Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-08 00:00:00

В травні 2019 року позивач звернулась до суду з вказаним вище позовом, в якому просила визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на Ѕ частку зазначеного будинку. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що з 19.10.1991 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У період шлюбу сторонами побудовано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, право власності на який зареєстровано у 2003 році за відповідачем. Крім того, у 2007 році за відповідачем зареєстровано право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку. Також, у період шлюбу сторонами придбано автомобіль, правовстановлюючі документи на який перебувають у відповідача або у третіх осіб, тому вимоги про поділ автомобіля будуть заявлені додатково або в іншому позові. Між сторонами не досягнуто домовленості про добровільний поділ майна, тому позивач просила суд визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , орієнтовною вартістю 300000 грн., який складається з: жилого будинку (А-1), вхідного ганку (а), гаражу (Г), сараю (В), погребу (п/г), спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ; визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який складається з: жилого будинку (А-1), вхідного ганку (а), гаражу (Г), сараю (В), погребу (п/г). Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 31 травня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 05 липня 2019 року ухвалою суду оголошено перерву у підготовчому судовому засіданні у зв`язку з витребуванням доказів по справі. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 30 липня 2019 року продовжено строк підготовчого провадження у цивільній справі та оголошено перерву у підготовчому судовому засіданні до 30 серпня 2019 року. Позивач та її представник в підготовчому судовому засіданні підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні. Відповідач в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову за наявності для того законних підстав суд ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши наявні у справі письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі з 19.10.1991 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 19.10.1991 року Новопсковським районним відділом ЗАГС Луганської області. Згідно свідоцтва про право власності на домоволодіння серії [NUMBER] , виданого 12.05.2003 року Новопсковською селищною радою, [PERSON] на праві особистої власності належить об`єкт в цілому розташований в [ADDRESS] , який складається з домоволодіння та господарських будівель. Право власності на домоволодіння за [PERSON] зареєстровано в Новопсковському районному бюро технічної інвентаризації 20.06.2003 року за реєстраційним номером 1554764. Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися „обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п.п.23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, враховуючи, що спірне домоволодіння набуте сторонами за час перебування у шлюбі, то таке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши право власності за позивачем Ѕ частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки позовні вимоги визнані відповідачем до початку розгляду справи по суті, позовні вимоги задоволено в повному обсязі, то позивачу з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків суми сплаченого судового збору, у розмірі 750,00 грн. Решту сплаченого судового збору у сумі 750,00 необхідно стягнути з відповідача на користь позивача. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати на правову допомогу у розмірі 4000,00 грн. слід покласти на відповідача.

Outcome: approved