Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

В червні 2017 року позивач звернулась до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із позовом, в якому просить визнати договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 19.01.2017 року між [PERSON] та [PERSON] недійсним та стягнути з останньої на користь позивача судові витрати по справі. Свої вимоги обґрунтувала тим, що в 2001 році спірна квартира була приватизована нею, її чоловіком, дочкою [PERSON] та онучкою [PERSON] Коли чоловік помер, його частку переписали на дочку. В 2016 році дочка поїхала на заробітки. Вона була проти, оскільки потребує допомоги, через що вони посварились. Онучка в 2013 році вийшла заміж та переїхала до м. Пятихатки. В січні 2017 онучка почала телефонувати їй та розповідати, що її дочка [PERSON] в Києві спілкується з колишнім вязнем та має намір виселити її з квартири та продати. Стала вмовляти її переписати належну їй частку на неї. Обіцяла, що буде її довічно утримувати та допомагати їй. 19.01.2017 року вона уклала з [PERSON] договір дарування належної їй на праві приватної спільної часткової власності ? частки спірної квартири, однак на момент укладення договору вважала, що укладає договір довічного утримання. При оформленні договору нотаріус взяла в неї паспорт, нічого не запитувала, договір не зачитували і не розяснювали. Оцінку квартири вона не здійснювала, цим займалася онука. На даний час проживає в спірній квартирі разом з дочкою [PERSON], яка допомагає їй. Також зазначила, що здійснює оплату комунальних послуг за спірну квартиру. В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснила, що [PERSON] умовила її переписати частину квартири, на що вона погодилась, але за умови, що остання буде її доглядати, допомагати, утримувати, однак [PERSON] проживає в м.Пятихатки та жодного разу не приїжджала до неї і не допомагала їй. При укладанні договору нотаріус ніяких питань їй не задавала, про намір не питала, проект договору не зачитувала, показала, де розписуватись. При укладенні спірного договору вона вважала, що буде укладено договір довічного утримання. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні та у письмових запереченнях позов не визнала. Пояснила суду, що ініціатором укладення договору дарування була саме позивач. На момент укладення договору [PERSON] чітко розуміла природу та наслідки договору. Після укладення правовстановлюючі документи на квартиру залишились у [PERSON] Нотаріус [PERSON] при оформленні договору їй розяснювала, про що саме складається договір. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що 19.01.2017 року до неї звернулись [PERSON] та [PERSON]. В них був готовий пакет документів, тому в неї склалося враження, що вони вже десь консультувались. Вона ретельно вивчила всі документи, розмовляла з кожною особою окремо. [PERSON] вона зробила всі необхідні розяснення, остання розуміла, що укладає договір дарування. Вартість ? частки квартири дуже невелика, тому не логічно було укладати договір довічного утримування. Позивачка скаржилась на неї до прокуратури, в ході перевірки порушень виявлено не було. Суд повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, вважає що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні ним правовідносини. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 17 січня 2001 року, посвідченого Віддлом приватизації державного житла Управління ЖКГ Жовтоводської міської ради, власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з частками власності по ? відповідно (а.с.65). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 жовтня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Жовтоводської державної нотаріальної контори, [PERSON] успадкувала ? частину вказаної квартири належну на праві власності [PERSON], померлого 26 березня 2004 року. 19 січня 2017 року між [PERSON] та [PERSON]І було укладено договір дарування ? частки квартири [ADDRESS], відповідно до якого [PERSON] як дарувальник передала майно у власність [PERSON] як обдаровуваній безоплатно, а саме 1/4 частку зазначеної вище квартири (а.с.5). Даний факт також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.01.2017 року (а.с.6). Відповідно до паспорту громадянина України позивач [PERSON] народилась 01.03.1941 року (а.с.4). В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивач [PERSON] її мати, а відповідач [PERSON] дочка. Вказала, що 19.01.2017 року їй подзвонила [PERSON] та сказала забрати з квартири особисті речі, бо вона буде продавати квартиру. 14.02.2017 року дочка знову телефонувала та сказала бути вдома, оскільки прийдуть покупці на квартиру. Їй відомо, що дочка дзвонила позивачу [PERSON], та розповіла, що вона збирається приїхати з чоловіком з Києва і вигнати її з квартири. Раніше у них з позивачкою була сварка через те, що вона поїхала працювати до Києва, деякий час вони не спілкувалися. Позивач [PERSON] не виказувала їй своїх намірів дарувати свою частку квартири. Згідно з розрахунком заборгованості (переплати) за опалення виданої КП «Жовтоводськтепломережа» на імя [PERSON], всього сума боргу за станом на 01.10.2017 року становить 0 гривень 01 коп. (а.с.46). Позивачем були надані квитанції про сплату комунальних послуг за утримання прибудинкової території, за водопостачання, за газопостачання, за опалення за період з червня 2016 року по серпень 2017 року, з яких вбачається, що саме [PERSON] сплачує кошти за комунальні послуги (а.с.47-56). Відповідно до листа Головного територіального управління у Дніпропетровській області від 26.05.2017 року про надання відповіді на звернення [PERSON] було повідомлено, що підстав, передбачених Законом України «Про нотаріат», для направлення подання про анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю приватного нотаріуса [PERSON] - відсутні. Надання оцінки законності вчиненій нотаріальній дії не відноситься до компетенції управління юстиції (а.с. 82-83). Згідно із частиною третьою\~статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до\~статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1).Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ч. 2). Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша\~статті 229 ЦК України). Виходячи зі змісту статей\~203,\~717 ЦК України\~договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди\~щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається\~договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 розяснив, що правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки\~неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203і\~717 ЦК України\~у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічна правова позиція викладена в правових висновках Верховного Суду України від 16.03.2016 р. у справі № 6-93цс16 та від 27.04.2016 р. у справі 6-372цс16. Так, судом при розгляді даної справи встановлено, що договір дарування від 19.01.2017 року був укладений [PERSON] у віці 76 років, тобто у похилому віці. В судовому засіданні вона особисто пояснила, що мала намір укласти договір довічного утримання, та вважала, що уклала саме цей договір відносно своєї частини квартири. Як вбачається з висновків ЛКК № 4519 та № 4518 від 17.10.2017 року [PERSON] потребує постійного догляду, здатність до самообслуговування знижена; перебуває на амбулаторному обліку у лікаря терапевта (а.с.64). Крім того, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], станом на момент вчинення оспорюваного правочину, іншого житла придатного до проживання, крім квартири [ADDRESS], у власності не мала. Також суд приймає до уваги той факт, що фактичної передачі спірного житлового приміщення не відбулося та позивач і на даний час продовжує мешкати в квартирі [ADDRESS], оплачує комунальні послуги. Відповідач же у спірне житло не вселилась, не проживає в ньому. Докази здійснення перешкод для її вселення суду не надано. Таким чином, встановлені вище судом обставини справи у сукупності (похилий вік позивача, поганий стан здоровя, у звязку з чим, потребує стороннього догляду та допомоги; наявність спірного житла як єдиного та продовження позивачем після укладення спірного договору дарування проживати у вказаній квартирі) дають підстави суду для висновку про наявність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем при укладенні договору дарування від 19.01.2017 р. правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення, що є, в свою чергу, підставою для визнання цього договору недійсним. Доводи відповідача про те, що на момент укладення договору [PERSON] чітко розуміла природу та наслідки договору, що після укладення правовстановлюючі документи на квартиру залишились у [PERSON] і те, що нотаріус [PERSON] при оформленні договору їй розяснювала, про що саме складається договір не приймаються судом до уваги, оскільки спростовуються дослідженими по справі доказами та поясненнями самої позивачки і не можуть бути підставою для відмови в задоволені позову. Згідно ст.ст. 141 ЦПК України ЦПК України судовий збір в сумі 640 грн. (а.с.2) слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved