Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

В червні 2013 року позивачі [PERSON], яка діє в особистих інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON], [PERSON] звернулись до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод в праві користування жилим приміщенням, вселення. В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що відповідачка [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03.04.1998 року є власницею двокімнатної квартири [ADDRESS]. У вересні 1999 року за згодою відповідачки, вона, а також її неповнолітня дитина [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані у спірній квартирі у якості невістки та онуків. У відповідності із викладеним вважали, що вони наділені правом користування квартирою у зв'язку із створенням сім'ї між [PERSON] та [PERSON], сином відповідачки, який помер [INFO]. Після смерті сина, а саме у червні 2011 року, відповідачка [PERSON] вже зверталась до суду із позовом до позивачів про визнання осіб такими що втратили право користування спірним житловим приміщенням, однак згідно рішення суду від 09 лютого 2012 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено, згідно до ухвали апеляційного суду від 03 травня 2012 року вказане рішення суду залишено без змін, апеляція відповідачки без задоволення. В травні 2012 року позивачі намагались вселитись в квартиру [ADDRESS], однак відповідачка відмовила їм у наданні примірника ключів від квартири, чим створює перешкоди позивачам у реалізації їх права на користування житловим приміщенням. Посилаючись на вимоги чинного законодавства просили суд усунути їм перешкоди в праві користування жилим приміщенням та вселити їх в квартиру [ADDRESS]. Відповідачка [PERSON] заперечуючи проти задоволення позовних вимог позивачів звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON], яка діє в особистих інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування свої вимог посилалась на те, що вона на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03.04.1997 року була власницею квартири [ADDRESS]. З 06.02.2013 року за рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя власником зазначеної квартири стала [PERSON]. Згідно рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 06.12.2013 року право власності на квартиру [ADDRESS] знов признано за нею [PERSON] З 1997 року у вказаній квартирі був зареєстрований та проживав її син [PERSON]. На прохання її сина, вона дозволила проживати у своєї квартирі його колишній співмешканці [PERSON] та її сину [PERSON]. В 1999 році, також на прохання сина, вона дозволила зареєструвати вказаних осіб на своєї житлової площі, так як сподівалась що вони створять повноцінну родину, зважаючи на народження у них спільної доньки [PERSON], яка також з її згоди була зареєстрована у спірній квартирі. На той проміжок часу вона проживала окремо від свого сина. В 2005 році взаємовідносини між її сином та позивачкою по справі [PERSON] погіршились і остання, разом із дітьми, забравши свої речі та речі дітей залишила спірну квартиру. У проживанні у спірній квартирі позивачам на той час ніхто перешкод не чинив. Після виїзду позивачів з квартири, вона повернулась проживати до неї, де і мешкала у подальшому разом із своїм сином. В її квартирі, ніяких особистих речей позивачки не було, як не було і спільного майна подружжя. В той період часу, [PERSON] не одного разу до спірної квартири не приходила, та пред'являла ніяких претензій з приводу проживання. Витрати по утриманню квартири несли вона та її син, а після його смерті, увесь матеріальний тягар ліг на її плечі. На теперішній час позивачка [PERSON], її неповнолітня дочка [PERSON] та повнолітній син [PERSON] не є членами її родини, спільного господарства вони не ведуть та ніколи не вели. Будучи зареєстрованими у спірній квартирі позивачі комунальні послуги не сплачують та ніякої участі в утриманні квартири не приймають. Крім того, позивачі не проживають у спірній квартирі вже на протязі дев'яти років, а тому на думку [PERSON], вони втратили своє право на користування житловим приміщенням. На підставі викладеного, посилаючись на вимоги чинного житлового та цивільного законодавства просила суд визнати [PERSON], неповнолітню [PERSON] та [PERSON] такими що втратили право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS]. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги основного позову, проти задоволення зустрічного позову [PERSON] заперечувала та пояснила, що вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах із сином відповідачки [PERSON] і мешкала разом із ним без реєстрації шлюбу. Від шлюбу у них є спільна дитина [PERSON]. За час спільного проживання із чоловіком, вона, її син [PERSON], а після народження і [PERSON] мешкали у квартирі [ADDRESS], де в подальшому були зареєстровані за згодою відповідачки. В 2005 році вона із дітьми була змушена залишити спірну квартиру, оскільки чоловік вигнав їх, при цьому в квартирі залишились усі речі яки придбались за час спільного проживання із чоловіком. Потрапити до квартири вона не намагалась оскільки [PERSON] мешкав вже із іншою співмешканкою. Після смерті чоловіка в червні 2011 року, відношення відповідачки [PERSON] до неї та дітей різко змінилось, вона почала звертатись до судів з приводу визнання їх втратившими право користування квартирою, однак згідно рішень судів у їх виселенні [PERSON] було відмовлено. Після того, вона звернулась до відповідачки з приводу передачі ключів від квартири, однак остання відмовила надати їм ключі і вона змушена звернутись до суду з приводу усунення перешкод та вселення їх до спірної квартири, оскільки їм німа де проживати. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав заяву з проханням розглядати справу за його відсутності. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, в присутності її представника [PERSON]. Представник відповідача [PERSON], що діє на підставі договору про надання правової допомоги, в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог основного позову заперечувала, вимоги зустрічного позову [PERSON] підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник пояснила, що [PERSON] є власницею спірної квартири з 1997 року. Відповідачка на прохання свого сина надала згоду на реєстрацію позивачки та її сина у спірній квартирі, оскільки на той час її син та позивачка [PERSON] мешкали разом. Після народження онучки, вона дала також згоду і на її реєстрацію. Сама відповідачка [PERSON] на той час мешкала окремо від сина і його родини. В 2005 році стосунки між її сином та позивачкою не склались і остання разом із дітьми виїхала з квартири відповідачки. За час життя сина, позивачка не намагалась вселитись до спірної квартири та навіть не дзвонила. Після смерті в 2011 році сина відповідачки, позивачка [PERSON] та її діти [PERSON] та [PERSON] членами її родини не являються, участі в утриманні квартири не приймають. На підставі викладеного просила задовольнити вимоги зустрічного позову [PERSON], в задоволені основного позову просила відмовити. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради Богач О.С., що діє на підставі довіреності, підтримала вимоги основного позову [PERSON], проти задоволення зустрічного позову [PERSON] заперечувала та надала до суду свої письмові пояснення з яких вбачається, що в разі задоволення позовних вимог зустрічного позову будуть порушені права неповнолітньої дитини [PERSON] які охороняються законом. Відповідно до вимог житлового законодавства України члени сім'ї власника квартири, які проживають разом із ним у будинку чи квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні із власником будинку. Родинний зв'язок між онучкою та бабкою, відповідачкою по справі, підтверджується копією особового рахунку [NUMBER]. За таких обставин в задоволенні позовних вимог зустрічного позову потрібно відмовити та задовольнити вимоги основного позову. Заслухавши сторони, їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що основний позов [PERSON] не підлягає задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню виходячи з наступного. Статтями 316, 317 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Матеріалами справи встановлено, що квартира [ADDRESS] Донецької області належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 03.04.1997 року, зареєстрованого в БТІ м. Маріуполя за № 38681. Крім того, згідно рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 06 грудня 2013 року за [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS]. Рішення набрало чинності 17 грудня 2013 року. Згідно особового рахунку [NUMBER] в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: квартиронаймач [PERSON], з жовтня 1993 року [PERSON] - син; з вересня 1999 року [PERSON] - онучка, [PERSON] - онук, [PERSON] - невістка. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивачка [PERSON] та [PERSON], померлий [INFO], до 2005 року перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали разом без реєстрації шлюбу. Згідно до статі 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть всі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члені сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно ст. 156 Житлового Кодексу України члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власників не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Частиною 2 та 3 статті 64 Житлового Кодексу України передбачено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти та батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо вищевказані особи перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. З зустрічної позовної заяви [PERSON] та пояснень представника відповідача вбачається, що позивачі [PERSON] та її діти [PERSON], [PERSON] не є членами сім'ї власника квартири [PERSON], з нею постійно не проживають та не ведуть спільне господарство. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала що в квартирі [ADDRESS] вона та її діти разом із відповідачкою [PERSON] не проживали, спільне господарство не вели. Спірну квартиру залишили в 2005 році та не намагалась повернутись до неї, оскільки колишній чоловік на той час мешкав там разом із іншою співмешканкою. Згідно з вимогами ст. 150 ЖК України, ст. 383 ЦК України громадяни, що мають у приватній власності будинок (квартиру), користуються ним для особистого проживання та проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст.155 ЖК України, ст. 321 ЦК України громадянин не може бути позбавлений права власності на своє майно чи обмежений в його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою пунктами 1і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно норми ст. 405 ЖК України: члени сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Із змісту основного та зустрічного позову, пояснень сторін вбачається, що після залишення спірної квартири в 2005 році позивачка [PERSON] та її діти [PERSON], [PERSON] в спірній квартирі не проживали та не проживають. Зазначена обставина підтверджується актом Комунального комерційного підприємства «Управляюча компанія «Східна» від 05.05.2014 року. Вказані особи з відповідачкою [PERSON] разом ніколи не проживали та не були членами її сім'ї. Відсутні між сторонами і будь-які договірні відносини про проживання. Таким чином, позивачі за основним позовом [PERSON] її неповнолітня донька [PERSON], а також [PERSON] є тимчасовими мешканцями, їх право користування жилим приміщенням є похідним від права колишнього мешканця квартири [PERSON] сина відповідачки, членом сім'ї якого вони були і зберігали цей статус до його смерті в червні 2011 року. Відповідно до ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд вважає, що позивачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні не довили будь-якими належними та допустимими доказами поважність причин своєї тривалої відсутності у спірній квартирі, обставини які б унеможливлювали проживання позивачів у спірні квартирі, а також наявність у спірній квартирі їх особистих речей, заперечення відповідачки [PERSON], з цього приводу позивачами не спростовані. З урахуванням наведеного, вимоги зустрічного позову [PERSON] про визнання [PERSON], яка діє в особистих інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Зважаючи на те, що судом задоволені позовні вимоги [PERSON] щодо визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, вимоги [PERSON], яка діє в особистих інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON], [PERSON] за основним позовом щодо усунення перешкод в праві користування жилим приміщенням, вселення в квартиру задоволенню не підлягають. У відповідності зі ст. 88 ЦПК України суд стягує з позивачів [PERSON] та [PERSON] на користь відповідачки [PERSON] сплачені нею при подачі зустрічної позовної заяви та документально підтверджені судові витрати а саме суму судового збору в розмірі 121 гривня 80 копійок. На підставі ст.ст.316, 317, 321, 383, 391, 405 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 64, 150, 155, 156, 163 Житлового Кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: approved