Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-17 00:00:00

В травні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання сина, який продовжує навчання та додаткових витрат на навчання в якому вказувала, що з 27 липня 1996 року по 04 березня 1998 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Мають спільного сина [PERSON], [INFO]. Син проживає з позивачкою, досяг повноліття, проте продовжує навчання, а саме є студентом факультету фізичної культури і спорту Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського. Навчається за денною формою. Строк закінчення навчання 30 червня 2019 року. Також позивачка вказувала на те, що син знаходиться на її матеріальному утриманні та в звязку з навчанням потребує додаткової матеріальної допомоги. Посилаючись на те, що [PERSON] є працездатною особою, отримує дохід, а тому позивачка вважала, що він має змогу та зобовязаний на період навчання сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина в розмірі 25 % всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно. З цих же підстав [PERSON] просила стягнути з відповідача на свою користь половину додаткових витрат на навчання сина згідно договору про надання платних освітніх послуг за весь період до закінчення навчання. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, проте надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON], представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання сина визнали частково в розмірі 1/20 частини його заробітку за період навчання за виключенням періоду канікул сина. При цьому просили врахувати незадовільний стан здоров'я [PERSON], наявність на його утриманні тяжко хворої дружини, внаслідок чого постійно необхідні значні кошти на її лікування, а також неповнолітньої доньки, яка в зв'язку з навчанням потребує матеріальної підтримки, тобто тяжке матеріальне становище в сім'ї. Також просили звернути увагу на те, що [PERSON] за можливості самостійно надає матеріальну допомогу сину, а також на розмір прибутку позивачки, який є значним. Вимоги в частині стягнення додаткових витрат на навчання не визнали, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими. Третя особа без самостійних вимог [PERSON] в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив. Оскільки матеріали містять достатньо відомостей про права та взаємовідносини сторін, а тому суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі позивачки та третьої особи. Заслухавши пояснення відповідача, його представника, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON], [INFO]. Син проживає з позивачкою, 18 травня 2015 року досяг повноліття, проте продовжує навчання, а саме є студентом факультету фізичної культури і спорту Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського. Навчається за денною формою. Строк закінчення навчання 30 червня 2019 року, що підтверджується належним чином та відповідно до законодавства України оформленою довідкою навчального закладу від 02 жовтня 2014 року за №278. У відповідності зі ст. 199 СК України якщо повнолітня донька, син продовжує навчання та в звязку з цим потребує матеріальної допомоги, батьки зобовязані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Згідно зі ст. 200 СК України за рішенням суду кошти на утримання повнолітніх сина, доньки визначаються у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку платника аліментів з врахуванням стану здоровя та матеріального становища сина, доньки, платника аліментів, наявності в останнього інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина тощо. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] в звязку з навчанням потребує матеріальної допомоги батьків. Виходячи з встановлених обставин та положень закону суд прийшов до висновку, що відповідач зобовязаний утримувати свого повнолітнього сина. При встановленні можливості відповідача матеріально утримувати сина суд виходить з того, що [PERSON] є працездатною особою, працює та має достатній стабільний дохід у вигляді заробітної плати, проте має незадовільний стан здоров'я та наявність на його утриманні тяжко хворої дружини, внаслідок чого систематично необхідні значні кошти на лікування, а також неповнолітньої доньки, яка в зв'язку з навчанням потребує матеріальної підтримки. Решта доводів сторін не знайшли свого належного підтвердження. В зв'язку наведеним суд прийшов до висновку, що відповідач може приймати участь в матеріальному утриманні сина, розмір такого утримання з врахуванням встановлених обставин суд визначає в 1/12 частину його заробітку (прибутку). Стягнення розпочинається з моменту подачі позову до суду, однак не раніше досягнення [PERSON] повноліття, тобто з 18 травня 2015 року та припиняється з закінченням навчання, тобто 30 червня 2019 року при умові продовження ним навчання. При цьому з періоду стягнення не підлягає виключенню період канікул, оскільки навчання у вищих навчальних закладах має свою специфіку, зокрема пов'язане з необхідністю проходження студентами в період канікул виробничої та іншої практики, стажування тощо. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Що стосується вимог [PERSON] про стягнення додаткових витрат на навчання, то суд виходить наступного. Відповідно до положень ст. 185 СК України батьки зобов'язані приймати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Однак вказана норма з врахуванням положень ч. 1 ст. 6 СК України стосується лише дітей (осіб до 18 років) та не застосовується щодо осіб, які досягли повноліття, що підтверджено нормами ст. 201 СК України. Разом з тим позивачкою в підтвердження своїх вимог в цій частині надано ряд документів, що не можуть бути прийняті в якості належних доказів по справі, а саме: - договір про надання платних освітніх послуг №13-449/д від 25 серпня 2014 року, який суд вважає недійсним, оскільки, незважаючи на те, що Автономна республіка Крим є невід'ємною складовою частиною держави Україна, а університет ім. В.І. Вернадського вищим навчальним закладом Міністрества освіти і науки України, в договорі з незрозумілих причин міститься посилання на його укладення на підставі законодавства іншої держави - Російської Федерації та знаходження університету на території Російської Федерації, а розрахунок за надання освітніх послуг здійснюється в російських рублях, що суперечить положенням ст. 533 ЦК України; - квитанції про оплату за надання освітніх послуг, оскільки розрахунок здійснений в російських рублях, що суперечить положенням ст. 533 ЦК України та через установу банку, що не отримала ліцензію (дозвіл) НБУ на здійснення банківських операцій на території України. Крім цього, як зазначено в цих документах, замовником та платником послуг є [PERSON], а не позивачка, що в своїй сукупності вказує на безпідставність її вимог, а тому в цій частині позову слід відмовити. В силу ст. 88 ЦПК України з відповідача (згідно розміру задоволених вимог) підлягають стягненню на користь бюджету 81,20 грн. судового збору.

Outcome: partial