Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-18 00:00:00

В червні 2014 року позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому зазначила, що з 23.07.1994 року до 28.01.2005 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] За час шлюбу вони придбали наступне нерухоме майно: двокімнатну квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]; однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], яка в подальшому була переобладнана в нежитлову будівлю міні-магазин «Каприз» на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Волноваської міської ради від 09.02.2011 року; гараж, розташований за адресою: м.Волноваха в районі хлібозаводу на земельній ділянці 34 кв.м на підставі договору купівлі-продажу від 06.07.1999 року. Все зазначене майно було зареєстроване на ім»я відповідача. Після розірвання шлюбу в 2005 році позивачка продовжувала займатися підприємницькою діяльністю в магазині «Каприз». Виникали суперечки щодо поділу спільного майна. В 2009 році зверталася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, позов залишено без розгляду. В травні 2014 року відповідач почав проживати в двокімнатній квартирі, фактично усунув позивачку від користування приміщенням квартири. Просила суд виділити їй у власність двокімнатну квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею51,6 кв.м, виділити у власність [PERSON] нежитлове приміщення міні-магазин «Каприз» [ADDRESS], та гараж в м.Волноваха в районі хлібозаводу на земельній ділянці 34 кв.м, стягнути судові витрати. В судовому засіданні позивачка уточнила позовні вимоги, виключила з переліку позовних вимог гараж в районі хлібозаводу в м.Волновасі, просила визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], за [PERSON] залишити право власності на квартиру [ADDRESS], позовні вимоги підтримала, на задоволенні позову наполягала. Відповідач в судове засідання не з»явився, був належним чином повідомлений про дату та місце розгляду справи, суд, зі згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 224-226 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено , що сторони з 23 липня 1994 року до 28 січня 2005 року перебували в зареєстрованому шлюбі. ( а.с. 5) Під час шлюбу сторони придбали наступне нерухоме майно: двокімнатну квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]; на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11.08.2001 року, посвідченого державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2243; однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], яка в подальшому була переобладнана в нежитлову будівлю міні-магазин «Каприз» на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Волноваської міської ради від 09.02.2011 року; гараж, розташований за адресою: м.Волноваха в районі хлібозаводу на земельній ділянці 34 кв.м на підставі договору купівлі-продажу від 06.07.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-1778. ( а.с. 6-9) Все зазначене майно було зареєстроване на ім»я відповідача. Відповідно\~\~до\~\~статей\~\~11\~\~і\~\~60\~\~ЦПК України\~\~суд\~\~розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог\~ст. 213 ЦПК України\~рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі \~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Згідно зі\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до\~ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік\~\~мають рівні права володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладення договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї (ст. 65 СК України). Згідно із вимогами\~ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~Цивільного кодексу України. Статтею 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. При визначені розміру часток майна дружини та чоловіка суд керується\~ст. 70 СК України, відповідно до положень якої у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружися, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Спільною сумісною власністю подружжя (статті\~60,\~69 СК, ч. 3\~ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3\~ст. 325 ЦК\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. На підставі ч.1\~ст.70 СК України\~у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.\~\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Право колишнього подружжя на частку у спільному сумісному майні зберігається незалежно від припинення шлюбу (ст. 68 СК України). У випадку порушення цього права особа має право на його захист. До таких вимог позовна давність застосовується у три роки, вона обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ст. ст.\~20,\~72\~\~СК України). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.п.15, 19\~постанови\~\~«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року\~початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті\~106,\~107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті\~109,\~110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2\~ст. 72 СК). Вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень\~ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Як вбачається з позову, [PERSON] звернулася до суду із вимогами про визнання за нею права власності на спірну квартиру, придбану подружжям під час шлюбу. Відповідно до п. 37 Постанови №5 від 07.02.2014 р. Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в правах про захист права власності та інших речових прав, з урахуванням положень частини першої ст. 15 та\~ст. 392 ЦК України, власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі\~ст. 392 ЦК України, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність. Відповідно до абз. 1 п. 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4\~ст. 65 СК України). З довідки ( а.с. 30) № 331 від 22.08.2014 року , наданої Волноваським БТІ, судом встановлено, що станом на 01.01.2013 року за відповідачем [PERSON] зареєстроване наступне майно: квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS]; на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11.08.2001 року, посвідченого державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2243 та міні-магазин «Каприз» на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Волноваської міської ради від 07.02.2011 року. (в свідоцтві про право власності на міні-магазин « Каприз» ( а.с. 6) зазначена інша дата видачі 09.02.2001 року). З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.08.2014 року судом встановлено, що за відповідачем [PERSON] не зареєстроване зазначене вище нерухоме майно: квартира за адресою: [ADDRESS]; та міні-магазин «Каприз». Однак міститься вказівка щодо заборони відчуження , зареєстрованої 12.08.2005 року Волноваською державною нотаріальною конторою на підставі договору купівлі-продажу АЕІ 411242 від 18.12.2001 року об»єкту обтяження магазину добудованого, статус жиле , адреса: м.Волноваха, вул. Менделєєва,буд. 39. Таким чином, станом на момент розгляду цивільної справи справи березень 2015 року жодного належного правовстановлюючого документу на підтвердження факту наявності та перебування у власності відповідача [PERSON] спірних об»єктів нерухомості - двокімнатної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею51,6 кв.м, нежитлового приміщення міні-магазин «Каприз» [ADDRESS], позивачкою не надано. Отже, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог в повному обсязі через відсутність належних правовстановлюючих документів на підтвердження права власності відповідача [PERSON] на спірні об»єкти нерухомості. На підставі ст.ст. 368 ч.3, 370, 364 ЦК України, ст.ст. 69, 70, 71 Сімейного Кодексу України,

Outcome: dismissed