Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

До Березанського міського суду Київської області звернулась [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.03.2018 року та договору дарування 1/3 частки квартири від 11.05.2018 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . В квартирі [ADDRESS] зареєстроване місце проживання відповідачки по справі - [PERSON] , котра з вересня 2011 року і по теперішній час за місцем своєї реєстрації не проживає та особистих речей в квартирі не зберігає. Фактичне місце проживання відповідачки не відоме. Добровільно знятись з реєстрації у зв`язку зі зміною свого постійного проживання відповідачка не бажає, чим порушує вимоги ч.1 ст. 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Відтак, [PERSON] просить суд позбавити [PERSON] права користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, вказала, що відповідачка [PERSON] є її колишньою невісткою та близько десяти років не проживає за адресою [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином за зареєстроовланою адресою проживання. За таких обставин, суд прийняв рішення про заочний розгляд за наявними матеріалами відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач проти такого порядку не заперечувала, а належним чином повідомлена відповідачка в судове засідання не з`явилась, не повідомила причини своєї неявки та не подала відзив. За клопотанням позивачки в судовому засіданні були допитані свідки. Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідачка [PERSON] дійсно не проживає в квартирі [ADDRESS] близько десяти років. Свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає за адресою [ADDRESS] та знає, що відповідачка по справі [PERSON] близько десяти років не проживає за адресою: [ADDRESS] . Заслухавши пояснення позивачки, показання допитаних в судовому засіданні свідків, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з`ясованих обставин дійшов таких висновків. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про право на спадщину від 30 березня 2018 року та копії договору дарування 1/3 частки квартири від 11 травня 2018 року, власником квартири [ADDRESS] являється [PERSON] (а.с. 8, а.с. 6-7). Згідно довідок відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області та відділу з питань реєстрації Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Березанської міської ради Броварського району Київської області, [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17, 19). З акту обстеження житлово-побутових умов 18.10.2021 року, складеного депутатом Березанської міської ради Київської області Грицун Ю.В., вбачається, що власником квартири [ADDRESS] являється [PERSON] . Також у вищевказаній квартирі, окрім власника, зареєстроване місце проживання [PERSON] , [INFO] . З вересня 2011 року і по теперішній час [PERSON] за місцем своєї реєстрації не проживає і особистих речей в квартирі не зберігає. (а.с. 11). Право особи на судовий захист гарантовано статтею 55 Конституції України. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 16 ЦК України гарантовано право кожного на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів, в свою чергу, визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За змістом ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1-2 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом частин 1 та 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст.ст. 107, 167 ЖК України наймач жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушення свого права власності у будь-який час. Під час розгляду справи, судом з`ясовано, що відповідачка не є членом сім`ї позивачки, також вона не є і наймачем жилого приміщення в будинку, який належить позивачці, оскільки договір найму жилого приміщення між сторонами не укладався. Таким чином, оскільки досліджені судом докази по справі свідчать про те, що відповідачка [PERSON] близько десяти років не проживає в квартирі [ADDRESS] , який належить позивачці, не є членом сім`ї позивачки та не пов`язана спільним побутом з позивачкою, суд вважає за необхідне визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням. За таких обставин суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Як роз`яснено в п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Як встановлено ч. 3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За правилами ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, оданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідач не скористався своїми процесуальними правами, не надав суду відзив на позовну заяву, не надав доказів на спростування позиції позивача. Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Проаналізувавши надані суду докази в їх сукупності, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та безпосередньо оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до висновку про задоволення позову з наведених вище підстав. На підставі викладеного,

Outcome: approved