Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

В червні 2020 ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просив виселити відповідача з квартири за адресою [ADDRESS] , що на праві приватної власності належить позивачу з наданням йому іншого постійного жилого приміщення, а саме квартири за адресою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.02.2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» було укладено Договір про відступлення прав вимоги № 2149/К, відповідно до умов якого права вимоги за Договором про надання споживчого кредиту № 11112926000 від 30.01.2007 року, що укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , та права вимоги за Договором іпотеки № 45872 від 30.01.2007 року, що укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] в якості забезпечення виконання зобов`язань боржника за Кредитним договором, перейшли до нового кредитора ТОВ «ФК «Приватні інвестиції». Відповідно до п. 1.3 Кредитного договору, кредит надається для його особистих потреб. 12.02.2020 року відповідачу було надіслано Вимогу-повідомлення про усунення порушення зобов`язань та виселення, однак у добровільному порядку не виконана. 27.04.2020 року на підставі Договору іпотеки № 45872 від 30.01.2007 року за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» було зареєстровано право власності на однокімнатну квартиру загальною площею 31,80 кв.м., житловою площею 19,90 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Відповідач добровільно знятись з державної реєстрації місця проживання і виселитись з вказаної квартири відмовляється, чим порушує права позивача як власника квартири, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду. Ухвалою суду від 11.06.2020 року, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 09.12.2020 року, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. У судове засідання представники позивача не з`явився, направив до суд клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не направив. У відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечував представник позивача. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30.01.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту №11112926000, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти у сумі 75 000,00 доларів США строком до 30.01.2017 року, з процентною ставкою 12,80% річних. Згідно з п. 1.3 Кредитного договору, кредит надається для його особистих потреб. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. 30.01.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] якості забезпечення виконання зобов`язань боржника за Договором про надання споживчого кредиту № 11112926000 укладено Договір іпотеки № 45872, предметом якого є однокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 31,80 кв.м., жилою площею19,90 кв.м. Згідно умов Розділів 4, 5 Договору іпотеки, іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, на підставі позасудового врегулювання у відповідності до умов цього Договору та Закону України «Про іпотеку». Право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю. Позасудове врегулювання здійснюється, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». 05.02.2020 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» укладено Договір про відступлення прав вимоги № 2149/К, відповідно до умов якого права вимоги за Договором про надання споживчого кредиту № 11112926000 від 30.01.2007 року, що укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , та права вимоги за Договором іпотеки № 45872 від 30.01.2007 року, що укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] в якості забезпечення виконання зобов`язань боржника за Кредитним договором, перейшли до нового кредитора ТОВ «ФК «Приватні інвестиції». 12.02.2020 року та повторно 24.03.2020 року ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» на адресу [PERSON] направлено письмову Вимогу-повідомлення про усунення порушення зобов`язань шляхом погашення кредитної заборгованості на суму 4 538 222,59 грн., попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки та запропоновано добровільно звільнити квартиру [ADDRESS] , яка є предметом Іпотечного договору. 27.04.2020 року на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.04.2020 року. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, слугувало відповідне застереження в іпотечному договорі, яке передбачало передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 40 Закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР. За загальним правилом, визначеним частиною другою статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення. За змістом частини другої статті 40 Закону «Про іпотеку», чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічні норми містяться в частині третій статті 109 ЖК УРСР. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Верховний Суд України у своїх постановах від 21 жовтня 2015 року (провадження № 6-1484цс15) та 22 червня 2016 року (провадження № 6-197цс16) висловив правовий висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Щодо порушення прав власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки Велика Палата Верховного Суду в своїй Постанові від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц виходила з таких міркувань. Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 28 вересня 1995 року у справі «Сколло проти Італії» («Skollo v Italy») дійшов висновку, що необхідно зважати на той факт, що держава може приймати будь-які закони, які вважатиме за потрібне для встановлення контролю за використанням власності відповідно до суспільних інтересів. Відповідні закони, на думку Суду, частіше за все приймаються у сфері забезпечення громадян житлом. З метою реалізації такої політики законодавчий орган має користуватися розсудом у широких межах як у питанні визначення наявності проблеми, що викликає занепокоєність суспільства, так і у питанні вибору детальних заходів та запровадження механізму для їх реалізації. ЄСПЛ зазначив, що погоджується на здійснення контролю за правом власності за умови, що відповідний контроль має під собою «розумні підстави» (пункт 28 Рішення). Велика Палата Верховного Суду зазначила, що статтю 109 ЖК УРСР викладено в саме в такій редакції з урахуванням економічної та соціальної ситуації в державі з метою захисту суспільних інтересів, зокрема незахищених верст населення, які в силу об`єктивних обставин мають ризики втратити право користування житлом. Разом з тим, відповідно до практики ЄСПЛ вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Таким чином, Велика Палата дійшла висновку, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми статті 40 Закону «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР. Так, з матеріалів справи вбачається, що спірна квартира [ADDRESS] не була придбана за рахунок кредитних коштів, оскільки кредит був наданий на особисті потреби. У зазначеній квартирі зареєстрований та проживає відповідач. Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира в яку позивач просить виселити відповідача, [ADDRESS] , заг. площею 35,5 кв.м., житловою площею - 19 кв.м. зареєстрована на праві власності за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції». За таких обставин, враховуючи що виселення без надання іншого жилого приміщення допускається в порядку виключення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане громадянином за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою відповідного жилого приміщення, при цьому відповідач [PERSON] передав в іпотеку квартиру, придбану не за рахунок кредитних коштів, суд вважає що з урахуванням положень статті 109 ЖК Української РСР, вимога позивача про виселення відповідачів з надання їм іншого житла є обґрунтованою, та позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2102,00 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved