Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

В січні 2012 року позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просили визнати недійсним заповіт [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Ларисою Анатоліївною та зареєстрований в реєстрі за № 2-3219, а також стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позову позивачі вказали на те, що [INFO] року помер їхній батько [PERSON], з яким вони мешкали в одному будинку [ADDRESS]. 20 січня 2012 року [PERSON] звернувся у Третю Дніпропетровську державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини, як спадкоємець за законом. Але у нотаріальній конторі з'ясувалось, що 26 грудня 2011 року, за добу до своєї смерті [PERSON] підписав заповіт, відповідно до якого усе належне йому майно заповів сторонній людині - відповідачу [PERSON] Оскільки їхній батько перед смертю страждав тяжким онкологічним захворюванням і приймав відповідні медичні препарати, які впливали на його фізичний та психічний стан, позивачі вважають, що підчас підписання заповіту на користь [PERSON] їхній батько знаходився у стані, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] позовні вимоги позивачів підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі, посилалася на обставини викладені в позовній заяві та обставини встановлені проведеними основною та повторною посмертними судово-психіатричними експертизами. Також позивач [PERSON] надав суду заяву, в якій підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Справу просив розглянути без його участі. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог позивачів, при цьому пояснили, що їх вимоги є безпідставними, що підтверджується висновком проведеної повторної експертизи. Так, проведеною у справі посмертною судово-психіатричною експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність спадкодавця у момент складення ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що існуючі в той час порушення його психічної діяльності істотно впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України. Підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Державний нотаріус Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. в судове засідання не з'явилася, належним чином була повідомлена про слухання справи, раніше надала суду заяву в якій просила розглянути дану справу без її участі у зв'язку із виробничою завантаженістю. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, вислухавши свідків, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] року помер - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 29 грудня 2011 року, актовий запис № 8893 (а.с.64). Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому домоволодіння [ADDRESS]. Після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 12 січня 2012 року була відкрита спадкова справа № 19/2012 року (а.с.53-72). Ще за життя, а саме 26 грудня 2011 року [PERSON] склав заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. та зареєстрований в реєстрі за № 2-3219, в якому заповів все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося [PERSON] (а.с.60). Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. На підставі вищевказаного відповідач [PERSON] звернувся до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на його ім'я (а.с.54). Позивачі також звернулися до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину (а.с.63,70) Позивачі вважають, що померлий [PERSON] не міг усвідомлювати своїх дій та не мав необхідний обсяг цивільної дієздатності під час підписання заповіту, яким він заповідав все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося [PERSON]. У зв'язку з чим позивачами був пред'явлений даний позов до [PERSON] про визнання заповіту недійсним на підставі ст. ст. 225, 1257 ЦК України. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог позивачів та вказали, що померлий [PERSON] на момент складання спірного заповіту повністю розумів значення своїх дії та міг керувати ними, а позивачів батько лишив спадщини, через погане відношення останніх до нього. Вищевказані обставини підтвердили опитані в судовому засіданні свідки: [PERSON], який є лікарем лікарні № 7, який вказав, що він був присутнім в момент складання спірного заповіту і [PERSON] повністю розумів значення своїх дії, відповідав на поставлені йому питання; свідок [PERSON], яка дружила з сім'єю померлого більше двадцяти років, і яка вказала, що [PERSON] на передодні своєї смерті телефонував її чоловікові поздоровити з днем народження і при цьому повністю розумів значення своїх дії, хоча в нього був слабкий голос. Також вказала, що відносини між померлим та його синами були поганими та померлий за життя не хотів про них говорити; свідок [PERSON], яка була співмешканкою померлого, і яка також вказала, що сини померлого не допомагали їй у догляді за хворим батьком, а сам [PERSON] був при пам'яті, хоч й сильно хворів, але розумів значення своїх дії та керував ними; свідок [PERSON], яка дружила з сім'єю померлого більше двадцяти п'яти років, і яка вказала, що вона навідувала померлого кожного дня, коли його привезли з лікарні додому, також вказала, що [PERSON] розумів значення своїх дій та керував ними. А також вказала, що коли [PERSON] привезли додому, її чоловік та [PERSON] (відповідач по даній справі) заносили його в будинок; свідок [PERSON], який був знайомим [PERSON], і який надав аналогічні свідчення, як і попередні свідки. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд ставиться критично до свідчень вищевказаних свідків, оскільки для встановлення обставин щодо психічного стану особу необхідні спеціальні знання в галузі медицини тощо. За клопотанням позивачів та їх представника, по даній справі була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза спадкодавця [PERSON], померлого [INFO] року. За результатами проведеної експертизи відділенням судово-психіатричних експертиз був складений Акт № 24 амбулаторної (посмертної) судово-психіатричної експертизи, згідно з яким [PERSON] в період часу, що цікавить суд, тобто на момент складання заповіту, а саме 26.12.2011 року, виявляв розлад свідомості внаслідок інтоксикації, викликаної важким соматичним захворюванням. За своїм психічним станом в той період часу він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с.146-148). Також в мотивувальній частині вказаного акту зазначено, що у [PERSON] була термінальна стадія ракового захворювання, в результаті якого на тлі глибокої астенії, викликаної інтоксикацією, яка розвинулась на тлі розпаду ракової пухлини, його психічна діяльність відрізнялася непослідовністю, виснаженістю, астенізацією, своєрідною парциальністтю, депресією, віталізацією афекту, зниженням рівня критики, що в сукупності позбавляло його здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними в період часу, що цікавить суд, тобто, на момент складання заповіту 26.12.2011 року. У зв'язку з виниклими питаннями по вищевказаному Акту № 24 амбулаторної (посмертної) судово-психіатричної експертизи, в судовому засіданні була опитана судовий експерт [PERSON], яка вказала, що заповідач на момент складання спірного заповіту знаходився в термінальній стадії ракового захворювання, тобто в найтяжчій та останній із стадій цього захворювання, у зв'язку з чим, заповідач не міг розуміти значення своїх дії, оскільки вказана стадія характеризується в'ялістю хворого, залежністю від оточуючих та нерозумінням своїх дій через больовий синдром, у зв'язку з розпадом ракової пухлини. Крім того, вказала, що свідчення свідків не бралися до уваги, оскільки при проведенні вказаної експертизи бралися до уваги медичні документи. На питання суду чи могли вплинути свідчення свідків на результати експертизи, судовий експерт вказала, що ні, а вплинути на результат експертизи могли додаткові медичні документи. На підставі вищевказаного, за клопотанням відповідача та його представника, по даній справі була призначена повторна посмертна судово-психіатрична експертиза спадкодавця [PERSON], померлого [INFO] року, на вирішення якої були поставлені тіж самі питання (а.с.198-199). За результатами проведеної експертизи Комунальним закладом «Обласна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради був складений Акт № 600 повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, згідно з яким [PERSON], [INFO], на момент складання заповіту 26.12.2011 року, яким-небудь психічним захворюванням не страждав, а виявляв психічні розлади у вигляді помірно вираженого астенічного синдрому, викликаного важким соматичним захворюванням - раком правої легені, що супроводжується раковою інтоксикацією, адинамічним і больовим синдромами. У силу чого він обмежено міг розуміти значення своїх дій, їх наслідки і обмежено міг керувати ними при підписанні заповіту 26.12.2011 року (а.с.201-208). Також в мотивувальній частині вказаного акту зазначено, що помірний астенічний, адінамічний і больовий синдроми, на тлі наростаючої ракової інтоксикації, могли вплинути на вільне волевиявлення при підписанні заповіту 26.12.2011 року, оскільки заповідач знаходився в залежному стані від оточуючих та був підвищено переконуваним. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У зв'язку з вищевказаним, твердження відповідача, його представника та свідчення свідків щодо можливості померлого [PERSON] в момент складання заповіту усвідомлювати значення своїх дій та те, що він мав необхідний обсяг цивільної дієздатності під час підписання заповіту не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Крім того, в судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] під час складання спірного заповіту хворів тяжким соматичним захворюванням (ракова пухлина правого легеня, розпад пухлини), що підтверджується проведеними основною та повторною посмертними судово-психіатричними експертизами та не заперечувалося сторонами по справі. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, суд вважає за можливе визнати недійсним заповіт [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Ларисою Анатоліївною та зареєстрований в реєстрі за № 2-3219. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивачів слідує стягнути судовий збір в розмірі 110 грн. 73 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved