Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

В травні 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] , третя особа: Головне управління Держгеокадастру у м. Києві, в якому просила суд визнати недійсними: договір купівлі-продажу № 223 від 06.02.2012 року земельної ділянки (кадастровий номер 8000000000:79:100:0012) за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] ; договір купівлі-продажу № 224 від 06.02.2012 року земельної ділянки (кадастровий номер 8000000000:79:100:0013) за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] ; договір купівлі-продажу № 225 від 06.02.2012 року земельної ділянки (кадастровий номер 8000000000:79:100:0014) за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування позову зазначено, що позивач відповідно до державних актів є власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . В травні 2020 року позивачу стало відомо із відомостей державного реєстру речових прав про те, що вказані земельні ділянки були продані відповідачу, та зареєстровані за ним, відповідно до договорів купівлі-продажу від 06.02.2012 року, які були посвідчені приватним нотаріусом КМНО Курковською Я.Л. Позивач вказує, що нею жодних договорів на відчуження належних їй земельних ділянок не укладалось, повноваження на укладення таких договорів від її імені нікому не надавались, а тому позивач зазначає про наявність підстав для визнання цих договорів недійсними, в зв`язку з чим, остання, вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 02.06.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 25.06.2020 року до суду від представника третьої особи надійшли письмові пояснення на позов, відповідно до яких третя особа просить ухвалити обґрунтоване рішення на підставі наявних доказів, та вказує на те, що Головне управління Держгеокадастру у м. Києві не несе зобов`язань за позовними вимогами у даному спорі. 02.09.2020 року позивачем було доповнено позовні вимоги, та, остання, просила окрім заявлених раніше вимоги, витребувати у [PERSON] на її користь земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 09.09.2020 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з викладених позові та доповненнях до нього підстав. Відповідач в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. З будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відзив на позов до суду не надходив. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. Про розгляд справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи містяться письмові пояснення на позов. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та третьої особи, а також суд ухвалив про заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 903725 від 15.12.2009 року, є власником земельної ділянки (кадастровий номер 8000000000:79:100:0012), площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 912751 від 15.12.2009 року, позивач є власником земельної ділянки (кадастровий номер 8000000000:79:100:0013), площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] . Крім того, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 912752 від 15.12.2009 року, позивач є власником земельної ділянки (кадастровий номер 8000000000:79:100:0014), площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказує та судом встановлено, що 26.03.2020 року державним реєстратором приватним нотаріусом КМНО Кирик О.А. було здійснено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку (кадастровий номер 8000000000:79:100:0014), площею 0,1000 га за відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 225, посвідченого 06.02.2012 року приватним нотаріусом КМНО Курковською Я.Л. Крім того, 26.03.2020 року державним реєстратором приватним нотаріусом КМНО Кирик О.А. було здійснено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку (кадастровий номер 8000000000:79:100:0013), площею 0,1000 га за відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 224, посвідченого 06.02.2012 року приватним нотаріусом КМНО Курковською Я.Л. Крім того, 26.03.2020 року державним реєстратором приватним нотаріусом КМНО Кирик О.А. було здійснено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку (кадастровий номер 8000000000:79:100:0012), площею 0,1000 га за відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 223, посвідченого 06.02.2012 року приватним нотаріусом КМНО Курковською Я.Л. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.05.2020 року вбачається, що 07.06.2012 року Першою Київською державною нотаріальної конторою було зареєстровано обтяження у виді арешту нерухомого майна - земельної ділянки [ADDRESS] на підставі постанови прокуратури м. Києва від 05.06.2012 року, к/с 50-6217, а також 07.06.2012 року Першою Київською державною нотаріальної конторою було зареєстровано обтяження у виді арешту нерухомого майна - земельної ділянки [ADDRESS] на підставі постанови прокуратури м. Києва від 05.06.2012 року, к/с 50-6217. В обґрунтування позову зазначено, що позивач будь-яких договорів купівлі-продажу земельних ділянок не підписувала, останні, вибули із власності позивача поза її волею, та на даний час незаконно перебувають у власності відповідача, в зв`язку з чим вона вимушена звернутись до суду із даним позовом. Відповідач відзив на позов до суду не подав, обґрунтування позову не спростував та не надав суду доказів правомірності укладення договорів купівлі-продажу земельних ділянок, які належать позивачу. Перевіряючи обгрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Стаття 321 ЦК України передбачає, непорушність права власності, а саме ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до статті 387 ЦК України власник майна має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.21 та п.22 постанови №5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», роз`яснив, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. Судом встановлено, що позивач не мала волевиявлення на продаж земельних ділянок, вона не підписувала договори купівлі-продажу земельних ділянок, та не уповноважувала будь-кого на вчинення таких правочинів, а тому спірні договори, які були зареєстровані в реєстрі є недійсним, відповідно до положень ст. 203 ЦК України, оскільки, не було волевиявлення учасника на їх вчинення. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналіз встановлених судом обставин переконливо свідчить про те, що оспорювані договори купівлі-продажу земельних ділянок були укладені поза волею позивача, а тому останні суперечать вимогам закону. Враховуючи викладене, а також з метою відновлення порушених прав позивача, як законного власника земельних ділянок, які поза волею вибули із її власності, на даний час зареєстровані за відповідачем, та доказів на спростування вимог позову з боку відповідача суду надано не було, а відтак наявні підстави для визнання договорів недійсними та витребування майна із чужого володіння, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір за пред`явлені шість вимог немайнового характеру, які підлягають задоволенню, а саме: суму в розмірі 5044,80 грн. (840,80 грн. * 6). Решта суми судового збору, понесеного позивачем в рамках розгляду даного спору є надмірно сплаченою та підлягає поверненню позивачу в порядку, встановленому законом.

Outcome: approved