Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області 29.01.2018 надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором. Позовна заява мотивована тим, що 13.05.2017 між позивачем, агентством нерухомості «Домовой» в особі фізичної особи підприємця [PERSON] та [PERSON] укладено договір № 1709 намірів про купівлю продаж нерухомості та надання ріелторських послуг. На виконання умов даного договору, з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо укладання основного договору відчуження нерухомого майна та своєї платіжної спроможності, позивачем передано [PERSON] гарантійну суму в розмірі 53000 гривень. При цьому сторони домовились, що у разі неможливості виконання умов даного договору через обставини, які від них не залежать, цей договір розривається та гарантійна сума повертається позивачу без застосування штрафних санкцій. 15.06.2017 між позивачем та агентством нерухомості «Домовой» в особі фізичної особи підприємця [PERSON] укладено додаткову угоду до договору № 1709 від 13.05.2017, за умовами якої сторони домовились, що гарантійна сума повертається позивачеві без застосування штрафних санкцій. На виконання зазначеної додаткової угоди [PERSON] повернув позивачеві грошові кошти в сумі 39000 гривень, іншу частину в сумі 13000 гривень зобов'язався повернути не пізніше 30.12.2017, однак свої зобов'язання у вказаний строк не виконав та другу частину гарантійної суми в розмірі 13000 гривень не повернув. Вказане і стало підставою для звернення позивача до суду із вказаною позовною заявою. 15.02.2018 судом прийнято вищевказану заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, про що постановлено ухвалу, якою запропоновано відповідачу у встановлений строк надати до суду заяви по суті спору. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив позовну заяву задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився без повідомлення причин неявки, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання шляхом розміщення на сайті Вінницького міського суду Вінницької області оголошення про виклик до суду, у встановлений судом строк відзив на позов від нього не надійшов. Позивач не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача та винесення заочного рішення. Враховуючи вищевикладене та положення ст.ст. 280, 281 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Під час розгляду справи судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 13.05.2017 між позивачем [PERSON] (далі Набувач), агентством нерухомості «Домовой» в особі фізичної особи підприємця [PERSON] (далі Виконавець) та [PERSON] (далі Власник) укладено договір № 1709 намірів про купівлю продаж та надання ріелторських послуг (а.с. 5), згідно з умовами якого Власник має намір відчужувати однокімнатну квартиру за номером 906 в будинку № 41 по вул. Тарногородського в м. Вінниця, а Набувач має намір придбати вказану квартиру за ціною 137800 гривень (п.п. 1.3., 1.4., 1.7. договору). При цьому Виконавець за завданням Набувача надає ріелторські послуги та послуги зі зберігання гарантійної суми з оплатою винагороди в розмірі 15900 гривень по факту надання послуг (п.п. 1.1., 1.2., 2.5.Договору). Відповідно до п.п. 4.1., 4.2. Договору позивачем передано на зберігання відповідачу гарантійну суму в розмірі 53000 гривень. Згідно п. 4.4. Договору сторони домовились, що в разі неможливості виконання умов цього договору через обставини, які від них не залежать, даний договір розривається та гарантійна сума повертається Набувачу без застосування штрафних санкцій. 15.06.2017 між позивачем та агентством нерухомості «Домовой» в особі фізичної особи підприємця [PERSON] укладено додаткову угоду до договору № 1709 від 13.05.2017 (а.с. 6), за умовами якої сторони домовились, що гарантійна сума повертається позивачеві без застосування штрафних санкцій. На виконання зазначеної додаткової угоди [PERSON] повернув позивачеві грошові кошти в сумі 39000 гривень при підписанні вказаної угоди, іншу частину в сумі 13000 гривень зобов'язався повернути не пізніше 30.12.2017. Однак свої зобов'язання [PERSON] у вказаний строк не виконав та другу частину гарантійної суми в розмірі 13000 гривень не повернув. Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань [PERSON] припинив підприємницьку діяльність, про що до реєстру 14.12.2017 внесено запис № 21740060004039196 про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою підприємцем (а.с. 7-8). Ухвалюючи рішення суд виходить з таких положень чинного законодавства України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до положень ст. ст. 13, 14 ЦК України цивільні права здійснюються та цивільні обов'язки виконуються в межах, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону) (ст. 8 ЦК України). Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ст. 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України) Згідно зі ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Згідно зі ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Відповідно до положень ст. ст. 901, 903, 904 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов'язаний виплатити виконавцеві розумну плату. За договором про безоплатне надання послуг замовник зобов'язаний відшкодувати виконавцеві усі фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно з положеннями ст. ст. 936, 949 за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Установчим документом юридичної особи або договором може бути передбачено безоплатне зберігання речі. Зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Відповідно до ст. 509, 526, 530, 610 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобовязання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За положеннями ст. 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. У даній справі між сторонами було укладено договір намірів про купівлю продаж та надання ріелторських послуг, за умовами якого відповідачем прийнято від позивача на зберігання гарантійну суму в розмірі 53000 гривень. Правовідносини, які виникли між сторонами, підпадають під ознаки правовідносин, які регулюються ч. 4 ст. 635 (договір про наміри), главою 63 (Послуги. Загальні положення) та главою 66 (Зберігання) ЦК України, а укладений договір за своєю суттю є змішаним договором. Відповідно до додаткової угоди до укладеного договору № 1709 від 13.05.2017, відповідач повернув позивачеві частину коштів, прийнятих на зберігання, в розмірі 39000 гривень, а іншу частину коштів зобов'язався повернути в строк до 30.12.2017. У вказаний строк відповідач своїх зобов'язань не виконав. Таким чином, суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем в позовній заяві, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне. Заявником при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 704, 80 гривень, що підтверджується квитанцією від 26.01.2018 (а.с. 1). Крім цього позивачем понесено витрати на правову допомогу в розмірі 1000, 00 гривень, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 1 від 26.01.2018 (а.с. 10). Доказів понесення по справі інших судових витрат суду не надано. В ст. 141 ЦПК України зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову на відповідача. Враховуючи задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі, судові витрати слід стягнути з відповідача. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст.ст. 6, 8, 11, 13, 14, 52, 509, 526, 530, 610, 626-629, 635, 901, 903, 904, 936, 949 ЦК України та

Outcome: approved