Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

В січні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта банк» звернулось з позовом до [PERSON], третя особа [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність та усунення перешкод у здійсненні права власності, в обґрунтування якого вказали, що 14.05.2007 р. між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 11150476000, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит в сумі 135 000,00 шв. фр., на строк до 14.05.2018 зі сплатою 8,49% річних за користування кредитом. В забезпечення виконання умов договору кредиту, [PERSON] передав в іпотеку нерухоме майно, а саме домоволодіння загальною площею 216,0 кв. м, що знаходиться за адресою [ADDRESS]; земельну ділянку загальною площею 0,0559 га., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На підставі рішення Загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 року АКІБ «УкрСиббанк» змінило назву на ПАТ «УкрСиббанк», яке є правонаступником усіх прав та зобов'язань АКІБ «УкрСиббанк». 08 грудня 2011 року відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від ПАТ «УкрСиббанк» передав своє право вимоги за вказаним договором споживчого кредиту та іпотечним договором ПАТ «Дельта Банк». Через неналежне виконання умов договору про надання споживчого кредиту станом на 26.06.2013 року утворилась заборгованість у розмірі 137 034,96 шв. фр., що згідно курсу НБУ складає 1 172 639,25 грн. Тому позивач звернувся до суду. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задоволити в повному обсязі, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач та третя особа в судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи повідомлений в установленому законом порядку судовими повістками та телеграмами. Із згоди представника позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи відповідно до ст. 224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 14.05.2007 р. між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 11150476000, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит в сумі 135 000,00 шв. фр., на строк до 14.05.2018 зі сплатою 8,49% річних за користування кредитом. В забезпечення виконання умов договору кредиту, [PERSON] передав в іпотеку нерухоме майно, а саме домоволодіння загальною площею 216,0 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; земельну ділянку загальною площею 0,0559 га., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На підставі рішення Загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 року АКІБ «УкрСиббанк» змінило назву на ПАТ «УкрСиббанк», яке є правонаступником усіх прав та зобов'язань АКІБ «УкрСиббанк». При порушенні іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором або будь-якого зобов'язання, що забезпечено іпотекою за цим договором, іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки (п.4.1 Договору іпотеки). 08 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого право вимоги, що виникло з кредитного договору у ПАТ «УкрСиббанк», останнім передано ПАТ «Дельта Банк». Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Станом на 26.06.2013 року через неналежне виконання умов договору про надання споживчого кредиту №11150476000 від 14.05.2007 року, утворилась заборгованість у розмірі 137 034,96 шв. фр., що згідно курсу НБУ складає 1 172 639,25 грн., яка складається із 109 225,28 шв. фр., що еквівалентно 934 665,52 грн. - заборгованість за кредитом та 27 809,68 шв. фр., що еквівалентно 239 973,74 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом. Відповідно до частини 6 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Крім того, відповідно до статей 33 та 35 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Частиною 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Так, в п.5.1 договору іпотеки міститься застереження, а саме: передача іпотекодаржателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Згідно роз'яснень в п.39 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року, з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому, в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Відповідно до п.8 ч.1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника. Виходячи з приписів статті 346 ЦК України та обставин справи, суд вважає, що позовна вимога про визнання права власності за ПАТ «Дельта Банк» на нерухоме майно підлягає задоволенню. Позовні вимоги про витребування від відповідача правовстановлюючих документів (або їх дублікатів) на нежитлову будівлю та земельну ділянку, які розташовані за адресою [ADDRESS], до задоволення не підлягає, оскільки ці дії є складовими звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 43 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому, суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Як встановлено з матеріалів справи, наданих суду доказів, пояснень представника позивача в суді, 15.10.2013 року [PERSON], [PERSON] направлялися письмові вимоги вих. №89549р1 та №8954913. У цих листах йдеться про те, що у разі неповернення кредиту протягом 30 днів, банк розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки та примусового виселення з будинку у разі не звільнення його в добровільному порядку. Тобто на момент направлення цих листів банк не звернув стягнення на предмет іпотеки, а, відтак, дані листи не можуть вважатися повідомленням про виселення із іпотечного житла. Оскільки позивачем не виконано вимоги статей 9, 109 ЖК України щодо виселення мешканців із житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, суд вважає, що вимога про виселення відповідачів із квартири задоволенню не підлягає. Суд також зауважує, що вимога про виселення інших осіб не є конкретизованою, позбавляє можливості визначити належних відповідачів, а тому не підлягає до задоволення. Судові витрати по справі відповідно до ст. 88 ЦПК слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved