Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-16 00:00:00

До Березанського міського суду Київської області звернулось товариство з обмеженою відповідальністю «Орлан-Транс-Груп» з позовом до [PERSON] про стягнення збитків. Позовну заяву обґрунтовувало тим, що 30.08.2016 року відповідач по справі - [PERSON] був прийнятий на роботу у Львівську філію ТОВ «Орлан-Транс-Груп» на посаду водія. Перебуваючи в трудових відносинах з підприємством, відповідач неодноразово знаходився у службових відрядженнях в межах України та за її кордоном, а також отримав пластикові картки ТОВ «Вог Рітейл» для заправки дизельним паливом транспортних засобів. Під час виконання перевезень згідно подорожніх листів № 641399 від 30.08.2016 року, № 703919 від 20.12.2016 року, № 703939 від 22.01.2017 року, № 703945 від 23.02.2017 року відповідачем було допущено перевитрати палива, а також порушення встановлених правил заправки дизельним пальним при виконанні транспортних завдань, що завдало позивачу збитків у вигляді додаткових витрат на придбання пального та різниці у його вартості на території різних країн на загальну суму 15 539,66 грн. Крім того, у період з 09.12.2016 року по 27.02.2017 року відповідач був забезпечений грошовими коштами (авансом) на службові відрядження в межах України та за кордоном в загальному розмірі 61 475,40 грн. шляхом перерахування позивачем грошових сум в розмірі 20 200 грн. та 41 475,40 грн. відповідачу на відповідні рахунки для використання із застосуванням платіжних карток, виданих ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Кредо-Банк» відповідно. Разом з тим, про використання вказаних грошових коштів (авансу) на службові відрядження відповідачем складено лише авансові звіти № 0/І-01207 від 31.12.2016 року на суму 7 569,18 грн., а також № 0/І-00097 від 14.02.2017 року на суму 31 805,44 грн., № 1/І-00067 від 03.03.2017 року на суму 8 672,05 грн., разом - 46 327,32 грн. Решту суми в розмірі 15 148,08 грн. відповідачем повернуто не було та не подано звіту про її використання, тому з позивача на підставі п. 167.1 ст. 167 ПК України було стягнуто в дохід держави податок на доходи фізичних осіб в розмірі 2 816,52 грн. Відповідно до наказу Львівської філії ТОВ «Орлан-Транс-Груп» № 42-кф від 04.05.2017 року відповідача було звільнено з займаної посади за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Проте вказані вище збитки, заподіяні відповідачем підприємству перевитратою палива в розмірі 15 539,66 грн., залишок коштів понад суму, витрачену згідно із звітом про використання коштів, наданих на відрядження, в розмірі 15 148,08 грн. та сума сплаченого позивачем податку в розмірі 2 816,52 грн., разом - 33 504,26 грн., відповідачем повернуті не були, відтак, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у вказаному розмірі, а також судові витрати в сумі 1 762 грн. 13.02.2019 року через канцелярію суду відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення пред`явленого позову заперечив, та вказав, що він, як працівник, договору з позивачем про повну матеріальну відповідальність не укладав та не був ознайомлений з наказами ТОВ «Орлан-Транс-Груп» № 45 від 11.08.2010 року та № 29 від 08.06.2015 року, якими затверджено базові лінійні норми витрат палива та коефіцієнт на виконання транспортної роботи для вантажних автомобілів, а також правила заправки дизельним паливом при виконанні транспортного завдання, та порушенням відповідачем яких позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Крім того, вказав на невідповідність наказу ТОВ «Орлан-Транс-Груп» № 45 від 11.08.2010 року вимогам чинного законодавства, так як встановлені ним норми витрат дизельного палива - 0,45 л/100 ткм, суперечать приписам наказу Міністерства транспорту України № 43 від 10.02.1998 року «Про затвердження витрат і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті», яким встановлені витрати дизельного палива - від 0,55 л до 1,3 л на 100т км, а також не містить таких обов`язкових коригуючих коефіцієнтів та додаткових витрат пального на роботу автомобільного транспорту у холодну пору року, у гірській місцевості або на маршрутах з горбистим рельєфом, на роботу в міських умовах, в той же час містить занижену норму витрат дизельного пального на виконання транспортних робіт, а у нормах витрат палива на рухомий склад щодо автомобіля марки Renault Premium 410, яким керував відповідач, відсутня надбавка на роботу на території України та країнах СНД. Разом з тим, відповідач працював у складних дорожніх умовах, а саме в холодну пору року, в гірській місцевості, на дорогах із складним планом, на маршрутах з горбистим рельєфом, в міських умовах, з частими зупинками, в умовах незадовільного стану автомобільних доріг в Україні, а також здійснював перевезення вантажів великої ваги та на автомобілі з тривалим строком експлуатації, що підтверджується подорожніми листами та не було враховано позивачем. Також відповідач вказує на відсутність доказів на підтвердження належного стану паливної системи вантажного автомобіля, яким керував відповідач, а також її технічної характеристики. Окрім того, відповідач не підписував подорожні листи, звіти до них з розрахунками перевитрат пального та авансові звіти, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, надана суду виписка по карті ПАТ «Кредо-Банк» не є доказом того, що зараховані на неї кошти є коштами на службове відрядження, та при його, відповідача, звільненні з підприємства будь-яких розпоряджень про відрахування коштів, а також жодних вимог про стягнення з нього матеріальних збитків позивач не пред`являв. Відтак, вважає, що позивачем не надано доказів вини та умисного заподіяння відповідачем матеріальної шкоди ТОВ «Орлан-Транс-Груп», а позовна заява подана з порушенням річного строку для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановленого ч. 3 ст. 233 КЗпП України, тому в задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі (а.с.84-93). 21.02.2019 року через канцелярію суду позивач подав відповідь на відзив, в якій проти аргументів відповідача заперечив та вказав, що уклав з останнім при його прийнятті на роботу договір про повну матеріальну відповідальність, яким передбачено відповідальність працівника за збереження вантажу та переданих йому матеріальних цінностей. Крім того, повна матеріальна відповідальність покладається на працівника за шкоду, заподіяну перевитратою пального на автомобільному транспорті, згідно п. 6 ч. 1 ст. 134 КЗпП України та п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками». Наголосив на відповідності наказу ТОВ «Орлан-Транс-Груп» № 45 від 11.08.2010 року вимогам чинного законодавства, в тому числі, приписам наказу Міністерства транспорту України № 43 від 10.02.1998 року «Про затвердження витрат і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті». Вказав, що відповідач зобов`язаний був використовувати одержане пальне, контролювати його кількість, дотримуватися вимог щодо місця заправки автомобіля. Після кожного повернення з рейсу відповідальними працівниками позивача перевірялась правильність використання палива та проводилась розшифровка вказаних витрат. Звернув увагу на те, що роздруківка до подорожнього листа є його продовженням, аналітикою подорожнього листа, в якій зафіксовано марку автомобіля, на якому виконувалося перевезення, маршрут руху, вартість палива під час його придбання, залишок палива при перетині кордону, при виїзді та в`їзді на територію підприємства, інша необхідна інформація. Порядок заповнення роздруківки до подорожнього листа неодноразово перевірявся відповідними контролюючими органами, жодних зауважень чи порушень зафіксовано не було. Перевитрата палива була розрахована як витрата понад встановлені норми за кілометр пробігу. Після завершення рейсів жодних пояснень щодо причин перевитрати пального відповідачем надано не було, від підпису на подорожніх листах та роздруківках до них останній відмовився (а.с.100-101,111-113). 02.04.2019 року через канцелярію суду відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, в яких вказав, що всупереч таким твердженням позивача, договір про повну матеріальну відповідальність з ним не укладався. Окрім того, наголосив, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина чи юридичної особи відшкодовується у повному обсязі особою, яка її заподіяла, лише за умови, що дії останньої були протиправними, між ними і шкодою існує безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Відповідач повторно наголосив на неврахуванні позивачем коригуючих коефіцієнтів, а також додаткових витрат пального на роботу автомобільного транспорту в холодну пору року, у гірській місцевості або на маршрутах з горбистим рельєфом, на роботу в міських умовах, вказав на заниження позивачем норм витрат палива на виконання транспортних робіт. За таких обставин, у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі (а.с.122-126). Позивач у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, 07.02.2019 року та 15.02.2019 року через канцелярію суду направив заяви, в яких просив розгляд справи проводити без участі їхнього представника, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та не заперечував проти заочного рішення (а.с.59,96). Відповідач в судове засідання на розгляд справи не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, 12.04.2019 року через канцелярію суду подав клопотання, в якому проти пред`явленого позову заперечив у повному обсязі, просив відмовити, а розгляд справи проводити без його участі (а.с.133). Відповідно до ч. 2 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи вказані обставини, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з`ясованих обставин встановив наступне. Як вбачається з матеріалів справи, наказом № 103-кф від 29.08.2016 року [PERSON] з 30.08.2016 року був прийнятий на роботу у Львівську філію ТОВ «Орлан-Транс-Груп» в колону автомобільну № 2 водієм автотранспортних засобів для перевезення вантажів у міжміському, міжобласному та міжнародному сполученні на вантажні автомобілі всіх марок з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю та оплатою праці згідно відпрацьованого часу (а.с.8). Перебуваючи у трудових відносинах з ТОВ «Орлан-Транс-Груп», з метою перевезення вантажу відповідач як водій направлявся у відрядження як водій автопоїзда у межах території України та за кордон. Наказом директора Львівської філії ТОВ «Орлан-Транс-Груп» [PERSON] . № 45 від 11.08.2010 року затверджено базову лінійну норму витрати палива та коефіцієнт на виконання транспортної роботи для вантажних автомобілів на підприємстві (а.с.26-30). Наказом генерального директора ТОВ «Орлан-Транс-Груп» [PERSON] «Про впровадження єдиних правил заправки дизельним пальним при виконанні транспортного завдання» № 29 від 08.06.2015 року з метою забезпечення мінімалізації витрат палива визначено критерії контролю за його використанням при виконанні транспортного завдання шляхом встановлення умов заправки паливом при здійсненні перевезень, зокрема, визначена вартість палива у різних країнах та допустимі залишки палива при перетині кордонів окремих країн в залежності від вартості палива на їх території, допустима кількість придбання палива, умови заправки картками та списки визначених АЗС, умови відшкодування перевитрат (а.с.31-32). Виходячи з встановлених даними наказами норм, під час виконання перевезення на автопоїзді [NUMBER] / [NUMBER] згідно подорожнього листа № 641399 від 30.08.2016 року та звіту до нього при виїзді автомобіля в рейс в паливних баках залишалося 266 л палива, відповідачем було придбано 850 л дизельного палива, при поверненні автомобіля залишок палива в паливних баках склав 523 л, відтак, витрати палива становили 593 л замість встановлених нормами для даного автомобіля 428 л. Перевитрата палива по даному перевезенню склала 165 л на загальну суму 3 461,04 грн., з яких, як вказано позивачем в позовній заяві та не спростовувалось відповідачем, кошти в сумі 390,83 грн. стягнуто з відповідача на підставі ст. 136 КЗпП України (266+850-428-523=165 л) (а.с.10,11-12). Крім того, під час виконання перевезення на автопоїзді [NUMBER]/ [NUMBER] по маршруту Україна-Польща-Україна згідно подорожнього листа № 703919 від 20.12.2016 року та звіту до нього при виїзді автомобіля в рейс в паливних баках залишалося 406 л палива, відповідачем було придбано 990 л дизельного палива, при поверненні автомобіля залишок палива в паливних баках склав 245 л, відтак, витрати палива становили 1151 л замість встановлених нормами для даного автомобіля 1028 л. Перевитрата палива по даному перевезенню склала 123 л на загальну суму 2 368,05 грн. (406+990-1028-245=123 л) (а.с.14,15-16). Під час виконання перевезення на автопоїзді [NUMBER]/[NUMBER] за маршрутом Україна-Німеччина-Україна згідно подорожнього листа № 703939 від 22.01.2017 року та звіту до нього при виїзді автомобіля в рейс в паливних баках залишалося 471 л палива, відповідачем було придбано 2119 л дизельного палива, при поверненні автомобіля залишок палива в паливних баках склав 273 л, відтак, витрати палива становили 2317 л замість встановлених нормами для даного автомобіля 2008 л. Перевитрата палива по даному перевезенню склала 123 л на загальну суму 6 547,10 грн. (471+2119-2008-273=309 л) (а.с.14,15-16). Крім того, під час виконання перевезення на автопоїзді [NUMBER]/ [NUMBER] за маршрутом по Україні згідно подорожнього листа № 703945 від 23.02.2017 року та звіту до нього при виїзді автомобіля в рейс в паливних баках залишалося 70 л палива, відповідачем було придбано 290 л дизельного палива, при поверненні автомобіля залишок палива в паливних баках склав 112 л, відтак, витрати палива становили 248 л замість встановлених нормами для даного автомобіля 223 л. Перевитрата палива по даному перевезенню склала 25 л на загальну суму 534,45 грн. (70+290-223-112=25 л) (а.с.22,23-24). Як вбачається з актів від 15.09.2016 року, 31.12.2016 року, 11.02.2017 року, 28.02.2017 року, складених комісією у складі начальника служби перевезень [PERSON] , начальника колони автомобільної № 2 [PERSON] старшого диспетчера [PERSON] , водій [PERSON] для підписання звітів за подорожніми листами № 641399 від 30.08.2016 року, № 703919 від 20.12.2016 року, № 703939 від 22.01.2017 року, № 703945 від 23.02.2017 року не з`явився (а.с.13,17,21,25). Крім того, за даними зведених відомостей сум для зарахування на картрахунки, 09.12.2016 року, 12.12.2016 року, 13.12.2016 року, 14.12.2016 року, 16.12.2016 року, 21.12.2016 року, 23.12.2016 року на картковий рахунок [PERSON] в ПАТ «Альфа-Банк» № [NUMBER] Львівською філією «Орлан-Транс-Груп» зараховано грошові кошти в загальній сумі 20 300 грн. (а.с.33-39). Наказом № 42-кф від 04.05.2017 року [PERSON] звільнений з посади водія автотранспортних засобів колони автомобільної № 2 за угодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с.9). Статтею 55 Конституції України гарантовано право особи на судовий захист. Так, згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожен має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до роз`яснень, наведених в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судовому розгляду підлягають, зокрема, заяви власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу до працівника про відшкодування шкоди в розмірі, що перевищує середній місячний заробіток, якщо відшкодування не може бути проведене за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу шляхом відрахування із заробітної плати (наприклад, у випадку припинення працівником трудових відносин з даним підприємством, у зв`язку з закінченням строку на видання розпорядження про відрахування). Згідно ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників встановлені ст. 130 КЗпП України. Так, за змістом ч. 1 цієї статті працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством (ч. 2 ст. 130 КЗпП України). При цьому, за змістом ч. 4 ст. 130 КЗпП України, на працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», роз`яснено, що під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Перелік випадків, за яких на працівника покладається повна матеріальна відповідальність, визначено ст. 134 КЗпП України. Так, у відповідності до п. 6 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації у випадках, коли відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків. Згідно з роз`ясненнями, наведеними в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», матеріальна відповідальність в повному розмірі на підставі п. 6 ст. 134 КЗпП України покладається на працівника у випадках, передбачених окремими законодавчими актами. За чинним законодавством така відповідальність може бути покладена, зокрема, за шкоду, заподіяну перевитратою пального на автомобільному транспорті, а також недостачею валютних цінностей. При цьому, обов`язок доказування наявності умов для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду законодавцем покладено на власника або уповноважений ним орган, який, за змістом ст. 138 КЗпП України, має довести в такому випадку наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Як роз`яснено п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. За змістом ч. 1 ст. 137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Отже, необхідною умовою покладення на працівника повної матеріальної відповідальності є сукупність одночасно таких ознак, як пряма дійсна шкода; протиправна поведінка працівника; вина в діях чи бездіяльності працівника; прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом в постанові від 21.08.2018 року у справі № 61-9799св18 за позовом ТОВ «Орлан-Транс-Груп», що узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 07.09.2016 року у справі № 6-1267цс16, суди при вирішенні подібних справ повинні з`ясувати причини перевитрати пального та встановити наявність чи відсутність вини та умисного заподіяння працівником майнової шкоди підприємству, що є обов`язковою складовою відповідальності працівників автомобільного транспорту за перевитрату палива. При цьому, за правилами ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Так, позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення збитків, як на складову заподіяної підприємству матеріальної шкоди в розмірі 15 539,66 грн. вказує на допущені відповідачем як працівником перевитрати палива, наявність та розмір яких розраховує, виходячи з норм витрат палива, затверджених наказом ЛФ ТОВ «Орлан-Транс-Груп» «Про затвердження тимчасових базових лінійних норм витрат палива» № 45 від 11.08.2010 року, а також на збитки, заподіяні різницею вартості палива на території Польщі та Німеччини, що виникли внаслідок порушення відповідачем наказу ТОВ «Орлан-Транс-Груп» «Про впровадження єдиних правил заправки дизельним пальним при виконанні транспортного завдання» № 29 від 08.06.2015 року. Разом з тим, стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. За таких обставин, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач у встановленому порядку був ознайомлений зі змістом вказаних вище наказів ЛФ ТОВ «Орлан-Транс-Груп» № 45 від 11.08.2010 року та ТОВ «Орлан-Транс-Груп» № 29 від 08.06.2015 року, всупереч такій вказівці, даній в п. 6 та п. 9 цих наказів відповідно, суду надано не було та в судовому засіданні не встановлено, відтак, всупереч таким твердженням позивача, невиконання їх вимог не може ставитись у вину працівнику та свідчити про умисне заподіяння ним підприємству майнової шкоди, що є обов`язковою складовою відповідальності працівників автомобільного транспорту в даній категорії справ. Крім того, як вбачається з наданих суду актів від 15.09.2016 року, 31.12.2016 року, 11.02.2017 року, 28.02.2017 року, складених комісією у складі начальника служби перевезень [PERSON] , начальника колони автомобільної № 2 [PERSON] старшого диспетчера [PERSON] , відповідач не підписував звіти до подорожніх листів з відповідними розрахунками перевитрат пального, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, що свідчить про те, що відповідач не визнавав свою вину у заподіянні позивачу матеріальної шкоди (а.с.13,17,21,25). Водночас, подорожній лист є основним документом первинного обліку роботи автотранспортних засобів, який підтверджує витрати, пов`язані із здійсненням перевезень, і як первинний бухгалтерський документ застосовується для бухгалтерського обліку відповідних господарських операцій, в тому числі списання витраченого палива і мастильних матеріалів. Надані суду копії подорожніх листів вантажного автомобіля складені у формі, затвердженій наказом Міністерства транспорту України, Міністерства статистики України від 29.12.1995 року № 488/346, який втратив чинність на підставі наказу Міністерства інфраструктури України, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 10.12.2013 року № 1005/1454. Вказане, а також відсутність на них підписів відповідальних осіб, в тому числі, бухгалтера, викликає сумнів у тому, що вказані документи первинного обліку та викладена в них інформація є достовірними. Крім того, аналіз змісту вищезгаданого наказу ЛФ ТОВ «Орлан-Транс-Груп» «Про затвердження тимчасових базових лінійних норм витрат палива» № 45 від 11.08.2010 року дає підстави для висновку про його невідповідність Нормам витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затвердженим наказом Міністерства транспорту України № 43 від 10.02.1998 року (далі - Норми витрат палива, затверджені наказом № 43 від 10.02.1998 року). Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 17.10.2018 року у справі № 355/162/17. Відповідно до абзаців 1-2 загальних положень Норм витрат палива, затверджених наказом № 43 від 10.02.1998 року, норми витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті призначені для планування потреби підприємств, організацій та установ (далі - підприємств) в паливно-мастильних матеріалах і контролю за їх витратами, ведення звітності, запровадження режиму економії і раціонального використання нафтопродуктів, а також можуть застосовуватись для розроблення питомих норм витрат палива; при цьому, нормування витрат палива - це встановлення допустимої міри його споживання в певних умовах експлуатації автомобілів, для чого застосовуються базові лінійні норми, встановлені по моделях (модифікаціях) автомобілів, та система нормативів і коригуючих коефіцієнтів, які дозволяють враховувати виконану транспортну роботу, кліматичні, дорожні та інші умови експлуатації. Так, відповідно до наказу Міністерства транспорту України № 43 від 10.02.1998 року «Про затвердження витрат і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті» встановлено наступні види норм витрат палива, а саме: базова лінійна норма на пробіг автомобіля - на 100 км; норма на виконання транспортної роботи (враховує додаткові витрати палива при русі автомобіля з вантажем) - на 100 тонно-кілометрів (т·км); норма на одну тонну спорядженої маси Hg (враховує додаткові витрати палива при зміні спорядженої маси автомобіля, причепа або напівпричепа); норма на їздку з вантажем (враховує збільшення витрат палива, пов`язане з маневруванням та виконанням операцій завантаження і розвантаження) - на одну їздку; норма на пробіг при виконанні спеціальної роботи - на 100 км; норма на роботу спеціального обладнання, встановленого на автомобілях, - на годину або на виконану операцію; базова норма на роботу автономного (незалежного) обігрівача - на одну годину його роботи; тимчасові лінійні норми витрат палива з відповідними коефіцієнтами коригування по відношенню до базової лінійної норми - для моделей і модифікацій автомобілів, що не мають істотних конструктивних відмінностей, але відрізняються від базової моделі. Крім того, вказаним наказом Міністерства транспорту України № 43 від 10.02.1998 року «Про затвердження витрат і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті» встановлені відповідні коригуючі коефіцієнти у формі відсотків підвищення або зниження базового значення норми, що застосовуються при встановленні нормативних витрат палива з урахуванням дорожніх, кліматичних та інших експлуатаційних факторів, зокрема, роботи в холодну пору року, в гірській місцевості та/або на маршрутах з горбистим рельєфом, на дорогах зі складним планом (наявність в середньому на 1 км шляху більше п`яти заокруглень радіусом менше 40 м, тобто на 100 км шляху не менше 501 повороту), в міських умовах, з частими зупинками, залежно від тривалості експлуатації автомобіля тощо. Разом з тим, наказом ЛФ ТОВ «Орлан-Транс-Груп» «Про затвердження тимчасових базових лінійних норм витрат палива» № 45 від 11.08.2010 року не передбачено таких коригуючих коефіцієнтів, а також занижено норму витрат дизельного пального на виконання транспортних робіт (0,45 т·км для автомобіля, яким керував відповідач, замість визначеної наказом Міністерства транспорту України № 43 від 10.02.1998 року «Про затвердження витрат і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті» норми в межах від мінімальної 0,55 л дизельного палива на 100 т·км л до гранично допустимих 1,3 л дизельного палива на 100 т·км на виконання транспортної роботи для бортових вантажних автомобілів і сідельних тягачів у складі автопоїздів). Як вбачається з пояснень відповідача, наведених ним у відзиві на позовну заяву, та матеріалів справи, зокрема з подорожніх листів та звітів до них, маршрути, на яких працював відповідач, проходять, в тому числі, в гірській місцевості, на маршрутах з горбистим рельєфом, на дорогах зі складним планом, в міських умовах, з частими зупинками. Крім того, перевезення відповідач здійснював в холодну пору року та на автомобілі з довготривалим строком експлуатації, на що вказують відповідні показники спідометра перед виїздом автомобіля в рейси, зазначені у подорожніх листах та звітах до них. Разом з тим, наявність вказаних факторів позивачем спростовано не було, а їх вплив на фактичні витрати палива під час здійснення відповідачем транспортних перевезень при проведенні розрахунку його перевитрат враховано не було, а відтак, наявність прямої дійсної шкоди в цій частині, а також її розмір, як і вина відповідача в умисному заподіянні такої шкоди, обов`язок доказування яких ст.ст. 130, 138 КЗпП України покладено на власника підприємства або уповноважений ним орган, є недоведеними. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача залишку коштів, наданих на службові відрядження, в розмірі 15 148,08 грн. та суми сплаченого позивачем податку в розмірі 2 816,52 грн., суд зазначає, що будь-яких доказів на підтвердження того, що кошти, зараховані згідно зведених відомостей сум на відповідні карткові рахунки відповідача, є коштами, наданими йому на службові відрядження, або будь-якого іншого їх цільового призначення, а також факту сплати позивачем податку на доходи фізичних осіб за вказаних в позові обставин, в порядку, визначеному п. 167.1 ст. 167 ПК України, суду надано не було та в судовому засіданні їх не встановлено, відтак, вказані вимоги є необґрунтованими, не підтверджуються матеріалами справи, тому правові підстави для стягнення відповідних сум з відповідача відсутні (а.с.33-41). В той же час, акти комісії Львівської філії ТОВ «Орлан-Транс-Груп» про відмову водія [PERSON] від підпису в звітах про використання коштів, виданих на відрядження, суд розцінює критично і не приймає до уваги, оскільки в них відсутня дата їхнього складання (а.с.43,46,48). Доводи позивача щодо укладення з відповідачем договору про повну матеріальну відповідальність, наведені ним у відповіді на відзив в якості обґрунтування пред`явлених позовних вимог, безпідставні, не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах чинного законодавства, тому розцінюються судом критично з наступних підстав. Так, у відповідності з положеннями ст. 135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Так, перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28.12.1977 року № 447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12.09.1991 року «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР». Вказаний перелік є вичерпним та не підлягає розширеному тлумаченню. Договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в зазначеному переліку не вказані, юридичної сили не мають. Разом з тим, посада водія, на яку був прийнятий відповідач [PERSON] , відсутня в переліку посад і робіт, з якими відповідно до ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність, будь-яких інших функцій, крім водіння автомобіля, відповідач не виконував, відтак, всупереч таким твердженням позивача, укладення даного договору з відповідачем суперечить чинному законодавству та не підтверджується матеріалами справи, відтак, не може бути правовою підставою для покладання на нього як працівника повної матеріальної відповідальності за збереження вантажу та переданих йому матеріальних цінностей. Разом з тим, за змістом ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також ч. 4 ст. 10 ЦПК України, стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права. Так, ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях неодноразово наголошував, що, реалізуючи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Прецедентними в цьому відношенні є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 року, в яких зазначено, що право на суд не є абсолютним; воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує врегулювання з боку держави. Відповідно до положень ч. 3 ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівників матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. При цьому, суд враховує, що річний строк, встановлений ч. 3 ст. 233 КЗпП України, не є позовною давністю і застосовується незалежно від наявності заяви відповідача. За змістом ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз`яснено, що судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку. Вказана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 року у справі № 6-1263цс15. З огляду на викладене слід дійти висновку, що час складання звітів до подорожніх листів 30.08.2016 року, 20.12.2016 року, 22.01.2017 року, 23.02.2017 року та звітів про використання коштів 31.12.2016 року, 14.02.2017 року, 03.03.2017 року є початком перебігу встановленого ч. 3 ст. 233 КЗпП України строку для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду з відповідними вимогами про стягнення з працівника збитків щодо кожного факту заподіяння ним шкоди. В той же час, до суду з позовом про стягнення збитків позивач звернувся лише 28.12.2018 року, що підтверджується відомостями офіційного сайту ПАТ «Укрпошта» за посиланням https://ukrposhta.ua за результатом відстеження поштового відправлення за трек-номером 7902400812160, вказаним на конверті, в якому зазначена позовна заява надійшла до суду, відтак, її подано поза межами строку, встановленого частиною третьою статті 233 КЗпП України. З клопотанням про поновлення пропущеного строку з обґрунтуванням та доказами поважності причин його пропуску в порядку, передбаченому ст. 234 КЗпП України, позивач до суду не звертався. За таких обставин, позивач пропустив встановлений законом річний термін для звернення до суду з даним позовом, а відтак, після закінчення строку для звернення з позовами про стягнення з працівників шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям, працівник звільняється від обов`язку відшкодовувати завдану ним шкоду. Враховуючи вищевказане, принципи змагальності та диспозитивності цивільного процесу, беручи до уваги пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що правові підстави для стягнення з відповідача матеріальної шкоди є необґрунтованими та недоведеними, відтак, в задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed