Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-29 00:00:00

В серпні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених вимог просить: встановити факт спільного проживання матері [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , однією сім`єю з січня 2013 року по день смерті [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] ; припинити право власності [PERSON] на 34/100 частини житлового будинку літ. «А-1», сараї літ. «Г,Д», вбиральня літ. «Е», льох літ. «Ж», гараж літ. «И», що були розташовані за адресою: [ADDRESS] в зв`язку з зруйнуванням шляхом повного демонтування конструктивних елементів; припинити право власності [PERSON] на 66/100 частини житлового будинку літ. «А-1», сараї літ. «Г,Д», вбиральня літ. «Е», льох літ. «Ж», гараж літ. «И», що були розташовані за адресою: [ADDRESS] в зв`язку з зруйнуванням шляхом повного демонтування конструктивних елементів; визнати за [PERSON] , [INFO] , і/к [NUMBER] право власності на 1/1 житлового будинку літ. «Б-1», огорожу № 1-3 по [ADDRESS] (житловою площею 27,0 кв.м, загальною площею 44,9 кв.м.) в порядку спадкування за законом після [PERSON] , померлої [INFO] . Як на підставу позову посилається на те, що за життя його мати проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Вона залишила заповіт, в якому заповіла все своє майно в рівних частинах йому та його рідній сестрі - [PERSON] . Після смерті матері, згідно свідоцтва про право на спадщину, залишилося спадкове майно у вигляді: 34/100 частини житлового будинку літ. «А-1» з відповідною частиною надвірних будівель по [ADDRESS] . Частина будинку належала матері на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яку вона отримала після смерті свого чоловіка [PERSON] . Останні декілька років здоров`я матері дуже погіршилось, та він переїхав жити до неї і вони почали проживати однією сім`єю. Це сталося з відома його сестри (відповідача), оскільки сестра не мала можливості постійно проживати разом з матір`ю. При цьому місце своєї реєстрації він не змінив. За законом він вважає себе особою, яка фактично прийняла спадщину, оскільки він постійно проживав із спадкодавцем, проживаю і після її смерті та дбає за спадковим майном. Зокрема, проживання за цією адресою також підтверджується вироком по справі, де він був визнаний потерпілим в зв`язку з крадіжкою майна по [ADDRESS] . Факт його постійного проживання однією сім`єю разом з матір`ю можуть підтвердити також свідки. Відповідач разом з матір`ю не проживала та до нотаріальної контори за прийняттям спадщини не зверталась. Між ними існувала домовленість про те, що він буде проживати разом з матір`ю, піклуватися про неї, а вона в свою чергу, не буде претендувати на свою частку спадщини. При зверненні до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину, йому відмовили, оскільки на час смерті матері він був зареєстрований за іншою, ніж спадкодавець. Після отримання технічного паспорту на домоволодіння з`ясувалось, що фактично спадковою масою є неіснуюче майно в наслідок невірного оформлення документів ще з 2001 року, коли нотаріусом не було включено до спадкової маси житловий будинок літ. «Б-1» тому, що на підставі фрази «самовільні споруди в свідоцтво не внесені» можна зробити висновок, що нотаріус помилково прийшла до висновку про те що будинок літ. «Б-1» є самочинним будівництвом. Саме з цих підстав він вимушений подати уточнений позов. Згідно Свідоцтва на спадщину за законом, на підставі якого його мати успадкувала спірну частку, з`ясувалось, що спадкове майно складається з 34/100 частини жилого будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями сараї літ. «Г,Д», вбиральні літ. «Е», льоху літ. «Ж», огорожі №1-3. Тобто в зазначеному переліку відсутній будинок за літ. «Б-1», який був побудований ще в 1954 році його батьком на підставі дозволу виконавчого комітету Кагановичської районної Ради депутатів трудящих (архівна копія протоколу № 45 від 16.12.1952 року). З незрозумілих підстав будинок літ. «Б-1» який був побудований його батьком [PERSON] на частині садиби його батька [PERSON] не має правовстановлюючих документів, хоча відображався весь час у технічній документації. 26.10.1971 року його бабуся [PERSON] , що була дружиною його діда [PERSON] купила у сусідки [PERSON] частину (34/100) її житлового будинку. Тобто з цього моменту його родині фактично належав будинок літ. «Б-1» та частина будинку (34/100) літ. «А-1», що були розташовані на одній земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] . Станом на 06.10.1970 є два житлові будинки літ. «А-1» та літ. «Б-1», тобто до того моменту коли його бабуся купила частину будинку своєї сусідки [PERSON] . В документах зазначено, будинок літ. «Б-1» не є самочинним будівництвом і зазначено про існування дозволу виконкому від 16.12.1952 року. Співвласниця будинку літ. «А-1» [PERSON] , якій належали 66/100 померла [INFO] . Жодних спадкоємці вона не мала. Спадкова справа не відкривалась. Після її смерті, будинок літ. «А-1», який був побудований ще у 1913 році та був дуже ветхим, поступово зовсім зруйнувався і, десь на початку 2000-х років завалився і вони прибрали залишки з ділянки, тому вказані будівлі є знищеними, що є підставою для припинення права власності на будинок літ. «А-1» у зв`язку зі знищенням. Таким чином, на цей час на ділянці є лише один будинок літ. «Б-1», який побудував його батько в 1954 році на підставі дозволу. 19.02.2019 виготовлено новий технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, відповідно до якого є лише один житловий будинок літ. «Б-2» загальною площею 44,9 кв.м., житловою 27,0 кв.м. Також є огорожа № 1-3. Більше жодних будівель на ділянці не має. Згідно Довідки КП «ХМБТІ» від 25.09.2018 року за № 1045070 власниками житлового будинку з надвірними будівлями є [PERSON] ( 34/ 100) та [PERSON] (66/100). Тобто, свідоцтва про право на спадщину отримувались тільки на ту частку, яку купила його бабуся [PERSON] у сусідки [PERSON] літ. «А-1», а на будинок літ. «Б-2» не отримувались, хоча члени його родини мешкали в ньому з 1954 року. Таким чином я вимушений звернутися до суду з позовом про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] на будинок літ. «Б-1». Ухвалою суду від 13.09.2018 року відкрито провадження, призначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.03.2019 справу розподілено в провадженні судді Золотарьовій Л.І. Ухвалою суду від 23.07.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду; викликано свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] для допиту в судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, надала пояснення відповідно до викладених в позові вимог. Відповідач не з`явилася, надала до суду нотаріально посвідчену заяву, у якій уточнені позовні вимоги визнала в повному обсязі, просила їх задовольнити, усі викладені в позові факти відповідають дійсності. Просила розглянути справу у її відсутність. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, позивач [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] , померлого [INFO] , та [PERSON] , яка померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження та свідоцтвом про смерть. За життя мати позивача проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Мати позивача - [PERSON] залишила заповіт, що був посвідчений державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори 31.05.2010 р та зареєстрований у реєстрі за №2-571, в якому заповіла все своє майно в рівних частинах своїм дітям: позивачу та доньці (рідній сестрі позивача) - [PERSON] . Після смерті матері, згідно зі свідоцтва про право на спадщину, залишилося спадкове майно у вигляді: 34/100 частини житлового будинку літ. «А-1» з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказана частина будинку належала матері позивача на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 16.05.2001 року, реєстраційний №1-1164, спадкова справа №557/96, виданого державним нотаріусом Восьмої Харківської нотаріальної контори, яку вона отримала після смерті свого чоловіка - [PERSON] . Як зазначив позивач в позові, що також визнала відповідачка (рідна сестра позивача), останні декілька років ( з січня 2013 року по день смерті)здоров`я матері погіршилось, тому позивач переїхав жити до неї і вони проживати однією сім`єю. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є сусідом [PERSON] , якого знає з дитинства та який мешкає по [ADDRESS] . Матір`ю позивача є [PERSON] . В останні роки життя [PERSON] позивач проживав разом з нею, доглядав за матір`ю. [PERSON] також займався похованням матері. Сестра позивача не проживала у вказаному будинку. Свідок [PERSON] пояснив, що він є сусідом [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] він бачить у вказаному будинку постійно. [PERSON] є матір`ю [PERSON] . Матір позивача декілька років перед смертю не вставала з ліжка, тому позивач просив інколи побути з матір`ю, коли він відлучався щось купити тощо. Сестра позивача не проживала у вказаному будинку. Будинок маленький, двохкімнатний, старенький будинок. [PERSON] також доглядав за будинком. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] . Вона знала його матір - [PERSON] , яка померла 2014 року . Разом з [PERSON] жив позивач, який носив воду, доглядав за матір`ю, за будинком, інших осіб вона не бачила. У позивача є сестра, однак в тому будинку її не бачила. Також з позивачем надано копію вироку Київського районного суду м. Харкова від 11.10.2016 року по справі №640/8730/16-к, згідно з яким він був потерпілим, у якого за місцем його проживання: [ADDRESS] , було викрадено телевізор. Згідно зі ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч. 2 ст. 315 ЦПК України). Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 N7, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як вбачається з відповіді приватного нотаріусу ХМНО Алтуніної Т.П. від 10.06.2019, підстав для видачі [PERSON] свідоцтва про прийняття спадщини після смерті [PERSON] відсутні, оскільки заявником не надано документів, які підтверджували факт постійного проживання зі спадкодавцем, а з заявою про прийняття спадщини протягом 6-тимісячців не звернувся. Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. В судовому засіданні встановлено, що позивач постійно спільно проживав зі своєю матір`ю - [PERSON] , померлої [INFO] , однією сім`єю з січня 2013 року по день смерті її за адресою: [ADDRESS] , оскільки позивач дійсно доглядав за своєю матір`ю, піклувався про неї, допомагав їй по господарству, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. При цьому, суд враховує, що місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Тому відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем. Як вбачається з матеріалів справи, що також визнала відповідачка, вона разом з матір`ю не проживала та до нотаріальної контори за прийняттям спадщини після смерті матері не зверталась. Відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають право діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , є її син - позивач та її донька - відповідачка. Враховуючи, що відповідачка з заявою про прийняття спадщини після смерті матері у встановлений строк не зверталася та постійно не проживала з матір`ю, то вона є такою, що не прийняла спадщину після смерті матері. Таким чином, позивач вважається таким, що прийняв спадщину після смерті матері, оскільки постійно проживав з нею, а тому є єдиним спадкоємцем першої черги, який прийняв спадщину, як за законом, так і за заповітом. Згідно зі Свідоцтвом на спадщину за законом від 16.05.2001 року, на підставі якого мати позивача успадкувала спірну частку, з`ясувалось, що спадкове майно складається з 34/100 частини жилого будинку літ. «А-1», жилою площею 32,5 кв.м., розташованого на земельній ділянці, розміром 929 кв.м, що знаходиться в [ADDRESS] , з надвірними будівлями сараї літ. «Г,Д», вбиральні літ. «Е», льоху літ. «Ж», огорожі №1-3. Однак, у зазначеному переліку відсутній будинок за літ. «Б-1», який був побудований в 1954 році батьком позивача на підставі дозволу виконавчого комітету Кагановичської районної Ради депутатів трудящих (архівна копія протоколу № 45 від 16.12.1952 року). Однак, будинок за літ. «Б-1» не увійшов до спадкової маси, в тому числі, не вказаний у заповіті матері позивача, через те, що на нього відсутні правовстановлюючі документи. Отже, враховуючи, що вказаний будинок літ. «Б-1» не вказаний у заповіті, тобто заповідач - мати позивача склала заповіт щодо частини спадщини (лише на частину будинку літ. «А-1»), то на інше спадкове майно позивач має претендувати в порядку спадкування за законом. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Судом встановлено, що спірний житловий будинок був збудований у 1954 році, що зазначено у технічному паспорті. У 1954 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації (введення в експлуатацію). Згідно з Листом Міністерства юстиції від 23.02.2016 №8.4-35//18/1, Індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпня 1992 року не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації». Як вбачається з інвентаризаційної справи на домоволодіння [ADDRESS] , складеного Харківським МБТІ станом на 06.10.1970 року, житловий будинок літ. «Б», житловою площею 27 кв.м., збудовано в 1954 році, розташований на земельній ділянці розміром 929 кв.м., і не є самовільно побудованим (перекреслено), оскільки мається дозвіл виконкому №45 від 16.12.1952 року (поставлено підпис та печатка ХМБТІ). З вищевказаних підстав суд не приймає до уваги зазначення у довідки КП «ХМБТІ» від 18.09.2018, те, що при обстеженні 05.04.2001 року встановлено, що житловий будинок літ. «Б-1» є самовільно побудованим. На підставі викладеного, підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання за [PERSON] право власності на житловий будинок літ. «Б-1», огорожу №1-3 , по [ADDRESS] (житловою площею 27,0 кв.м, загальною площею 44,9 кв.м.) в порядку спадкування за законом після [PERSON] , померлої [INFO] . Як зазначалось, згідно зі Свідоцтвом на спадщину за законом від 16.05.2001 року, на підставі якого мати позивача успадкувала спірну частку, з`ясувалось, що спадкове майно складається з 34/100 частини жилого будинку літ. «А-1», жилою площею 32,5 кв.м., розташованого на земельній ділянці, розміром 929 кв.м, що знаходиться в [ADDRESS] , з надвірними будівлями сараї літ. «Г,Д», вбиральні літ. «Е», льоху літ. «Ж», огорожі №1-3. Також, згідно з договором купівлі-продажу від 26.10.1971 року [PERSON] (бабуся позивача, дружиною діда позивача - [PERSON] ) купила у сусідки [PERSON] частину (34/100) її житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Згідно з довідкою КП «ХМБТІ» від 18.09.2018, житловий будинок літ. «А-1» за адресою: [ADDRESS] , на праві власності зареєстрований за: [PERSON] - 34/100 частки; за [PERSON] - 66/100 частки. Разом з тим, згідно з довідкою від 19.02.2019 року, складеної ФОП « [PERSON] » інженером з інвентаризації нерухомого майна (кваліфікаційний сертифікат [NUMBER] ), виготовленого за замовленням [PERSON] , житловий будинок літ. «А-1», сараї літ. «Г,Д», вбиральня літ. «Е», льох літ. «Ж», гараж літ. «И», зруйновані шляхом повного демонтування конструктивних елементів. Отже, хоча мати позивача при житті заповіла позивачу свою частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, однак вказане нерухоме майно зруйновано шляхом повного демонтування конструктивних елементів, таким чином, фактично відсутнє фізично вказане нерухоме майно, а тому, будучи спадкоємцем всього майна, фізично знищене майно не може бути успадковане позивачем. Статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється зокрема, у разі, знищення майна (п. 4 ч. 1 ст. 346 ЦК), смерті власника (п.11 ч. 1 ст. 346 ЦК). Згідно з положеннями статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Разом з тим, суд враховує, що власники вказаного житлового будинку літ. «А-1», а саме [PERSON] (спадкоємцем, якої є позивач) та [PERSON] - померли. При цьому, співвласниця будинку літ. «А-1» [PERSON] , якій належали 66/100, померла ще [INFO] , спадкоємці відсутні, спадкова справа після її смерті не відкривалась, що підтверджується Витягом зі Спадкового реєстру за № 56440646, та записом з Державного реєстру актів цивільного стану (актовий запис про смерть №12221 від 03.09.1991 року). Таким чином, на час вирішення питання про припинення права власності на вказаний будинок у зв`язку з його знищенням - власники такого майна відсутні у зв`язку з їх смертю, а тому відсутня об`єктивна можливість внесення змін до державного реєстру про припинення права власності на цій підставі саме за заявою власника майна, тобто припинення права власності на вказане нерухоме майно за волею власників неможливо у зв`язку з їх смертю. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч.ч. 1,2 ст. 16 ЦК України). На підставі викладеного, враховуючи, що співвласники спірного нерухомого майна (будинку літ. «А-1») померли, і позовні вимоги в цій частині не порушують прав та інтересів інших осіб, суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та припинити право власності [PERSON] на 34/100 частини та право власності [PERSON] на 66/100 частини житлового будинку літ. «А-1», сараї літ. «Г,Д», вбиральня літ. «Е», льох літ. «Ж», гараж літ. «И», що були розташовані за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку зі знищенням шляхом повного демонтування конструктивних елементів. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Outcome: approved