Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

В червні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Красноалиманське» (далі ТОВ «Краснолиманське») про відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням та його наслідками, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України в м. Красноармійську Донецької області. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що шкідливі та небезпечні умови праці призвели до виникнення у нього професійного захворювання хронічної попереко-крижової радікулопатії з вираженим мязово-тонічним, вираженим лівобічним корінцевим, больовим синдромами, статико-динамічними порушеннями, речидивуючий перебіг. Згідно висновку МСЕК від 13 лютого 2015 року йому було вперше встановлено 50% професійної працездатності у звязку із встановленим професійним захворюванням, а також 3 групу інвалідності на строк до 1 березня 2016 року. Згідно висновку МСЕК від 23 лютого 2016 року повторно йому було встановлено 50% втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності безстроково, протипоказана робота в умовах дії фізичних навантажень, несприятливому мікрокліматі, у підземних умовах, рекомендовано спостереження та лікування у невролога, профпатолога, кардіолога, курси відновлювального лікування. Оскільки втрата працездатності спричинила йому фізичні та моральні страждання, призвела до порушення нормальних соціальних зв'язків, необхідності додавання додаткових зусиль для організації життя, необхідності постійно лікуватися, йому заподіяна моральна шкода, яку позивач просить відшкодувати йому за рахунок відповідача шляхом стягнення одноразової грошової компенсації в розмірі 100.000 грн. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, просили позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала і суду пояснила, що позивачем не доведені факти перебування його у трудових відносинах з відповідачем з 01.11.2011р. по 14.03.2013р. в якості гірника очисного вибою з повним робочим днем в шахті та отримання професійного захворювання - хронічної попереко-крижової радікулопатії з вираженим мязово-тонічним, вираженим лівобічним корінцевим, больовим синдромами, статико-динамічними порушеннями, оскільки додані до позовної заяви копії трудової книжки та акт розслідування причин виникнення хронічного профзахворювання від 19.12.2013р. не завірені належним чином. Але, навіть якщо вважати ці докази належними і допустимими, представник відповідача звертає увагу суду на те, що на підприємстві відповідача позивач працевлаштовувся вже маючи стаж роботи в підземних умовах, тобто в умовах впливу шкідливих факторів, на інших шатах регіону 27 років 6 місяців, тоді як на підприємстві відповідача пропрацював лише 1 рік 4 місяці. Одночасно, у відповідності до п.63 постанови КМУ № 1232 від 30.11.2011р., яким затверджено Порядок проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, до хронічного професійного захворювання належить захворювання, що виникло після багаторазового та або тривалого впливу шкідливих виробничих факторів, тобто є очевидним, що на підприємстві відповідача воно не могло розвинутися та отримати професійний характер. Вказане підтверджується і самим актом розслідування профзахворювання позивача, в п.14 якого зазначено, що причиною виникнення профзахворювання є тривалий період роботи в підземних умовах на шахтах регіону. При цьому, п.19 акту встановлено, що за час роботи [PERSON] на ТОВ «Краснолиманьске» не зафіксовано випадків порушення технологічних регламентів виробничого процесу, порушень техніки безпеки, гігієни праці з боку адміністрації підприємства, відсутності або несправності підйомних і тягових пристроїв, що могло б сприяти виникненню профзахворювання. Даний випадок профзахворювання взято на облік ТОВ «Краснолиманське» лише на підставі п.п.62, 98 Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою КМУ № 132 від 30.11.2011р., як останнім підприємством вугільної промисловості, з яким [PERSON] перебував у трудових відносинах. Отже, позивачем не доведена неправомірність поведінки відповідача, внаслідок якої могла бути спричинена така моральна шкода, наявність вини відповідача у виникненні профзахворювання, а також не наведено розрахунку суми шкоди, яку він зазначає у позові. Згідно наданим позивачем випискам (епікризам) з медичної карти він вважає себе хворим з 28 лютого 1998 року, коли вперше відчув біль у попереку та почав приймати лікування. Однак, по-перше, цей період часу не має ніякого відношення до його роботи на підприємстві відповідача, по-друге, незрозумілим виявляється те, яким чином він проходив кожний рік професійний медичний огляд, який є обовязковим для підземних робітників. Вказане свідчить лише про те, що позивач навмисно сприяв розвиненню свого професійного захворювання а збільшенню шкоди для свого здоровя. Виходячи із положень Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою КМУ № 1317 від 03.12.2009р., враховуючи, що позивачу встановлено 3 групу інвалідності, останній не позбавлений права на працю та можливості забезпечувати свою родину. До того ж, з 19.12.2006р. він отримує пенсію за віком, а з 12.02.2014р. щомісячні платежі (регрес) у звязку з профзахворюванням, а також йому було сплачено і одноразову допомогу, тобто його матеріальне становище лише покращилося. Доводи позивача про те, що його дохід суттєво знизився у звязку з тим, що чималі кошти йдуть на лікування та відновлення здоровя, спростовуються наданими ним же доказами, а саме виписками з акту огляду МСЕК, якими встановлено потребу у медикаментозній допомозі та санаторно-курортному лікуванні, які згідно ч.3 ст.42 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» фінансує Фонд. Починаючи з 01.10.2014р і по теперішній час відповідач перебуває під дією непереборної сили, що виразилось в тому, що 05.09.2014р. невідомими збройними особами під керівництвом колишнього директора шахти [PERSON], його спільників [PERSON] та інших відбулося збройне незаконне захоплення ДП «ВК «Краснолиманське», на території якого здійснював свою діяльність відповідач. 01.10.2014р. вказаними збройними особами із застосування погроз фізичного насильства злочинним шляхом було видалено у примусовому порядку всіх працівників ТОВ «Краснолиманське» з території підприємства з наданням їм наказу покинути офісні приміщення та припинити здійснення трудової діяльності. З даного періоду часу доступ до робочих місць всім працівникам ТОВ «Краснолиманське» фізично заблокований. Діяльність підприємства повністю паралізована, відсутній будь-який контроль за додержанням трудових прав і соціальних гарантій працівників, не контролюються процеси, що забезпечують промислову безпеку вугледобувного підприємства, припинені відрахування до місцевого та державного бюджетів. Не маючи доступу до первинних документів, які залишились на робочих місцях, відповідач позбавлений можливості надавати докази в матеріалах справи, зокрема, в рамках даної справи, навіть документи про наявність чи відсутність трудових відносин з позивачем, а також розслідування його профзахворювання та видачу акту за формою П-4. Факт настання обставин переборної сили (форс-мажорних обставин) для ТОВ «Краснолиманське» підтверджується і Сертифікатами (висновками) Торгово-промислової палати України № 1348 від 04.11.2014р. та № 2024 від 01.12.2014р. На підставі наведеного представник відповідач просила у задоволенні позову відмовити повністю. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, про час та місце судового розгляду оповіщений у встановленому порядку, її представник в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, справу вирішити на розсуд суду. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлені такі обставини та відповідні ним правовідносини. Позивач працював в ТОВ «Краснолиманське» в якості гірничого робочого очисного вибою підземного 4 та 5 розрядів з повним робочим днем в шахті з 01.11.2011р. по 14.03.2013р., звільнений з роботи у звязку з виявленою невідповідністю виконуємої роботи за станом здоровя за п.2 ст.40 КЗпП України. Дана обставина підтверджена копією трудової книжки на імя позивача, наданою для огляду суду і завіреною головуючою суддею, отже наданий позивачем доказ про його перебування у трудових відносинах з відповідачем є належним та допустимим. Згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії спеціалізованого лікувально-профілактичного закладу про наявність(відсутність) професійного характеру захворювання Обласної клінічної лікарні професійних захворювань м. Донецька № 2769 2309 від 11.12.2013р. позивачу вперше встановлено професійне захворювання хронічна попереко-крижова радікулопатія з вираженим мязово-тонічним, вираженим лівобічним корінцевим, больовим синдромами, статико-динамічними порушеннями, рецидивуючий перебіг. Як зазначене в акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 19 грудня 2013 року, затвердженого головним державним санітарним лікарем міста Красноармійська, Димитрова, Красноармійського 25 грудня 2013 року, причиною виникнення у позивача професійного захворювання став тривалий період роботи в підземних умовах на шахтах регіону. Оригінал зазначеного акту був наданий суду для огляду і завіреною головуючою суддею, отже наданий позивачем доказ також є належним та допустимим. За висновком МСЕК від 13.02.2014р. позивачу вперше встановлено 50% втрати професійної працездатності у зв'язку з профзахворюванням та 3 групу інвалідності на строк до 13.02.2016р. Згідно висновку МСЕК від 23.02.2016. позивачу повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності у звязку з профзахворюванням та 3 групу інвалідності безстроково, встановлена потреба у медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні, рекомендовано «Д» нагляд та лікування у невролога, санаторно-курортне та медикаментозне лікування. Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Правовідносини сторін регулюються статтею 273-1 КЗпП України, за якою відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Згідно з роз'ясненнями, даними в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5, відповідно до ст.273-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ч.1 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких частиною 2 указаної статті цього Кодексу покладено на власника або уповноважений ним орган. Судом установлено, що позивач працював у ПАТ «Краснолиманьске», яке створене для підземного видобутку вугілля, і умови праці під землею є небезпечними та шкідливими. Втрата професійної працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, отже роботодавець не забезпечив створення нешкідливих не небезпечних умов праці. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Факт спричинення моральної шкоди позивачу, яка полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав і зазнає у зв'язку з ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, неможливість його відновлення, порушенні нормальних життєвих зв'язків внаслідок неможливості продовжувати активне життя, обмеженням умов праці, у судовому засіданні доведений дослідженими письмовими доказами по справі: копіями трудової книжки, акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, витягами з медичної карти стаціонарного хворого, амбулаторної карти хворого, медичного висновку про встановлення професійних захворювань, довідок МСЕК, які є належними та допустимими доказами згідно з положеннями статей 58, 59 ЦПК України. При встановленні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з принципів розумності та справедливості, враховує фактичні обставини справи: тяжкість ушкодження здоров'я, глибину, характер і тривалість страждань, наявність вимушених змін у його життєвих стосунках, потребу в медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні, вік позивача, а також ту обставин, що позивач відпрацював у відповідача зовсім незначний період часу лише 1 рік 4 місяці, а також що період розвитку та загострення його захворювання прийшовся на період його роботи в інших підприємствах вугільної промисловості. З урахуванням конкретних обставин справи, суд вважає, що сума, яку просить стягнути позивач, надмірна, і визначає розмір грошової компенсації за спричинену моральну шкоду у 15.000 грн. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в дохід держави судові витрати, що складаються з судового збору, так як позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від їх сплати. Відповідно до ст.23 ЦК України, ст. ст.153, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial