня 1978р. і працювала на підприємстві на різних посадах включно по 29 грудня 1993р. В подальшому, внаслідок реструктуризації підприємства на самостійні дочірні підприємства позивачка продовжила працювати в ДП «Завод «Артемзварювання», яке було реорганізовано в ПрАТ «Завод «Артемзварювання», а тому стаж роботи позивачки складає понад 25 років. Крім того, стороною відповідача не враховано, що численні нагороди позивачки та присвоєння їй почесного звання відбулося саме за наказами безпосередньо Голови правління - Президента відповідача, а не іншої особи. Також сторона позивача вважає, що наказ відповідача від 15 травня 2020р. за № 184 є нікчемним, оскільки не містить взагалі правових підстав для внесення змін до наказу № 163 від 15 травня 2020р. Як і безпідставними є посилання сторони відповідача на звіти аудиторської перевірки, в яких відсутні відомості про неналежне виконання саме позивачкою її посадових обов`язків. 25 листопада 2020р. на адресу суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив, в яких сторона відповідача зазначала, що правова позиція сторони позивача про нікчемність наказу відповідача за № 184 від 15 травня 2020р. є безпідставною та необґрунтованою, не ґрунтується на вимогах діючого законодавства. До того ж, стороною позивача не підтверджено належними доказами, що вона працювала у відповідача понад 25 років, враховуючи те, що з грудня 1993р. і до червня 2019р. позивачка працювала на іншому підприємстві (ПрАТ «Завод «Артемзварювання»). В судовому засіданні представник позивачки, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, відповіді на відзив, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечила, з підстав наведених у відзиві на позов, запереченнях на відповідь на відзив, наголошуючи, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 21 липня 1978р. позивачка була прийнята на роботу на посаду токаря - револьверника в Київське виробниче об`єднання ім. Артема (а.с. 25), де пропрацювала на різних посадах до 29 грудня 1993р, звільнившись з роботи з посади економіста по плануванню 1 категорії в цеху № 38, та звільнена з роботи. 29 грудня 1993р. позивачка була прийнята на роботу до ДП «Завод «Артемзварювання». 01 грудня 2000р. позивачка була звільнена в порядку переводу з ДП «Завод «Артемзварювання» та прийнята на роботу 02 грудня 2000р. до ВАТ «Завод «Артемзварювання», яке змінило організаційно - правову форму на ПрАТ, на підставі п. 5) ст. 36 КЗпП України. 03 червня 2019р. позивачку було звільнено з роботи, у зв`язку з переведенням до ДАХК «АРТЕМ», згідно п. 5) ст. 36 КЗпП України. 04 червня 2019р. позивачку було прийнято на роботу на посаду головного бухгалтера в ДАХК «АРТЕМ». 15 травня 2020р. позивачку було звільнено з роботи з посади головного бухгалтера за ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з виходом на пенсію (а.с. 26-30). Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка наголошувала, що в порушення ст. ст. 44, 116, 117 КЗпП України, та п. 5.1.16 Колективного договору, відповідачем взагалі не було виплачено їй вихідну допомогу. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 44 КЗпП України визначено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Згідно з п. 5.1.16 Колективного договору на 2020-2021рр. ДАХК «АРТЕМ», сторони домовилися, сплачувати один раз винагороду працюючим пенсіонерам, за поданням керівника і наказом Президента Компанії-Голови правління при розірванні трудового договору (а в разі смерті - сім`ї), крім випадків звільнення за п.п. 3, 4, 7, 8 ст. 40 КЗпП України, залежно від вкладу у розвиток підприємства та безперервного стажу роботи в Компанії: - жінкам - від 20 до 30 років стажу роботи та чоловікам від 20 до 35 років стажу роботи - не менше 1 середньомісячного заробітку або посадового окладу (за вибором працівника); - жінкам - понад 30 років стажу роботи та чоловікам понад 35 років стажу роботи - не менше 2-х середньомісячних заробітків або посадових окладів (за вибором працівника) (а.с. 42). Судом встановлено, що 06 травня 2020р. позивачкою було подано відповідачу заяви про звільнення та виплату їй винагороди на підставі п. 5.1.16 Колективного договору (а.с. 125, 126). В судовому засіданні представник відповідача визнала, що Президентом Компанії на зазначених заявах були здійснені резолюції на звільнення позивачки та виплати їй трьох середніх заробітних плат, але в подальшому цим же керівником зазначені резолюції були перекреслені. Також, представник відповідача визнала, що оскільки безпосереднім керівником позивачки під час її роботи у відповідача, був безпосередньо Президент Компанії ним не складалось в порядку п. 5.1.16 Колективного договору подання. В свою чергу представник позивачки зазначав, що таке подання фактично було складено керівником, шляхом складання відповідних резолюцій. Наказом відповідача від 07 травня 2020р. за № 163 (а.с. 127), позивачку було звільнено з роботи з посади головного бухгалтера 15 травня 2020р. за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію з виплатою вихідної допомоги в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, згідно п. 5.1.16 Колективного договору. Наказом відповідача від 15 травня 2020р. за № 184 (а.с. 128), в наказі від 07 травня 2020р. за № 163 виплату вихідної допомоги згідно п. 5.1.16 Колективного договору відмінено. В судовому засіданні, представник позивачки визнав, що наказ відповідача за № 184 від 15 травня 2020р. стороною позивача в судовому порядку не було оскаржено. Згідно з п. 1.1. Колективного договору на 2020-2021рр. ДАХК «АРТЕМ», цей договір було укладено між ДАХК «АРТЕМ» (далі - Компанія), яка уповноважена власником здійснювати ефективне функціонування відповідно до Статуту, в особі Президента Компанії - Голови правління з однієї сторони; Первинною організацією Профспілки авіабудівників України (далі - Профком) від трудового колективу, в особі голови профкому з другої сторони. Таким чином, суд вважає, що за текстом зазначеного Колективного договору, під назвою Компанія розуміється лише виключно ДАХК «АРТЕМ». Судом встановлено, на підставі, наданої стороною позивача копії трудової книжки, що позивачка фактично працювала у відповідача у період часу з 21 липня 1978р. по 29 грудня 1993р., і з 04 червня 2019р. по 15 травня 2020р., тобто загальний стаж роботи позивачки безпосередньо у відповідача складав менше сімнадцяти років. Твердження сторони позивача, що ПрАТ «Завод «Артемзварювання» є структурним підрозділом відповідача, і входить до складу компанії (а.с. 23), судом оцінюються критично, в силу положень п. 1.1. Статуту відповідача (а.с. 79 зворот.) та ст. ст. 1-3 Статуту ПрАТ «Завод «Артемзварювання» (а.с. 102, 103). Твердження позивачки про наявність в неї достатнього трудового стажу для виплати їй вихідної допомоги, згідно п. 5.1.16 Колективного договору, що підтверджується численними нагородами позивачки та присвоєння їй почесного звання, то зазначені твердження сторони, судом не можуть бути взяті до уваги, оскільки такі докази, в розумінні ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, є неналежними, та такі заохочення були здійсненні не відповідачем, а іншим роботодавцем позивачки. Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд вважає необґрунтованими вимоги позивачки про стягнення з відповідача вихідної допомоги при звільненні, передбаченої п. 5.1.16 Колективного договору, при цьому судом враховано відсутність відповідного подання безпосереднього керівника, а також те, що судом не встановлено порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного договору відносно позивачки, як працівника. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню на користь позивачки понесені останньою судові витрати.

Outcome: dismissed