Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

В травні 2018 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» заборгованість за Кредитним договором б/н від 31.07.2010 року у розмірі 91262,62 грн., а також стягнути з нього судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що відповідно до укладеного Кредитного договору б/н від 31.07.2010 року, відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором, станом на 10.04.2018 року, відповідач має заборгованість у розмірі 91262,62 грн. В судове засідання представник позивача [PERSON] не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше надала суду заяву, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити їх в повному обсязі. Справу просила розглянути без участі представника позивача та зазначила, що не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог позивача та просив відмовити позивачеві в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі. При цьому, вказав, що заборгованість за цим договором вже була з нього стягнута рішенням третейського суду. Крім того, з його заробітної плати постійно стягуються відрахування на погашення заборгованості, про що не зазначено позивачем у позові, а також, заборгованість, зазначена позивачем, не відповідає заборгованості, що міститься у відомостях Українського бюро кредитних історій, учасником якого є й позивач. Вислухавши відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають в повному обсязі по наступним підставам. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно до закону, договору. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. У судовому засіданні було встановлено, що 31 липня 2010 року між позивачем та відповідачем був укладений Кредитний договір б/н, на підставі особистої заяви останнього (а.с.6), згідно з умовами якого він отримав від позивача кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач свої зобовязання за договором виконав у повному обсязі, випустивши та надавши відповідачеві кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів, яку (картку) відповідач отримав. При цьому, 04 березня 2014 року позивач перевипустив та надав відповідачеві но кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів у розмірі 8000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 27,60% річних, яку (картку) відповідач отримав та використав кредитні кошти у власних цілях. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки. Проте, у порушення умов договору та чинного законодавства, відповідач свої зобовязання належним чином не виконав та не повернув використані ним кредитні кошти у передбачений договором термін. Вищевказані обставини визнавалися та не заперечувалися сторонами у справі, у звязку з чим, дані обставини не підлягають доказуванню в порядку ч. 1 ст. 82 ЦПК України, згідно якої обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Позивачем в позові зазначено, що у звязку з невиконанням відповідачем своїх зобовязань за договором, станом на 10.04.2018 року, він має заборгованість за кредитом у розмірі 91262,62 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 8000,00 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 78340,59 грн.; заборгованість за пенею та комісією - 100,00 грн.; а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 4322,03 грн. Тому, позивач просив в судовому порядку стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» заборгованість за Кредитним договором б/н від 31.07.2010 року у розмірі 91262,62 грн. Разом з тим, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та безпідставними з огляду на наступне. Зокрема, заборгованість за Кредитним договором б/н від 31.07.2010 року вже була стягнута з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» рішенням Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 29 січня 2016 року у цивільній справі № 216/2016. Вказана справа була витребувана з Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» та оглянута судом в судовому засіданні при розгляді дійсної справи. В той же час, в супереч вимогам п. 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позивач не повідомив суд про вищевказане рішення суду, яким з відповідача вже була стягнута заборгованість за укладеним між ними договором. Фактично, звернувшись до суду з даним позовом, позивач намагається повторно стягнути з відповідача заборгованість, тобто подвоїти її, що суворо заборонено законом. Сам по собі цей факт є беззаперечною підставою для відмови позивачеві в задоволенні його позовних вимог до відповідача. Проте, суд вважає необхідним зазначити наступне. Так, з розрахунку, наданого позивачем суду в вересні 2018 року, вбачається, що з карткового рахунку відповідача проводилися відрахування на погашення заборгованості за Кредитним договором б/н від 31.07.2010 року, в тому числі, й вже неодноразово після звернення позивача до суду з даним позовом. Але ж, позивачем не повідомлено про таке суду, а встановлено це судом з самого розрахунку. Тобто, заборгованість відповідача за кредитом станом на дату ухвалення рішення суду змінилася, але суду не наданий новий розрахунок заборгованості, з якого було б видно: які складові заборгованості відповідача були зменшені за рахунок відрахованих з його рахунку коштів, та з яких наразі сум складається заборгованість. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно же з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Натомість, доказування позивача у даній справі ґрунтуватися на припущеннях та прихованні від суду дійсних обставин справи, зокрема, щодо існування рішення суду, яким з відповідача вже була стягнута заборгованість за невиконаними зобовязаннями, про які заявлено й у даній справі. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Також, окрім всього вищевказаного, суд не погоджується й з самим розрахунком заборгованості відповідача перед позивачем, наданим до позову (а.с.4-5). Зокрема, з цього розрахунку вбачається, що на тіло кредиту в сумі 8000 грн., серед іншого, відповідачеві були нараховані відсотки за користування кредитом у розмірі 78340,59 грн. за період з 05.03.2014 року по 10.04.2018 року. Так, укладеним між сторонами договором передбачені відсотки за користування кредитом у розмірі 27,60% річних, які з суми 8000 грн. складають 2208 грн. річних. Тобто, за користування кредитом відповідач мав сплачувати позивачеві відсотки у розмірі 2208 грн. на рік. Таким чином, навіть, якщо нарахувати відсотки за повні 2014-2018 роки, то сума таких відсотків складатиме 11040 грн. (по 2208 грн. за кожний повний рік). В той же час, з яких розрахунків позивач нарахував відповідачеві відсотки за користування кредитом у розмірі 78340,59 грн., суду не зрозуміло та не доведено належними доказами, в порядку § 1 Глави 5 Розділу 1 чинного ЦПК України. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням всього вищевказаного в сукупності, суд вважає необхідним відмовити позивачеві в задоволенні його позовних вимог до [PERSON]. Крім того, оскільки позивачеві відмовлено в задоволенні його позовних вимог в частині заборгованості за кредитним договором, то позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на його користь судових витрат, задоволенню також не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed