Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась [PERSON] з позовом до Вінницької міської ради про визнання права власності. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] помер чоловік позивачки - [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина на кооперативну квартиру [ADDRESS] . Позивач є єдиним спадкоємецем 1-ї черги за законом. Спадщину позивач прийнята своєчасно шляхом звернення 11.06.2019 із заявою до Першої вінницької державної нотаріальної контори. Позивач зазначила, що починаючи з 1998 року разом з [PERSON] та дітьми вони постійно проживали в спадковій квартирі, в тому числі на час відкриття спадщини. Проте, у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено. Постанова державного нотаріуса Першої вінницької державної нотаріальної контори мотивована відсутністю документів, що посвідчують право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . В постанові нотаріус посилається на довідку КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» від 09.10.2018 № 7658, в якій зазначено, що реєстрація права приватної власності на вказану квартиру не проводилась. Згідно матеріалів інвентаризаційної справи будинок [ADDRESS] станом на 29.12.2012 зареєстровано за Вінницькою міською радою. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 07.09.2019 позивачу відмовлено в державній реєстрації права приватної власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] Спадкова квартира розташована в кооперативному будинку, який належав відомчому житлово-будівельному кооперативу «Промінь», що був створений при Вінницькому радіоламповому заводі для забезпечення житлом його працівників. В 1991 році чоловік позивачки був прийнятий в члени ЖБК, як працівник заводу. Впродовж 1992-1996 років за рахунок спільних коштів ними було сплачено вступні та пайові внески, відсотки за користування кредитом та кошти за проведення інвентаризації будинку. Безповоротну фінансову допомогу на погашення вартості кооперативної квартири чоловіку позивача (як і іншим працівникам) за рахунок відповідних фондів надавав завод. 01.10.1997 Виконкомом Вінницької міської ради на ім`я [PERSON] на сім`ю позивача із 4-х осіб (включаючи [PERSON] та двох дітей) було видано ордер № 350 на вселення в квартиру [ADDRESS] . З 22.04.1998 по теперішній час вони зареєстровані і проживають у даній квартирі. Ордери на вселення членам ЖБК «Промінь» були видані лише після повної оплати пайових внесків кожним членом кооперативу. Після того, як члени ЖБК «Промінь» повністю виплатили пайові внески, кооператив, виконавши свої завдання по організації будівництва та розподілу квартир, перестав існувати. Згідно з листом ПП «Бокуд» від 10.10.2019 № 626 житловий будинок [ADDRESS] з 01.11.1997 перебував на обслуговуванні ПКП «Бокуд-1», а з 2011 року - ПП «Бокуд». Даний будинок є власністю ЖБК «Промінь». В довідці ПП «Бокуд» від 14.09.2018 вказано, що [PERSON] був членом ЖБК «Промінь» і повністю оплатив вартість кооперативної квартири. Однак, чоловік позивачки за життя не зареєстрував своє право власності на квартиру у встановленому законом порядку. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 15.10.2019 судом постановлено ухвалу про прийняття вищевказаної позовної заяви до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено провести у порядку загального позовного провадження. Також, даною ухвалою запропоновано відповідачу надати суду відзив на позовну заяву та докази у строк, встановлений судом. Від відповідача на адресу суду вказані вище документи не надходили. Ухвалою суду від 14.11.2019 витребувано від Першої вінницької державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи до майна померлого [INFO] [PERSON] та від Комунального підприємства «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» інвентаризаційну справу на об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] . 28.11.2019 та 03.12.2019 на виконання вимог вищевказаного судового рішення судом отримано витребувані докази. Ухвалою суду від 23.12.2019 закрито підготовче провадження у справі і призначено розгляд справи по суті. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, аргументуючи мотивами викладеними в позовній заяві, та просили вимоги задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Однак, від представника відповідача 22.01.2020 судом отримано заяву про розгляд справи у її відсутність. Причини неявки суду не повідомлено. Враховуючи вищевикладене, заяву представника відповідача, думку позивача, її представника та положення ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив провести судове засідання у відсутність представника відповідача (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання). При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 14.02.2019, [PERSON] помер [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис № 558. (а.с. 9) Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої увійшла й квартира [ADDRESS] . В судовому засіданні оглянуто і досліджено матеріали спадкової справи № 365/2019 до майна померлого [INFO] [PERSON] . (а.с. 60-69) Згідно з матеріалами даної спадкової справи вбачається, що 11.06.2019 та 12.06.2019 до Першої вінницької державної нотаріальної контори звернулись сини спадкодавця - [PERSON] та [PERSON] із заявами про відмову від прийняття спадщини на користь своєї матері, дружини спадкодавця - [PERSON] . 11.06.2019 до нотаріальної контори звернулась Машталір О.І. із заявою про прийняття спдщини. (а.с. 61-62, 68) Державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Марценюк С.А. було відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії, а саме: видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] ,оскільки відсутня реєстрація права власності на дану квартиру, про що винесено відповідну постанову № 3940/02-31 від 24.09.2019. (а.с. 69) В судовому засіданні оглянуто і досліджено матеріали інвентаризаційної справи № 96387 на об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] . З матеріалів вищезазначеної інвентаризаційної справи вбачається, що реєстрація права власності на спірний об`єкт нерухомого майна не проводилась і станом на 29.12.2012 будинок [ADDRESS] зареєстрований за Вінницькою міською радою на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської Ради народних депутатів № 892 від 07.11.1996. Згідно довідки № 3310, виданої ПП «Бокуд» 17.09.2019, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; особовий рахунок відкрито на ім`я [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 21) З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , будучи членом житлово-будівельного кооперативу здійснював паєнагромадження, і згідно довідки № 488, виданої 14.09.2018 ПП «Бокуд», повністю вніс пай за кооперативну квартиру [ADDRESS] . (а.с. 20, 23-29) Однак, право власності на дану квартиру [PERSON] не зареєстрував. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Оскільки нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. На момент здійснення паєнагромадження правовідносини регулювалися Законом України «Про власність». Статтею 15 Закону України «Про власність», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Згідно із ст. 137 ЖК Української РСР, в редакції, що діяла на момент виникненняправовідносин, порядок організації та діяльності житлово-будівельних кооперативів установлювався законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу та іншими актами законодавства Української РСР. Примірний статут житлово-будівельного кооперативу затверджується Радою Міністрів Українській РСР. Згідно з п. 19 Примірного статуту ЖБК, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 р. № 186, жилий будинок (будинки) і надвірні будівлі належать житлово-будівельному кооперативу на праві кооперативної власності (крім квартир у цьому будинку, за які громадянами повністю внесено пайові внески) і не можуть бути у нього вилучені, продані або передані ним як у цілому, так і частинами (квартири, кімнати) ні організаціям, ні окремим особам, за винятком передачі, здійснюваної при ліквідації кооперативу. Суд звертає увагу на той значний факт, що сам вступ до ЖБК не створює для пайовика права власності на отримання ним квартири до того часу, поки він не виплатить пай повністю. Власником житлового будинку і переданих грошових коштів до цього моменту є кооператив, і тільки член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за житлове приміщення, надане йому в користування, набуває право власності на нього. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ також, звернув увагу на те, що у разі смерті члена житлово-будівельного, садівницького товариства, якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, але свідоцтво про право власності не отримав, квартира в житлово-будівельному кооперативі та житловий будинок у садівницькому товаристві входять до складу спадщини (інформаційний лист № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року). Згідно ст. 22 КпШС України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Судом встановлено, що [PERSON] повністю вніс пайовий внесок за спірне житлове приміщення в період перебування у зареєстрованому шлюбі із позивачем. Тому, враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що паєнагромадження були спільною власністю подружжя. Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, визначено, що даний Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином, враховуючи те, що права на нерухоме майно продовжували існувати після 01.01.2004, до даних правовідносин підлягають застосуванню норми чинного ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином, враховуючи те, що [PERSON] як член ЖБК в період перебування у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] повністю вніс пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] , надану йому та його сім`ї в користування, дане майно є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно з ч. 1 - ч. 3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Доказів про те, що між співвласниками була домовленість про визначення розмірів часток квартири, матеріали справи не містять. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що частки співвласників квартири [ADDRESS] , є рівними - по Ѕ. Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Отже, враховуючи вищевикладене, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, зокрема, на Ѕ частку квартири [ADDRESS] . Нормами ст. ст. 1217, 1218, 1223 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 -1265 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно з ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Судом встановлено, що померлим [PERSON] заповіт не складався, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Згідно з ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Оскільки позивач є дружиною спадкодавця, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 09.07.1988, тому відповідно до ст. 1261 ЦК України, вона має право на спадкування за законом у першу чергу. (а.с. 10) Судом не встановлено наявність спадкоємців після смерті [PERSON] , які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Також судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , маючи право на частку у спадщині, скориставшись своїм правом, відмовились від прийняття спадщини на користь [PERSON] , звернувшись до нотаріуса протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України. Згідно із ч. 5 ст. 1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Судом у відповідності до ч. 1 ст. 1274 ЦК України встановлено, що [PERSON] не відмовилась від прийняття спадщини за законом. Судом у відповідності до ч. 6 ст. 1273 ЦК України встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , не відкликали свої заяви про відмову від прийняття спадщини протягом строку, встановленого для її прийняття. Відповідно до ст. ст. 1268, 1296 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Але, це положення закону треба сприймати у контексті статусу спадкоємця у певні проміжки часу, оскільки редакція даної норми має широкий зміст. Якщо особи не можуть довести свої права на спадщину, то відповідні факти, з якими пов`язується виникнення права на спадкування, встановлюються судом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України встановлює, що одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів особи є визнання права. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника в судовому засіданні, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем в позові, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 5 017, 00 гривень, що підтверджується квитанцією від 10.10.2019. (а.с. 1) Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Однак, враховуючи клопотання позивачки, суд вважає за можливе залишити понесені витрати за нею. Доказів понесення відповідачем судових витрат суду не надано. Відповідно до наведеного вище та

Outcome: approved