Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

В січні 2016 року позивач, інтереси якого представлені [PERSON], звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS], укладений 01.07.2015 р. між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом КМНО Петріцькою А.П.; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], укладений 01.07.2015 р. між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом КМНО Петріцькою А.П.; визнати недійсним договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], укладений 01.07.2015 р. між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом КМНО Петріцькою А.П.; застосувати наслідки недійсності правочину, шляхом скасування реєстрації права власності за [PERSON]: квартири за адресою: [ADDRESS]; земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS]; житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Обґрунтовуючи позовні вимоги представник позивача посилається на те, що 22.07.2015 р. Подільським районним судом м. Києва винесено заочне рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу за договором позики від 30.09.2010 р., посвідченим приватним нотаріусом КМНО Петріцькою А.П., за реєстром № 6557, що станом на 30.06.2015 р. складається із: заборгованості за сумою позики 32 000,00 дол. США, що еквівалентно 704 686,75 грн., 3% річних в розмірі 10 090,05 грн. та судових витрат в розмірі4056,72 грн. Зазначає, що позивачу стало відомо, 01.07.2015 р. відповідачем було укладено договори дарування нерухомого майна з його дочкою [PERSON] від імені якої діяв її законний представник - мати [PERSON], а саме: квартири за адресою: [ADDRESS]; земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS]; житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, позивач вважає, що оспорювані договори дарування повинні бути визнані недійсними. Провадження у справі відкрито ухвалою від 20.01.2016 р. (суддя Трегубенко Л.О.). На підставі протоколу повторного автоматичного розподілу від 26.09.2017 року матеріали вищевказаної справи передані в провадження судді Ларіонової Н.М. Відповідно п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.), в зв'язку з чим справа розглянута в порядку загального позовного провадження. Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві. Після оголошення перерви в судове засідання не з'явився, подавши через канцелярію суду заяву про закінчення розгляду справи за його відсутності. Представник відповідача-1 - адвокат Кузьмін Є.О. в судовому засіданні заперечував проти позову, посилаючись на можливість врегулювання спору між сторонами шляхом укладання мирової угоди. Після оголошення перерви, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання повторно не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог закону, 18.09.2018 р. через канцелярію суду подав заяву про визнання позову, в якій одночасно просив розглянути справу за його відсутності. Залучена за клопотанням позивача до участі в справі як співвідповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена відповідно до вимог закону. Третя особа, будучи повідомленою про час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не з'явилася, в матеріалах справи знаходиться заява нотаріуса в якій просить розглядати справу за її відсутності. Вислухавши пояснення сторін у справі, врахувавши їх доводи та дослідивши надані письмові докази, яким надана оцінка в їх у сукупності, суд дійшов висновку, що заявлений позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі, виходячи з такого. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 22 липня 2015 р. Подільським районним судом м. Києва винесено заочне рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу за договором позики від 30.09.2010 р., посвідченим приватним нотаріусом КМНО Петріцькою А.П., за реєстром № 6557, що станом на 30.06.2015 р. складається із: заборгованості за сумою позики 32 000,00 дол. США, що еквівалентно 704 686,75 грн., 3% річних в розмірі 10 090,05 грн. та судових витрат в розмірі 4056,72 грн. 01 липня 2015 року між відповідачем, [PERSON] та його дочкою, [PERSON], від імені якої діяв її законний представник , мати [PERSON] було укладено договоридарування нерухомого майна, а саме: квартири за адресою: [ADDRESS]; земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS]; житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Дані договори були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петріцькою А.П. та зареєстровані в реєстрі за №, 3686,3695, 3677. З даних договорів вбачається, що предмет дарування, а саме житловий будинок, розташований за адресою:[ADDRESS], належить відповідачу [PERSON] на праві приватної особистої власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 04.12.2007 р., виданого Сувидською сільською радою Вишгородського району Київської області на підставі рішення виконавчого комітету Сувидської сільської ради № 61 від 30.07.2007 р.; квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS], належить відповідачу [PERSON] на праві особистої приватної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідчений 11.09.2009 р. державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори Довбах Н.П., за реєстровим номером 6-969, номер спадкової справи № 86/09 р.; земельна ділянка, яка розташована за адресою: [ADDRESS], належить відповідачу [PERSON] на праві особистої приватної власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого Вишгородським районним відділом земельних ресурсів Київської області на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.06.2005 р. № 8037. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта № 670098080000 від 01.07.2015 року, вбачається, що з 01.07.2015 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. В силу вимог ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). За змістом ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно вимог ч. 1 ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Відповідно до ч. 2 ст. 235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно роз'яснень у п. 25 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 жовтня2016 року у справі № 6-1873цс16, для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Відповідно до 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті203 та статті229 ЦК України. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку, земельної ділянки та квартири, представник позивача зазначила, що, укладаючи договір дарування відповідач , обдарована та її представник є однією сім»єю та проживали на момент укладення оспорюваних договорів, за адресою одного із об»єктів дарування, а саме в квартирі [ADDRESS] , то даний правочин було вчинено для виду, знаючи заздалегідь, що він суттєво не вплине на прав та обов»язки сторін. Визнаний недійсним правочини не створює для сторін тих прав і обов'язків, які вони мають встановлювати, а породжує наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК України є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв'язку з недійсністю правочину, оскільки в України немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав. Частиною 1 ст. 206 ЦПК України встановлено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідач , [PERSON] позов визнав повністю. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що під час укладення спірних договорів відповідачем мав ціллю прихвати майно з метою уникнення виконання рішення суду оскільки оспорювані договори були укладені ним під час розгляду цивільного спору про стягнення боргу за договорами позики та всупереч ухвалі суду про накладення арешту на його майно. Таким чином, позов підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки доводи позивача обґрунтовані, засновані на законі та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. На підставі викладеного, ст.ст. 6, 16, 203,215, 234, 235, 626, 627, 717 ЦК України,

Outcome: approved