Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

В червні 2015 р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ДП «Вугілля України», і з урахуванням остаточної редакції заяви про збільшення позовних вимог, яка була подана 08 лютого 2016р. просила суд: - стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки виплати сум при звільненні за період з 02 червня 2015р. по 08 лютого 2016р. у розмірі 41615,0 грн.; у відшкодування моральної шкоди 10000,0 грн. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з 01 вересня 2010р. вона працювала у відповідача, а саме у Відокремленому підрозділі «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» (ГІРЦ) відповідача на посаді провідного інспектора по кадрах. Вказала, що зазначений підрозділ не є юридичною особою, а тому відповідачем визначає ДП «Вугілля України», яке відповідає за зобов'язаннями свого відокремленого підрозділу. Починаючи з 01 листопада 2014р. по 30 квітня 2015р. їй нараховується і не виплачується заробітна плата, що приводить до порушення її трудових прав та спричиняє моральну шкоду. Зазначила, що 01 квітня 2015р. відповідачем було видано наказ № 12 «Про ліквідацію ВП «ГІРЦ» «Вугілля України», де зокрема, у п. 1 визначено до 01 червня 2015р. ліквідувати Відокремлений підрозділ та провести остаточний розрахунок з працівниками. За таких обставин позивачку 31 травня 2015р. наказом № 23/к було звільнено у зв'язку із ліквідацією підприємства, але ні заборгованість по заробітній платі, ні остаточний розрахунок при звільнені з нею проведено не було. Порушення з боку відповідача вимог чинного трудового законодавства України призвело до спричинення позивачці моральної шкоди, яка полягає у значних моральних стражданнях, оскільки в умовах проведення АТО позивачка була позбавлена основного джерела доходу, однак продовжувала виконувати свої посадові обов'язки. Відповідач тривалий час не вирішував питання подальшого існування підприємства, що для позивачки, зважаючи на небезпечну обстановку в місті, несло велику напругу у психологічному сенсі. За таких обставин позивачка і звернулася до суду з позовом з метою захисту своїх прав. В судовому засіданні представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав зазначених в позові, з урахуванням поданих заяв про збільшення позову, просила суд позов задовольнити. В подальшому через канцелярію суду від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи в її відсутності, позовні вимоги сторона позивача підтримує. Відповідач, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, представником відповідача ДП «Вугілля Україна» через канцелярію суду була подана заява про розгляд справи за відсутності представника. З заявою про збільшення позовних вимог сторона відповідача ознайомлена. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. За правилами ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивачка [PERSON] працювала у Відокремленому підрозділі «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» Державного підприємства «Вугілля України» на посаді провідного інспектора по кадрах. Із запису в трудовій книжці позивачки встановлено, що остання була звільнена з посади відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із ліквідацією підприємства, на підставі Наказу № 23/к від 31 травня 2015 р. (а.с.68). Статті 47, 48 КЗпП України передбачають обов'язок власника підприємства в день звільнення працівника видати йому належно оформлену трудову книжку, провести розрахунок з ним. Положенням про Відокремлений підрозділ «ГІРЦ», затвердженого наказом ДП «Вугілля України» від 21 вересня 2010р. №49 визначено, що підрозділ не є юридичною особою, представляє інтереси і реалізує свої цілі і завдання в межах цього Положення і Статуту підприємства (п.п.3.2). При цьому, підрозділ керується у своїй діяльності чинним законодавством України, цим Положенням, статутом Підприємства, внутрішніми нормативними документами Підприємства, колективним договором Підприємства з врахуванням особливостей, викладених у документах, складених підрозділом та затверджених керівником Підприємства. Відповідно до пп. 4.1., 4.2. Положення, ДП «Вугілля України» (Підприємство) наділяє ВП «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» (Підрозділ) оборотними активами (в тому числі грошовими). Використання Підрозділом коштів здійснюється у порядку, визначеному Підприємством відповідно до затверджених ним фінансових планів/ кошторисів витрат. Судом встановлено, що оплата праці працівників ВП «ГІПЦ», здійснюється відповідно до Положення про організацію оплати праці та преміювання працівників, затвердженого генеральним директором ДП «Вугілля України». Стаття 94 КЗпП України визначає, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Положеннями ст. 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Як вбачається із довідки №169/15 від 12 червня 2015р. станом на 01 червня 2015р. (на день звільнення) позивачці нарахована, але не виплачена заробітна плата за період часу з 01 листопада 2014р. по 31 травня 2015р. у сумі 32406,36 грн.(а.с.67). За приписами ст. 117 КЗпП України в разi невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звiльненому працiвниковi сум у строки, зазначенi в статтi 116 цього Кодексу, при вiдсутностi спору про їх розмiр підприємство, установа, органiзацiя повиннi виплатити працiвниковi його середнiй заробiток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявностi спору про розмiри належних звiльненому працiвниковi сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цiй статтi вiдшкодування в тому разi, коли спiр вирiшено на користь працiвника. Якщо спiр вирiшено на користь працiвника частково, то розмiр вiдшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рiшення по сутi спору. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звiльненнi працівника виплата всiх сум, що належать йому вiд пiдприємства, установи, органiзацiї, провадиться в день звільнення. Якщо працiвник в день звiльнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пiзнiше наступного дня пiсля пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що позивачку звільнено 31 травня 2015 р., а повний розрахунок з нею на день розгляду даної справи не проведено. За розрахунком наданим представником позивачки, який було перевірено судом, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 175 робочих дні за період з 02 червня 2015р. по 08 лютого 2016р. (день подання останньої заяви про збільшення позовних вимог), що в розрахунку становить 41615,0 грн., які підлягають стягненню з відповідача. У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 Постанови № 4 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За вимогами чинного процесуального законодавства, обставини зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди. В позовній заяві позивачка наголошувала, що у зв'язку із порушенням її прав, щодо не проведення з нею повного розрахунку в день звільнення, остання зазнала моральних страждань та в якості компенсації просили суд стягнути з відповідача суму у розмірі 10000,0 грн. Суд приймає до уваги доводи позивачки та, враховуючи принцип розумності та справедливості вважає, що на її користь слід стягнути моральну шкоду в розмірі 200,0 грн., а в решті позову в частині стягнення моральної шкоди відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1102,4 грн.

Outcome: partial