Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

В травні 2016 року позивачі звернулися до суду з даною позовною заявою, в якій просили визнати недійсними розписки [PERSON] на суму 22400 грн. і [PERSON] від 30 листопада 2001 року на 10000 грн. за безгрошів'ям. В обґрунтування своїх позовних вимог вказали на те, що в за змістом розписки [PERSON] від 12 серпня 2001 року, вона взяла у [PERSON] в борг під 10 % щомісяця 22400 грн. в еквіваленті 4000 доларів США, під заставу квартири по [ADDRESS].На випадок неповернення коштів, в розписці вказано, що [PERSON] зобов'язалась переоформити вказану квартиру на [PERSON] В свою чергу, [PERSON] надав розписку, що отримав від [PERSON] 10000 грн. Позивачі стверджують, що розписки були безгрошовими. Тому, просили визнати їх недійсними. В судовому засіданні позивач [PERSON], який також є представником позивачки [PERSON], свої позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. При цьому, посилався на обставини, які викладені в позовній заяві та зазначив, що не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, раніше надав суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. Вказав, що позовну заяву підтримує та просив задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомили. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачів задоволенню не підлягають по наступним підставам. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] та її синам [PERSON] і неповнолітньому в той час [PERSON] належала на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності від 22 листопада 2001 року. Вищевказані обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2010 року по цивільній справі № 22ц-128/2010, яке скасоване не було та набрало законної сили (а.с.9-10). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, вищевказані обставини доказуванню не підлягають, оскільки встановлені рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2010 року по цивільній справі № 22ц-128/2010. З матеріалів справи вбачається, що розписками від 30.11.2001 року, складеними від імені [PERSON], яка також діяла в інтересах малолітнього [PERSON], та від імені [PERSON], [PERSON] отримала від продажу ними вищевказаної квартири кошти в сумі 21200,00 грн., які вона отримала за себе та свого неповнолітнього на той час сина [PERSON], а [PERSON] отримав за свою частину квартири 10000,00 грн. Позивачі вказали, що розписки були безгрошовими, у зв'язку з чим, просили визнати їх недійсними. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Разом з тим, позивачами не доведено суду належними, і взагалі жодними, доказами той факт, що спірні розписки були безгрошовими. А у відповідності до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суду не були надані оригінали спірних розписок. Так, в судовому засіданні була оглянута справа № 419/7038/2012 р. за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Василенко Валерії Михайлович про стягнення вартості квартири, - в матеріалах якої є копія розписки від 30.11.2001 року, складеної від імені [PERSON], і яка завірена судом (а.с.191). Разом з тим, копія розписки від 30.11.2001 року, складеної від імені [PERSON], ані в матеріалах даної справи (а.с.6-7), ані в матеріалах справи № 419/7038/2012 р. (а.с.193) - належим чином не завірена. Таким чином, твердження позивачів не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи в суді. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачам в задоволенні їхніх позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed