Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-27 00:00:00

В червні 2015 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], третя особа Ізюмський районний сектор Головного управління ДМС України в Харківській області про визнання особи такою,що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог посилаються на те, що є співвласниками квартири [ADDRESS]. Відповідач по справі, колишній чоловік позивачки [PERSON], зареєстрований в спірній квартирі, але не проживає з березня 2014 року. Домовленості про порядок користування квартирою з відповідачем не було. Оскільки відповідач в добровільному порядку не знімається з реєстрації, участі у витратах на утримання квартири не бере, просять суд визнати його втративши право користування житловим приміщенням. Надали суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності на підставі наявних у справі доказів, позовні вимоги підпримують уповному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, надав суду письмову заяву, в якій просить суд розглядати справу без його участі, на підставі наявних у справі доказів, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Безумовне визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, обовязки чи інтереси інших осіб. Судовим розглядом встановлено, що позивачем по справі на праві спільної приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11 червня 1993 року належить квартира [ADDRESS] ( а.с.14). Відповідач, [PERSON], не мешкає в квартирі [ADDRESS] з березня 2014 року, що підтверджується актом обстеження матеріально побутових умов від 15.06.2015 року, а також довідкою Капитолівської сільської ради Ізюмського району Харківської області (а.с.16,17). За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном і він реалізує їх на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 379 ЦК України визнає, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Глава 28 ЦК України визначає житло обєктом права приватної власності. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів його сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливо лише з підстав, передбачених законом. До членів сімї власника будинку ( квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України, тобто дружина власника квартири, їхні діти та батьки, а також інші особи. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. При таких даних позовні вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved