Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

В червні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати, в порядку набувальної давності, за нею право власності на житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] та належав її дядькові [PERSON] , померлого [INFO] в м. Омську Російської Федерації, оскільки даним житлом вона користується понад десять років. В обґрунтування вимог зазначала, що у вказаному житловому будинку вона мешкає з 1987 року, а її дядько [PERSON] у 1995 році зареєстрував своє місце проживання у м. Омську Російської Федерації та з того часу жодного азу не навідувався до будинку та не турбувався про його цілісність, що свідчить про втрату будь-якого інтересу до належного йому будинку, в якому вона проживає по теперішній час. На думку позивачки, оскільки вона одноособово, безперервно та відкрито користується зазначеним житлом та земельною ділянкою, на якій воно розташоване, несе витрати на їх утримання, а інші особи, зокрема спадкоємці померлого [PERSON] своїх прав на вказаний будинок не пред`являють, тому вона має право на визнання за нею права власності на це нерухоме майно за набувальною давністю. Згідно ухвали суду від 20 липня 2020 року у справі відкрито провадження та 31 липня 2020 року призначено справу до судового розгляду по суті. За клопотанням позивачки 20 жовтня 2020 року судом здійснено витребування доказів від приватного нотаріуса Полонського районного нотаріального округу Бондар Н.М. Докази суду надано 20 жовтня 2020 року. 04 листопада 2020 року провадження у справі зупинено у зв`язку із наданням судового доручення російському суду про вручення документів та допит відповідачки [PERSON] 24 травня 2021 року провадження у справі поновлено у зв`язку із виконанням наданого судового доручення. При розгляді справи [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали та просили такий задовольнити із вказаних вище підстав. Представник відповідача Полонської міської ради Маслова Р.А. в судовому засіданні проти позову не заперечував, в подальшому надав письмову заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідачка [PERSON] , будучи допитаною російським судом в порядку виконання судового доручення, позов визнала та пояснила, що вона, як дружина покійного [PERSON] та його спадкоємиця за заповітом, на належний йому житловий будинок, що розташований на території України в [ADDRESS] , не претендує та отримувати свідоцтво про право на спадщину наміру не має. Також зазначила, що вона не бажає приймати участь в судовому розгляді справи. Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, дослідивши письмові докази, суд зазначає про таке. Встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 30 серпня 1973 року, посвідченого державним нотаріусом Полонської державної нотаріальної контори Гаврилюк В.В., зареєстрованого за № 2196, належав для [PERSON] . [PERSON] , котра зареєстрована в [ADDRESS] , з дозволу свого дядька [PERSON] , фактично проживає у належному йому житловому будинку по [ADDRESS] , загальною площею 60,0 кв.м, житловою площею 16,1 кв.м, на який у 2020 році виготовлено технічний паспорт, що стверджується довідкою, виданою 07 липня 2020 року депутатом Полонської міської ради об`єднаної територіальної громади Грибенко Н.Г. та копією технічного паспорта. [PERSON] , місце проживання якого було зареєстровано 28 листопада 1995 року в Росії, [ADDRESS] , помер [INFO] , про що свідчать дані копій паспорта громадянина Російської Федерації та свідоцтва про смерть. Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 151/2015, заведеної 17 вересня 2015 року нотаріусом Нотаріальної палати Омської області міста Омськ Шабаліною Н.В., до майна померлого [PERSON] , спадкоємицею за заповітом є його дружина [PERSON] , котра в порядку виконання судового доручення будучи допитаною російським судом пояснила, що вона не має наміру заявляти про свої права на будинок, в якому проживає позивачка. За змістом\~статті 5\~ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно\~статті 12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачка звернулась до суду з позовом про визнання за нею права власності за набувальною давність на житловий будинок та господарські будівлі з тих підстав, що вона з 1987 року відкрито, безперервно та добросовісно володіє та користується даним майном. Відповідно до ч.ч.1, 4\~ст.344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном\~протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Як роз`яснено у п.п.9, 11, 13, 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3\~ст.344 ЦК України). Враховуючи положення ст.ст.335\~і\~344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Ураховуючи положення\~пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК\~про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей\~15,\~16 ЦК, а також ч.4\~ст.344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Виходячи зі змісту ч.1\~ст.344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Згідно правового висновку зазначеного в Постанові ВП ВС від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження №12-291гс18), зазначено, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один з первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1\~ст.344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Велика Палата Верховного Суду наголосила, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Велика Палата ВС дійшла висновку, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Відповідно до ч.2\~ст.328 ЦК України\~право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відтак, у суді знайшов своє підтвердження належними доказами факт добросовісного, відкритого та безперервного володіння позивачкою будинком [ADDRESS] з 1987 року, тобто протягом строку, що перевищує десять років, тому [PERSON] набула право власності на вказане житло на підставах, що не заборонені законом.

Outcome: approved