Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-12 00:00:00

В червні 2017 р. позивач звернулась до районного суду з позовною заявою, в якій просила усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом позбавлення відповідачів права користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , мотивуючи позовні вимоги тим, що вона є власником вказаної квартири, в якій зареєстровані сторони у справі. Вказує, що відповідачі були прописані в квартирі з 2003 року. Зазначає, що відповідачі у вересні 2003 року залишили спірнку житлову площу, забрали свої особисті речі і більше після цього на спірній житловій площі не з`являлися, де вони проживають зараз позивачу не відомо. Вважає, що відповідачі втратив право користування житловим приміщенням як такі, що не користуються ним понад один рік без поважних причин. Провадження у справі відкрито ухвалою від 23.06.2017 року (суддя Богінкевич С.М.). На підставі протоколу повторного автоматичного розподілу від 02.08.2018 року, вищевказану справу передано в провадження судді Ларіонової Н.М. До початку судового засідання від представника позивача адвоката Волошина О.В. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав зазначених в позові, просив задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечив. Відповідачі, в судове засідання повторно не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції, в зв`язку з чим відповідно до вимог ст.ст.280-281 ЦПК України розгляд даної справи проведений в заочному порядку. Суд, встановивши обставини справи, перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов пояснення псторін, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до таких висновків. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Судом встановлено, що позивач є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності від 16.02.2004 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення, та 1/2 частина квартири на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.04.2004 року, після смерті [INFO] чоловіка позивачки - [PERSON] ,посвідченого державним нотаріусом Четвертої київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І. Тим самим, позивач [PERSON] , [INFO] , є єдиним власником вищевказаної квартири та місце проживання якої зареєстровано за даною адресою з 19.10.1984 р., є також і власником особового рахунку на дану квартиру. У спірній квартирі зареєстрований відповідачі: [PERSON] , [INFO] , як дочка, - з 05.06.2003 р., та [PERSON] , [INFO] , як чоловік дочки, - з 01.07.2003 р. Як вбачається з акту від 31.05.2017 р., складеного посадовими особами житлового органу - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського районі м.Києва» в присутності сусідів позивача з квартир № № 1 та 5, відповідачі не проживають у квартирі позивача. Позивач посилається на те, що в зв`язку з не проживанням відповідачів в квартирі з вересня 2003 року, відповідачі втратили право користування спірною квартирою, оскільки відповідачі не являються власниками чи співвласниками вищевказаної квартири. Суд вважає, що такі доводи позивача ґрунтуються на законі. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України встановлено права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. На підтвердження свого права власності на спірну квартиру, позивач надала суду копію свідоцтва проправо власності від 16.02.2004 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради ( Київська міська державна адміністрація) та копія свідоцтва про право на спадщину від 13.04.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За змістом ст.156 ч.1 Житлового Кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до вимог ч.4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє права членів сім`ї власника права користування займаним приміщенням. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Така правова позиція викладена в Постановах Верховного суду України від 05 листопада 2014року та від 16 листопада 2016 року. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, право власності позивача є непорушним. Оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає встановленим те, що відповідачі, маючи об`єктивну можливість користування, не користується вищевказаним житлом без поважних причин, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажають, чим перешкоджають позивачу, як єдиному власнику, повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи його законні права та інтереси, а тому права позивача підлягають судовому захисту. Враховуючи те, що відповідачі не проживають у спірній квартирі без поважних причин понад рік, тому згідно ч.2 ст. 405 ЦК України вони вважаються такою, що втратили право на користування цим житлом. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що відповідачі, маючи об`єктивну можлливість проживання у квартирі та не мешкаючи в ній більше року без поважних причин, втратили право користування житловим приміщенням, в зв`язку з чим підлягають визнанню таким в судовому порядку. Наведене свідчить про те, що позивач, як власник житла, має право на реалізацію свого права власності, оскільки відповідачі в силу закону втратили право користування житлом. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки засновані на законі, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Статтею ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання фізичної особи є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. На підставі викладеного, ст.ст.64, 156 ЖК України, ст.319, 321, 405 ЦК України,

Outcome: approved