Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

В серпні 2020 року до суду надійшов позов [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Спільне підприємство «Партнер» про визнання договору недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що між ним та відповідачем було укладено договір на зберігання транспортного засобу предметом якого є послуга підприємства із зберігання та охороні автостоянці [NUMBER] транспортного засобу, переданого автовласником, і повернення й автомобіля у цілісності і схоронності. Позивач наголошує на тому, що договір зберігання є публічним і на нього поширюються вимоги ст.. 936 ЦПК України, відтак, позивач вказує, що відповідач є суб`єктом підприємницької діяльності, який надає публічну послугу зі зберігання транспортного засобу на підставі Договору від 05.12.2011 за №5579 на спеціальній стоянці. Тобто, предметом цього договору є зобов`язання відповідача надавати позивачу послугу зі зберігання транспортного засобу на автостоянці [ADDRESS]. При цьому, на думку позивача, автостоянка [NUMBER] є невід`ємною частиною послуги зі зберігання та охорони транспортного засобу позивача і за відсутності у відповідача належних, визначених законом прав на автостоянку [NUMBER] як виду майна, втрачається суть та зміст послуги за Договором, яка за таких умов не відповідає вимогам закону та свідчить про незаконну господарську діяльність відповідача як суб`єкта господарювання. Наголошує, що, надаючи публічні послуги зі зберігання транспортних засобів, відповідач повинен мати необхідний обсяг цивільних прав та обов`язків щодо земельної ділянки як об`єкту нерухомого майна з використанням якої надаються такого виду послуги. Позивач зазначає, що за відсутності необхідних юридичних прав на земельну ділянку, послуги зі зберігання транспортного засобу не матимуть правомірного характеру, є незаконними та не можуть бути предметом договору зберігання транспортного засобу. Позивач наголошує, що рішенням Господарського суду м.Києва від 20.02.2007 зобов`язано Спільне підприємство «Партнер» звільнити незаконно зайняту земельну ділянку площею 11089 кв.м., розташовану за адресою [ADDRESS] (без номерної адреси) та передано її Київській міській раді. Відтак, позивач вважає, що автостоянка [NUMBER] відсутня як річ, що визначена індивідуальними ознаками. При цьому, наголошує, що згідно з ст..4, 10 та 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити іншим законам. Вказує, що як передбачено ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Позивач просив суд визнати недійсним договір зберігання транспортного засобу за № 5579, укладений 05 грудня 2011 року між [PERSON] та Приватним акціонерним товариством Спільним підприємством «Партнер», стягнути відповідача понесені судові витрати. Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 04.09.2020 у справі відкрито провадження, постановлено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В жовтні 2020 до суду надійшов відзив відповідача з запереченнями проти позовних вимог. Наголошував, що ПрАТ СП «Партнер» створено у повній відповідності до вимог діючого законодавства і є правонаступником Малого державно - комунального підприємства «Партнер», Малого підприємства « Партнер» відповідно до розпорядження Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва № 1293 від 09.10.1996 року, та Спільного підприємства «Партнер» . Відповідно до п.1 Рішення Виконавчого комітету Ленінградської ради народних депутатів № 669 від 26.08.1991 р. «Про передачу відкритої автостоянки [ADDRESS] малому підприємству « Партнер» « - АС № 2 передано в експлуатацію малому підприємству «Партнер». Відповідно до п.4 означеного Рішення, фінансову - господарську діяльність на автостоянці АС№ 2 здійснювало мале підприємство « Партнер» згідно з своїм статутом. Розпорядженням Представника Президента України від 01.09.1992 року № 383 «Про передачу відкритих автостоянок по [ADDRESS] автостоянки [NUMBER] та [NUMBER] передані малому підприємству «Партнер» в експлуатацію. Відповідно до акту прийому-передачі майна засновниками Спільного підприємства «Партнер» в формі акціонерного товариства закритого типу Ленінградська районна державна адміністрація м. Києва ( яка була співзасновником товариства з часткою в статутному капіталі 10%) передала частку свого вкладу до статутного фонду Спільному підприємству «Партнер» в формі АТЗТ майном, а саме - незавершене будівництво автомобільної стоянки індивідуального транспорту по [ADDRESS]. У Державному земельному кадастрі дана земельна ділянка на даний час обліковується за ПрАТ СП «Партнер». З прийняттям Рішення Виконавчого комітету Ленінградської ради народних депутатів «Про передачу відкритої автостоянки [ADDRESS] та ведення фінансової - господарської діяльності на автостоянці Малим підприємством «Партнер» , власникам транспортних засобів видавалися направлення Державної районної адміністрації для отримання місць на автостоянці [ADDRESS] . Таким чином будівництво автостоянки завершено, на відведеній земельній ділянці створено автостоянку № [NUMBER] , яка передана ПрАТ СП «Партнер» в експлуатацію. Вказує, що земельна ділянка під будівництво об`єкту нерухомого майна - автостоянку індивідуального транспорту виділялась у повній відповідності із законодавством того часу, а сама автостоянка є частиною статутного фонду відповідача. Наголошує, що факт неукладеності договору оренди не може свідчити на користь незаконності землекористування та незаконності оперативно - господарської діяльності ПрАТ «Партнер», яке з 1991 року є законним власником автостоянки та фактичним багаторічним землекористувачем зазначеної земельної ділянки. У позові відповідач просив відмовити. В судовому засіданні представник позивача наголошував на тому, що зміст договору зберігання транспортного засобу під № 5579, укладеного і грудня 2011 року між [PERSON] та ПрАТ СП «Партнер», який містить основні обов`язок відповідача щодо надання послуги позивачу зі зберігання транспортного засобу / автостоянці № 2, що передбачено п. п. 1.1., 1.2, 2.1 цього Договору, і складає предмет договору, - не відповідає наведеним вище вимогам актів законодавства України, ос кіль/ відповідач не володіє жодними юридичними правами на автостоянку № [NUMBER] як частій, земельної ділянки, з використанням якої надуються відповідні послуги, яка самовільно зайнята відповідачем та не була йому надана в установленому законом порядку, и призводить до вчинення відповідачем неправомірних дій зі зберігання автомобіля позивач які не можуть бути предметом договору. З цих підстав, договір зберігання транспортного засобу під № 5579, відповідно до приписів ст. 203, 215 ІД України, має бути визнаний недійсним. При цьому, представник позивача заперечував факт користування позивачем послугами відповідача, при цьому, наголошував, що позивач не має бажання розривати договір, оскільки обрав для себе шлях захисту своїх прав шляхом звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним. Представники відповідача в судовому засіданні наголошували, що земельна ділянка, на якій розташована автостоянка [ADDRESS] , є комунальною власністю територіальної громади м. Києва та надана в користування відповідачу на законних підставах. Ділянка використовується за цільовим призначенням - для побудови, експлуатації та обслуговування автостоянки. Рішення щодо знесення металевих боксів, побудованих на даній земельній ділянці, жодним судом, жодним державним органом не приймалось. ПрАТ СП «Партнер» користується спірною земельною ділянкою не самовільно - право користування цією ділянкою та дозвіл на будівництво автостоянки виникло у нього на підставі рішення виконкому Ленінградської районної Ради народних депутатів від 26.08.1991 року № 669, тобто ще до введення в дію Земельного кодексу України 25.10.2001 року. Відповідач звертався із рядом заяв до місцевої ради та інших органів місцевого самоврядування з метою оформити права на спірну земельну ділянку, проте остаточних документів, в тому числі відмовних, з боку органів місцевого самоврядування йому надано не було. За таких обставин відсутність у відповідача - правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій розташована автостоянка, не може розцінюватися як незаконне землекористування. Наголошували, що позивач користується послугами відповідача, проте, перестав вчасно оплачувати послуги за вказаним договором, у зв`язку з чим, відповідач ініціював стягнення заборгованості в судовому порядку. Також представники вказували, що неодноразово пропонували позивачу розірвати укладений договір та звільнити місце на автостоянці, проте, позивач не погодився та звернувся до суду з відповідним позовом. Представник третьої особи до суду не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив. Відтак, з урахуванням положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд вважав за можливе проводити розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Згідно з ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 25.01.2021 судовий розгляд поновлювався, оскільки після виходу суду до нарадчої кімнати з`ясувалось, що за даними електронної системи документообігу суду наявний документ поданий представником відповідача, який не передавався головуючому судді та був відсутній в матеріалах судової справи. Клопотання було розглянуто, що прийнято протокольну ухвалу. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Судовим розглядом встановлено, що 05 грудня 2011 року між Приватним акціонерним товариством Спільним підприємством «Партнер» як «підприємством» з одного боку та [PERSON] як «автовласником» з іншого боку був укладений договір зберігання транспортного засобу за № 5579. Відповідно до п. 1.1. Договору зберігання транспортного засобу від 05 грудня 2011 року за № 5579, Підприємство бере на себе зобов`язання по зберіганню та охороні автомобіля Автовласника на автостоянці № [NUMBER] , в критому машиномісці № [NUMBER] , а Автовласник зобов`язаний своєчасно проводити оплату за охорону автомобіля. Крім того, як передбачено п. 1.2. цього Договору, Автовласник зберігає автомобіль на автостоянці № [NUMBER] на умовах передбачених цим договором у відповідності до «Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках». Також, п. 2.1. Договору зберігання транспортного засобу передбачено, що Автовласник особисто передає на зберігання автомобіль марки Шкода Октавія на автостоянку [NUMBER]. За вказаним договором відповідач взяв на себе зобов`язання: прийняти всі необхідні заходи для забезпечення зберігання автомобіля в період дії цього договору; зберігати автомобіль, що належить позивачу з виконанням усіх необхідних умов, які забезпечують збереження автомобіля; повернути автомобіль позивачу за першою вимогою з відповідним записом до журналу обліку в`їзду та виїзду автотранспортних засобів. Натомість, позивач зобов`язався: передати відповідачу на зберігання автомобіль після укладення цього договору; вносити кожного місяця грошові внески на відшкодування витрат відповідачу; якщо виконання цього договору переривається внаслідок порушення позивачем своїх зобов`язань, компенсувати відповідачу завдані збитки; після закінчення строку дії договору , забрати з автостоянки автомобіль і здати перепустку. Окрім того, п.9 Договору передбачає, що даний договір не обмежений дії часом і може бути розірваний по ініціативі однієї із сторін. Договір автоматично вважається розірваним при вилученні земельної ділянки, на якій розташована автостоянка [NUMBER], та по форс-мажорним обставинам, передбачених п.6.3. цього договору. ПрАТ «СП «Партнер» є юридичною особою, здійснює свою діяльність на підставі статуту, предметом діяльності є, зокрема, надання послуг, пов`язаних з охороною транспортних засобів громадян та іншої власності. Рішенням Господарського суду м.Києва від 20.02.2007, було задоволено позов Прокуратури Святошинського району міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради про зобов`язання Спільного підприємства «Партнер» звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 11089 кв. м., що розташована за адресою [ADDRESS] ; зобов`язано Спільне підприємство «Партнер» звільнити незаконно зайняту земельну ділянку площею 11089 кв. м., розташовану за адресою [ADDRESS] (без номерної адреси) передавши її Київській міській раді; стягнуто з Спільного підприємства «Партнер» 85,00 грн витрат по сплаті держмита. Як вбачається з Державного реєстру судових рішень згідно з постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.04.2007, апеляційну скаргу Спільного підприємства «Партнер» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2007 у справі № 3/101 - без змін. Касаційну скаргу Спільного підприємства «Партнер» у формі акціонерного товариства закритого типу - залишено без задоволення на підставі Постанови Вищого господарського суду від 25.10.2007. При цьому, з мотивувальної частини вказаних рішень вбачається, що рішення стосуються земельної ділянки площею 11089 кв. м., що розташована за адресою [ADDRESS] . Більш детальних характеристик вказаної земельної ділянки не надано. Жодних клопотань про витребування доказів сторонами не заявлялось. Відповідно до Рішення Господарського суду м.Києва від 15.11.2010 відмовлено в задоволенні позову Спільного підприємства «Партнер» про визнання права на оренду земельних ділянок, згідно розроблених проектів відведення та зобов`язання Київської міської ради укласти з позивачем договори оренди земельних ділянок, згідно розроблених проектів відведення. При цьому, в мотивувальній частині рішення вказано про автостоянку [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 11082,32 кв.м. Відповідно до частин 4 та 5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Рішення Господарського суду м.Києва від 15.11.2010 встановлено, що Автостоянка [ADDRESS] передана МП «Партнер» згідно з рішенням Виконавчого комітету Ленінградської районної ради народних депутатів «Про передачу відкритої автостоянки [NUMBER] на [ADDRESS] малому підприємству «Партнер» №669 від 26.08.1991р. та розпорядження Представника Президента України « Про передачу відкритих автостоянок [ADDRESS] та [ADDRESS] малому підприємству «Партнер» №383 від 1.09.1992р. Позивач отримав висновок Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища КМДА №19-7331 від 20.07.2007р. щодо використання земельної ділянки, наявних містобудівних обмежень та умов, які мають враховуватись при розробці проекту відведення земельної ділянки. Проект землеустрою щодо відведення позивачеві земельної ділянки за адресою [ADDRESS] розроблений комунальним підприємством «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі» згідно з дорученням Київської міської ради від 26.04.2005 №225-ПК14-482 та від 225- ПК2-3723 від 11,05.2005р., (кадастрова справа № А-9935) відповідно до листа-звернення СП «Партнер» вих.№.109 від 7.04.2005р. При цьому в судовому засіданні відповідачем визнано, що інших документів, підтверджуючих передачу прав користування відповідачем земельною ділянкою, Київською міською радою не приймалось. При ухваленні рішення, суд бере до уваги, що п. 6 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року №115 визначено, що автостоянка повинна мати тверде покриття (асфальтове, бетонне, гравійне, щебеневе), огорожу, освітлення, телефонний зв`язок, приміщення для обслуговуючого персоналу, в`їзні-виїзні ворота із шлагбаумом та запасні ворота на випадок термінової евакуації транспортних засобів. У разі потреби й технічної можливості на автостоянках обладнуються класи з безпеки дорожнього руху, пункти технічного огляду та самообслуговування транспорту, встановлюється пожежна та охоронна сигналізація, гучномовець. Відповідно до абзацу третього додатку «Б» до ДБН В.2.3-15:2007 автостоянка - це спеціально обладнана відкрита площадка для постійного або тимчасового зберігання легкових автомобілів та інших мототранспортних засобів. Пунктом 5.1 ДБН В.2.3-15:2007 передбачено, що у складі автостоянок для постійного зберігання автомобілів повинні бути відкриті площадки для стоянки автомобілів, приміщення для чергових і зберігання інвентаря, відповідні елементи інженерного обладнання та благоустрою, а також, за необхідності та технічної можливості, можуть бути - пости технічного огляду та дрібного технічного ремонту і миття автомобілів, включаючи пункти-пости самообслуговування - оглядові ями (естакади), місця чищення салону автомобіля. Такі автостоянки можуть бути обладнані сонцезахисними навісами, вітрозахисними стінками, декоративним сонцезахисним і шумозахисним озелененням. Отже, вказаними нормами не визначено правового статусу автостоянки як об`єкта нерухомого майна. Згідно з висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 13.11.2019 у справі №686/22924/16-ц, виходячи з аналізу положень статей 179, 181, 188 ЦК України, ДБН В.2.3-15:2007 та Правил автостоянка не є об`єктом нерухомого майна, оскільки утворюється за рахунок інших речей (огорожі, твердого покриття, освітлення, приміщень для обслуговування персоналу), які не є об`єктами нерухомого майна у розумінні статті 181 ЦК України, оскільки вони безпосередньо не пов`язані з земельною ділянкою. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. ( ст. 5 ЦПК України) Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом вказаних норм права суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. При цьому, суд вказує, що виключне право на визначення предмету та підстави позову належить позивачу, натомість суд, вирішуючи спір, повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права. Так, перш за все, вирішуючи даний спір суд повинен встановити питання, на які звернув увагу ВС у своєї постанові від 04.07.2018, зокрема, з`ясувати характер спірних правовідносин, обставини щодо наявності у позивача відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачами з урахуванням належності обраного способу судового захисту. Судовим розглядом встановлено, що спірний договір було укладено 05.12.2011, тобто після прийняття рішення на яке позивач посилається як на підставу своїх вимог. Позивач вказує, що в квітні 2018 йому стало відомо про те, що Київською міською радою не приймались рішення про передачу у власність чи користування відповідачу земельної ділянки, на якій розміщена автостоянка [NUMBER]. При цьому, позивач при підписанні договору надав свою згоду на положення, викладені в п. 9 щодо автоматичного розірвання при вилученні земельної ділянки, на якій розташована автостоянка [NUMBER]. В судовому засіданні сторонами не заперечувалось, що позивач не вчиняв будь-яких дій спрямованих на розірвання договору, претензій щодо якості надання послуг позивачем не заявлялось, інформації про зміну істотних умов договору сторонами не надано. Тобто, з 2011 року умови договору, засади діяльності автостоянки не змінювались. Отже, виходячи із наведених приписів, позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним договір №5579 від 05.12.2011 позивач був зобов`язаний довести, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права (законні інтереси), а суд, в свою чергу, повинен перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, заперечення відповідачів, якими вони, в свою чергу, обґрунтовують свою правову позицію, і в залежності від встановленого, вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. У даному випадку позивачем не доведено яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права (законні інтереси), при цьому, встановлення судом при розгляді справи по суті відсутність порушеного права (законного інтересу) позивача чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Враховуючи зазначене, суд вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказам факту порушення його права на укладання оспорюваного договору,відтак, суд не вбачає підстав для задоволення позову. У відповідності до ст.141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивачів у сплаченому при зверненні до суду розмірі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed