Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

До Ворошиловського районного суду м. Донецька звернулася [PERSON] із позовною заявою до [PERSON], та [PERSON] про визнання договору дарування не дійсним. В обґрунтування позовних вимог посилається на наступне. 17 лютого 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування нерухомого майна, який посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 162. Відповідно до умов зазначеного договору [PERSON] подарував [PERSON] будівлю, а саме: адміністративну будівлю літ. К-4 загальною площею 3488,1 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS]. В пункті 2 договору зазначено, що будівля на час укладання договору дарування знаходилася у власності [PERSON] на підставі рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 06.01.2010 року, яке набрало законної сили 17.01.2010 року. Зазначаю, що відповідно до ухвали Апеляційного суду Донецької області від 31.05.2010 року у справі № 22-5866 рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька було скасоване. Право власності [PERSON] на будівлю було скасоване, [PERSON] не міг його набути та в подальшому розпоряджатися даною будівлею. Вважає, що внаслідок скасування рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 06.01.2010 року у [PERSON] правочин щодо дарування будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] перестав відповідати волі його учасників, а їх волевиявлення не могло бути вільним. Про наявність підстав для визнання недійсним спірного договору дарування стало відомо внаслідок залучення в якості третьої особи до участі у цивільній справі № 255/1745/14-ц за позовом [PERSON] до TOB «ЕСТЕЙТ ПРОПЕРТІЗ ЛТД», [PERSON] і [PERSON] про витребування будівлі із чужого незаконного володіння, який в даний час розглядається Ворошиловським районним судом м. Донецька. Вважає, що задоволення позову означатиме виникнення права у TOB «ЕСТЕЙТ ПРОПЕРТІЗ ЛТД» на стягнення з неї збитків, оскільки вона отримавши право власності на будівлю на підставі ухвали Ворошиловського районного суду м. Донецька від 24.10.2012 року, передала її за оплатним правочином у якості внеску до статутного капіталу TOB «ЕСТЕЙТ ПРОПЕРТІЗ ЛТД». Вважає, що право власності у [PERSON] та [PERSON] на будівлю відсутнє. Просить визнати недійсним договір дарування нерухомого майна від 17.02.2010 року між [PERSON] та [PERSON], який посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 162, також просить стягнути з [PERSON] та [PERSON] судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні вимоги [PERSON] підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просив задовольнити позовні вимоги. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про місце, дату та час розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Пояснив, що вимоги [PERSON] вважає безпідставними, необґрунтованими, оскільки позивач не є стороною правочину, а саме договору дарування від 17.02.2010 року, її права та обов'язки вчиненим правочином не порушено. В момент укладання договору дарування, була перевірена цивільна дієздатність осіб, що його укладали, свобода їх волевиявлення, була дотримана форма правочину. Додатково надав письмові заперечення проти позову. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представники відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог [PERSON], в обґрунтування надали письмові заперечення проти позову. Зокрема представник [PERSON] зазначила, що [PERSON] не є стороною правочину, який просить визнати недійсним, але свої вимоги обґрунтовує порушенням ст.203, 215 ЦК України та заявляє про існування в неї права на пред'явлення позову, оскільки відповідачами [PERSON] та [PERSON], не дотримано зазначених норм законодавства. Але твердження [PERSON] не відповідають дійсності. Узгоджений предмет Договору свідчить, що правочин направлений на реальне настання правових наслідків, що притаманні договору дарування. У підтвердження законності правочину на 17.02.2010 року надала рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 17.02.2010 року про визнання за [PERSON] права власності на адміністративну будівлю літ. К-4 загальною площею 3488,1 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 31.05.2010 року про скасування рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 17.02.2010 року. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] підтримала надані пояснення та просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про місце, дату та час розгляду повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, але за участі представників, та просив відмовити у задоволенні позовних вимог через їх необгрунтованність. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], відповідача [PERSON], представників відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], дослідивши надані сторонами по справі докази у їх сукупності, судом встановлені обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька від 06.01.2010 року, яке набрало законної сили 17.01.2010 року визнано за [PERSON] право власності на адміністративну будівлю літ.К-4 загальною площею 3488,1 кв.м., яка розташована за адресо: [ADDRESS]. Рішення суду зареєстроване в Комунальному підприємстві Бюро технічної інвентаризації м. Донецька за № 10197 в книзі 20 чн, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.01.2010 року № 25175509. 17 лютого 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування нерухомого майна, який посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 162. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 31.05.2010 року Рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 6 січня 2010 року за позовною заявою [PERSON] до Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації міста Донецька» про визнання права власності було скасовано. Судом не береться до уваги долучена до матеріалів позовної заяви ухвала Апеляційного суду Донецької області від 31 травня 2010 року, оскільки вона не містить будь-яких відомостей про сторони та є Інтернет роздруківкою. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, із наступних підстав. Рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька від 06.01.2010 року, яке набрало законної сили 17.01.2010 року визнано за [PERSON] право власності на адміністративну будівлю літ. К-4 загальною площею 3488,1 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 31.05.2010 року Рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 6 січня 2010 року про визнання за [PERSON] право власності на адміністративну будівлю літ. К-4 загальною площею 3488,1 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] було скасовано. Судом встановлено у судовому засіданні, підтверджено матеріалами цивільної справи та не оспорюється представником позивача, що в той час коли укладався договір дарування, а саме 17.02.2010 року [PERSON] був вже власником адміністративної будівлі літ. К- 4 загальною площею 3488,1 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], та право власності на майно належним чином було оформлено, про що зазначено у п.2 договору дарування. Волевиявлення [PERSON] при укладанні договору дарування було добровільне та ґрунтувалося на законних підставах. Будь - яких перешкод встановлених законом або інших підстав для укладання договору не було. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській чи адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа щодо якої встановлено ці обставини. Рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 06.01.2010 року, набрало законної сили 17.01.2010 року, правовстановлюючий документ на адміністративну будівлю літ. К-4 загальною площею 3488,1 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] на ім'я [PERSON] мав законну силу та не був скасований. Тобто, жодних перешкод правового характеру для укладання договору дарування 17.02.2010 року у сторін не було. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання на момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як вбачається з вищенаведених норм, для визнання договору дарування недійсним, правове значення має недодержання вимог закону саме в момент вчинення правочину. Отже, існування чи відсутність порушення прав тієї чи іншої особи за позовами з підстав невиконання норм ст. ст. 203, 215 ЦК України встановлюється на момент укладення правочину. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Як передбачає ч. 3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків що обумовлені ним. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Таким чином, на момент вчинення правочину - договору дарування від 17.02.2010 року, сторони [PERSON] (даруватель) та [PERSON] (обдарований) дотримались усіх вимог закону, а оспорюваний договір дарування відповідає вимогам законодавства. У той же час, при укладанні договору дарування 17.02.2010 року [PERSON] та [PERSON] не могли передбачити та припустити, що у подальшому правовстановлюючий документ, на підставі якого право власності на приміщення належало [PERSON], а саме рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 6.01.2010 року буде скасоване. Суд звертає увагу та той факт, що позивачка [PERSON] вважає, що відповідачами на час укладення оспорюваного договору порушено вимоги ч. З ст. 203 ЦК України, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним. При цьому вона не вказує на жодний юридичний факт, що призвів до порушення її права, та не наводить правового обґрунтування необхідності її захисту. Виходячи із положення статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена, як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, оскільки вона не є а ні стороною договору дарування від 17.02.2010року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], а ні заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням оспорюваного договору дарування. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 204 ЦК України проголошується презумпція правомірності правочину. Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України, добросовісним набувачем за договором є особа, яка не знала і не могла знати про те, що придбала майно у особи, яка не мала права його відчужувати. Отже, [PERSON] є добросовісним набувачем приміщення адміністративної будівлі літ. К-4 загальною площею 3488,1 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні приписи містяться і у абзаці. 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», та зазначено, що правом на звернення до суду наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими. При цьому обов'язком позивача, відповідно до ст. 60 ЦПК України є доведення чи підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів. З наведеного вбачається, що вимоги [PERSON] про визнання договору дарування нерухомого майна від 17.02.2010 року який був укладений між [PERSON] та [PERSON] - є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі. Згідно ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Позивачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів, які б переконливо довели обґрунтованість її вимог, тобто не доведено порушення її прав та інтересів відповідачами [PERSON] та [PERSON] Таким чином позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до положень ч.3 ст.213 ЦПК України, абз.4 п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed