Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-06 00:00:00

В червні 2014р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що в листопаді 2011 року позивач передав відповідачу [PERSON] у тимчасове користування грошові кошти в сумі - 12 000,00 доларів США, що на день подачі позову еквівалентно сумі 144 000,00 грн., терміном до 01 грудня 2011 року. Крім того, 20 березня 2012 року між позивачем та відповідачем знову був укладений Договір позики грошових коштів, згідно якого відповідач отримав від позивача позику в сумі 20 000 грн. 00 коп. для оформлення документів на право власності. Факт передачі грошей за даними договорами підтверджуються розписками відповідача про отримання останнім грошових коштів. При цьому, в кінці грудня 2012 року відповідач частково повернув позивачу позику у розмірі 500 доларів 00 центів США і після цього на всі вимоги позивача про повернення іншої частини коштів відповідач жодним чином не реагує та по сьогоднішній день ухиляється від повернення решти суми боргу. Оскільки відповідачем не виконує свої зобов'язання перед позивачем, заборгованість не повертає, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом свого порушеного права та стягнення з відповідача основного боргу та 3% річних, а також судовий збір. В ході судового розгляду справи позивач 10.06.2015 року подав заяву про збільшення позовних вимог та просив стягнути із відповідача на користь позивача неповернуту позику згідно розписки від листопада 2011 року в сумі - 11 500 доларів США, що в еквіваленті до гривні становить - 240 235,00 грн. основного боргу та розраховані за 42 місяці на цю суму - 3% річних в розмірі - 25 221 грн, а також неповернуту позику у розмірі - 20 000,00 грн. основного боргу та 950,00 грн. 3% річних за 19 місяців, а також судовий збір (а.с.90-91). Позивач у судове засідання не з'явився, а його представник [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач, про час і місце судового розгляду оповіщалася у встановленому законом порядку за останнім відомим місцем своєї реєстрації, у судове засідання не з'явився, про поважність причин неявки суду не повідомив та не просив розглядати справу у його відсутність, свого представника до суду не направив, заперечення проти позову не подавав. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1,2 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних або юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть у ній участь. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як встановлено в судовому засіданні, 10 листопада 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір позики у формі розписки, згідно якого позивач надав відповідачу позику в розмірі 12 000 доларів 00 центів США, а відповідач прийняв на себе зобов'язання повернути суму позики до 01 грудня 2011 року, про що свідчить розписка відповідача (а.с.7). Крім того, 20 березня 2012 року між позивачем та відповідачем було укладено ще один Договір позики у формі розписки, за яким позивач надав відповідачу позику в розмірі 20 000 грн. 00 коп. для оформлення документів на право власності, що також підтверджується розпискою відповідача (а.с. 8). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку прийнятого у Постанові ВСУ від 18.09.2013 р. по справі 6-63цс13, який у відповідності до вимог ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень та для всіх судів України. Крім того, вимогами ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Статтею 207 ЦК України передбачено, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. З врахуванням вказаних вимог закону, наявності дій по передачі кошів і їх отримання відповідачем згідно розписки між позивачем і відповідачами укладено правочин, який по суті є договором позики. Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК). Частиною 2 ст. 1047 ЦК України допускається пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Згідно розписки від 10.11.2011 року, позичальник [PERSON] зобов'язалась повернути суму позики не пізніше 01.12.2011 року. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Однак, в порушення умов даного Договору позики, тобто у визначений у розписці строк до 01.12.2011 року, взятих на себе зобов'язань, відповідач [PERSON] не виконала і не повернула належні позивачу грошові кошти. 16 жовтня 2013 року позивачем направлено відповідачу лист з вимогою погасити заборгованість по Договорам позики та 3 % річних у 20-денний термін з моменту отримання відповідачем цього листа (а.с. 9-10). Однак, вимогу позивача щодо погашення заборгованості відповідач залишив без уваги. Проте, як встановлено в судовому засіданні, у встановлений сторонами строк та по теперішній час відповідач не виконав повністю своїх зобов'язань за договорами позик та повернув позивачу лише частину позики, отриманої 10 листопада 2011 року, у сумі 500 доларів 00 центів США (а.с.51). Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач не виконала своїх зобов'язань за договорами позик (згідно розписок) від 10 листопада 2011 року та від 20 березня 2012 року щодо повернення позивачеві суми позики, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими і такими, що ґрунтуються на вимогах закону. Так, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] в межах змінених позовних вимог згідно заяви від 10.06.2015 року та з врахуванням вимог ч.1 ст.11 ЦПК України, розглядаючи справу виключно в межах позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості згідно розписки від 10.11.2011 року з врахуванням 3% річних від простроченої суми - 11 500 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на 04.06.2015 року на день подачі представником позивача заяви про збільшення позовних вимог становить - 240 235,00 грн. основного боргу та 3 % річних за період з 01.12.2011р. по 01.06.2015р., яка складає у сумі - 25 221 грн., а також неповернуту позику згідно розписки від 20.03.2012 року в сумі - 20 000 грн. основного боргу та 3% річних за період з 01.11.2013р. по 01.06.2014р., яка складає у сумі - 350,14 грн., а відтак позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду помилковість обрахунку позивачем 3% річних із суми боргу - 20 000 грн. За таких обставин з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти в загальній сумі - 285 806 грн. 14 коп. За умовами положень ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача, підлягає стягненню, сплачений останнім при подачі вказаного позову судовий збір в розмірі 2 008,80 гривень, а на користь держави в розмірі - 849 грн. 26 коп. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 525, 526, 530, 533, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України та

Outcome: partial