Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

В січні 2015 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила визнати незаконним звільнення на підставі ст. 235 КЗпП України, що порушує її трудові права, закріплені в ст. ст. 21, 24, 28, 184 КЗпП України та в ст. 43 Конституції України; змінити формулювання звільнення з ст. 26 на ст. 38 «звільнення за власним бажанням, у зв'язку з тим, що власник, або уповноважений ним орган не виконує законодавство про праці», підстава ст. 235 КЗпП; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Лекон» вихідну допомогу в розмірі не менше трьох середньомісячних заробітків 6000,00 грн., на підставі ст. 44 КЗпП України у зв'язку з тим, що власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю»; стягнути компенсацію за 20 днів невикористаної основної та додаткової відпусток, в розмірі 2000,00 грн., на підставі ст. 83 КЗпП; стягнути компенсацію за порушення строків розрахунку, за весь час затримки по день фактичного розрахунку, на підставі ст. 117 КЗпП; стягнути з відповідача компенсацію за час вимушеного прогулу в зв'язку з затримкою видачі трудової книжки за весь час затримки (21 робочий день на дату подання позовної заяви) в сумі 2100,00 грн., на підставі ст. 235 КЗпП. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що 03 листопада 2014 року вона була прийнята на роботу в ТОВ «НВП« Лекон» в якості головного бухгалтера. 22 грудня 2014 року вона була звільнена з займаної посади, без яких-небудь законних підстав, за ініціативи адміністрації, як не пройшла випробувальний термін, на підставі ст. 26 КЗпП України. Причиною звільнення фактично були її вимоги, як головного бухгалтера, до директора [PERSON], з приводу надання їй відсутніх регістрів бухгалтерського обліку і первинних документів на дату складання балансу 30.09.2014 року та на дату прийому-передачі справ їй, при прийомі на роботу 03.11.2014 року. Позивачка заперечувала, попередивши, що буде змушена звернутися до суду. Їй погрожували звільненням за прогул, пропонували написати заяву за «власним бажанням», обіцяючи сплатити зарплату в конверті виходячи з окладу 5000,00 грн., які їй належали, оскільки зарплату в ТОВ «НВП «Лекон» частково виплачують в конверті. В останній день роботи, 22.12.2014 року їй не було надано остаточний розрахунок, не видали розрахунковий лист, наказ про прийом на роботу і трудову книжку, яку продовжують утримувати у себе по теперішній час, незважаючи на її усні і письмові звернення. Пізніше позивачка уточнила свої позовні вимоги та просила визнати звільнення незаконним; змінити формулювання звільнення з ст. 26 на ст. 38 «звільнення за власним бажанням»; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Лекон» компенсацію у зв'язку з затримкою видачі трудової книжки за період з 23 грудня 2014 року по 16 лютого 2016 в сумі 25200,00 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 грудня 2014 року по 16 лютого 2016 в сумі 25200,00 грн., у звязку з тим, що формулювання звільнення чинило перешкоди у працевлаштуванні, вихідну допомогу в розмірі не менше трьох середньомісячних заробітків 6000,00 грн., компенсацію за 20 днів невикористаної основної та додаткової відпусток, в розмірі 2000,00 грн. В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги та просила задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалася на обставини, які викладені в позовній заяві та зазначила, що відповідач не надав суду документів, що підтверджують, що їй були забезпечені умови праці, необхідні для виконання роботи відповідно до ст. 21 КЗпП. Її принципова позиція йшла в розріз з позицією керівника відповідача, який всіляко ухилявся від виконання вимог чинного законодавства, допускаючи серйозні порушення в трудовому і податковому законодавстві. Він не надавав до контролюючих органів відповідну інформацію, в зв'язку з тим, що не видавався наказ про прийом на роботу позивачки. Наказ не видавався в зв'язку з тим, що на підприємстві були відсутні попередні накази, повністю був відсутній кадровий облік. Була відсутня книга обліку кадрових наказів і наказів по підприємству. Відповідач не надав суду документів, що підтверджують видачу трудової книжки позивачці. В порушення ст.116 КЗпП України відповідач не здійснив остаточний розрахунок при звільненні позивачки. Для того, щоб приховати це правопорушення відповідач надав в суд фіктивний штатний розклад, звинувачує позивачку в умисному завищенні заробітної плати собі на 100 грн. Відповідач документально не підтверджує факт того, що позивачка була ознайомлена зі штатним розписом. З тією ж метою - уникнення відповідальності за нездійснення остаточного розрахунку, відповідач перераховує прибутковий податок з заробітної плати позивачки, тим самим позбавляючи її права на податкову соціальну пільгу в розмірі 150%, для платника, який має дитину-інваліда. Позивачка оформила в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Лекон» заяву на застосування пільги в розмірі 150% і документально підтвердила своє право. Висновки зроблені судово-економічною експертизою про помилки допущені в податковому обліку не є обґрунтованими, тому що правила проведення податкових перевірок закріплені в Розділі 2 Податкового Кодексу України. Відповідач не надав суду документального підтвердження того, що його податковий облік коректувався. З 01 грудня 2014 року діє новий порядок, затверджений Наказом Мінфіну № 966 від 23.09.2014 року. Зокрема було затверджено новий порядок «уточнюючий розрахунок податкових зобов'язань з податку на додану вартість у зв'язку з виправленням самостійно виявлених помилок». 22 грудня 2014 року вона надала відповідачу необхідні документи, які підтверджують, що вона одинока мати в розумінні ст. 19 Закону України «Про відпустки», які вона зареєструвала в книзі реєстрації вхідної кореспонденції разом із заявою про здійснення остаточного розрахунку. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог позивачки та просили відмовити їй в повному обсязі. При цьому, вказали, що фактичними підставами звільнення позивачки відповідачем було не проходження нею випробування, а саме: недотримання позивачкою трудової дисципліни-внутрішнього трудового розпорядку (допущено прогули 15.12.2014 року, 16.12.2014 року, 17.12.2014 року та 22.12.2014 року). Докази поважності відсутності її на роботі не надані. Встановлена невідповідність працівника роботі (незадовільні результати випробування) - неналежне виконання трудових обовязків. Позивачкою самочинно завищено свій місячний оклад на 100 грн. в листопаді 2014 року, не подано звіт в ДПІ Красногвардійського району м. Дніпропетровська № 1-ДФ за 3-й квартал 2014 року. В судовому засіданні вона пояснила, що нібито на час її роботи строк подачі цього звіту сплив. В Висновку судово-економічної експертизи по першому питанню зазначено, що такий звіт подається на протязі з 01 жовтня 2014 року по 10 листопада 2014 року. Отже, у позивачки було достатньо часу, щоб за її період роботі (з 03.11.2014 року по 10.11.2014 року) подати звіт. Висновком по 4-му питанню підтверджуються доводи про завищення позивачкою податкового кредиту в податковому обліку відповідача по ПДВ за листопад 2014 року на 371,50 грн. по взаємовідносинах з контрагентом TOB «Укренерго-Альянс». По пятому питанню в Висновку зазначено про те, що позивачкою в документах податкової звітності за жовтень 2014 року податковий кредит в сумі 7343,00 грн. від реалізації товару ФОП [PERSON] 28.10.2014 року незаконно включено ТОВ «Торговий дім «Оланово». Для відповідача дана операція відображена, як зобовязання по взаємовідношенням з ТОВ «Торговий дім «Оланово» замість ФОП [PERSON] Якщо, після документальної перевірки ДПС буде виявлено вказане порушення, то це може призвести до стягнення штрафу з відповідача за викривлення податкової звітності. Таким чином, в справі є достатньо доказів того, що позивачка за час випробування порушувала внутрішній трудовий розпорядок та неналежно виконувала свої трудові обовязки, а її звільнення відповідно до ст. 28 КЗпП України є обґрунтованим та законним. Крім того, вказали, що позивачка не надала відповідачу доказів про те, що вона є матірю одиначкою дитини інваліда. При цьому, з одного боку, одиноку матір віднесено до категорії працівників, звільнення яких з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається відповідно ст. 184 КЗпП України, а з іншого боку, ст. 28 КЗпП України дає власнику право розірвати трудовий договір з працівником, якщо протягом терміну випробування встановлено невідповідність працівника роботі на яку його прийнято. За таких обставин звільнення працівника під час терміну випробування не можна вважати таким, що проводиться лише з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. З урахуванням вказаного, звільнення одинокої матері за результатами випробування, на їхню думку, не суперечить чинному законодавству. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки задоволенню не підлягають по наступним підставам. Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працювала у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Лекон» на посаді головного бухгалтера, куди була прийнята на підставі Наказу № 18 від 03.11.2014 року, що підтверджується записом в трудовій книжці позивачки (а.с.25). Згідно Наказу від 22.12.2014 року за № 21, [PERSON] була звільнена з займаної посади з 23 грудня 2014 року, на підставі ст. 26 КЗпП України, як така, що не пройшла випробувальний термін (а.с.34). Позивачка вважає таке звільнення незаконним та просила змінити формулювання звільнення на ст. 38 КЗпП України. Представники відповідача, в свою чергу, вказали, що звільнення було законним без порушення чинного законодавства. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, згідно з ч. 1 ст. 26 Кодексу законів про працю України, при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу. В матеріалах справи мається копія Наказу № 18 від 03.11.2014 року по Товариству з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Лекон», яким [PERSON] прийнято посаду головного бухгалтера з випробувальним терміном 2 місяця з посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с.30). Позивачка же вказала, що випробувальним терміном був 1 місяць, а не 2 місяці. Суд критично ставиться до таких тверджень позивачки, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження того, що їй було встановлено випробувальний термін 1 місяць вона суду не надала та Наказ № 18 від 03.11.2014 року нею не оспорювався. Тому, суд вважає належним випробувальним терміном, який був встановлений позивачці при прийнятті на роботу в Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Лекон» 2 місяці, який почався 03.11.2014 року та мав скінчитися 03.01.2015 року. Згідно з ч. 2 ст. 28 Кодексу законів про працю України, якщо протягом строку випробування встановлено невідповідність працівника роботі, на яку його прийнято, власник або уповноважений ним орган протягом цього строку вправі розірвати трудовий договір. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення. Так, судом встановлено, що 15 грудня 2014 року, 16 грудня 2014 року, 17 грудня 2014 року та 22 грудня 2014 року позивачкою були допущені прогули, про що директором [PERSON], менеджером [PERSON] та майстром виробничої ділянки [PERSON] у вказані дні були складені Акти про встановлення факту відсутності працівника на робочому місці за № № 1-4 (а.с.41-44). Також, у вказаних актах зазначено, що позивачка відмовилася від ознайомлення з цими актами та отриманням їхніх копій. В судовому засіданні позивачка вказала, що вона була відсутня на роботі з дозволу директора [PERSON], у звязку із станом здоровя свого сина інваліда. Разом з тим, доказів поважності відсутності на роботі позивачкою суду не надано, як не надано й лікарняних чи інших доказів за цей період, які б підтверджували, що її син потребував її догляду. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому, суд критично ставиться до тверджень позивачки в цій частині. Крім того, під час випробувального терміну, окрім прогулів, були встановлені незадовільні результати випробування, а саме неналежне виконання трудових обовязків. Так, по даній справі була проведена судово-економічна експертиза, за результатами проведення якої був складений Висновок № 4085/4086-15 від 23.12.2015 року (а.с.139-159), в якому судовий експерт прийшов до висновків, що позивачкою завищено податковий кредит в податковому обліку відповідача по ПДВ за листопад 2014 року на 371,50 грн. по взаємовідносинах з контрагентом TOB «Укренерго-Альянс», а в документах податкової звітності за жовтень 2014 року податковий кредит в сумі 7343,00 грн. від реалізації товару ФОП [PERSON] 28.10.2014 року включено ТОВ «Торговий дім «Оланово». Також, у вказаному Висновку судовим експертом зазначено, що податковий розрахунок подається окремо за кожний квартал протягом 40 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного кварталу. Тобто, з вказаного вбачається, що позивачкою не подано звіт в ДПІ Красногвардійського району м. Дніпропетровська № 1-ДФ за 3-й квартал 2014 року, хоча з моменту прийняття її на роботу в неї був необхідний час. При цьому, позивачка вказала, що позивач не мав права її звільняти ще й тому, що вона є матірю дитини-інваліда. Судом встановлено, що позивачка дійсно є матірю дитини-інваліда - [PERSON], [INFO]. Згідно з ч. 3 ст. 184 Кодексу законів про працю України, Звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.\~ При цьому, судом встановлено та підтверджено самою позивачкою в її заяві до суду від 19.02.2016 року, що вона надала відповідачу підтвердження того, що вона є матірю дитини-інваліда лише 22 грудня 2014 року, тобто після винесення відповідачем наказу про її звільнення. Таким чином, позивачка під час працевлаштування вищевказану інформацію не надавала та вона її надала лише після звільнення. Крім того, поняття «одинока мати» визначено у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9. Згідно з пунктом 9 цієї постанови одинокою матір'ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої нема запису про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама. За цим визначенням для визнання жінки одинокою матір'ю потрібно дві ознаки: вона і виховує дитину, і сама її утримує. Разом з тим, позивачкою не надано ані суду, ані відповідачу доказів того, що вона і виховує дитину сама, і сама її утримує, а надано лише суду незавірені належним чином документи, згідно яких вона має дитину-інваліда, з батьком якого вона розлучена та він проживає окремо. Тому, суд прийшов до висновку, що твердження та обставини, вказані позивачкою не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду даної справи. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, суд вважає вимоги позивачки безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Що стосується тверджень позивачки, що їй затримали видачу трудової книги, у звязку з чим, вона просила стягнути на її користь компенсацію, то ці твердження також є необґрунтованими з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Але ж судом встановлено, що позивачка 23 грудня 2014 року (останній день своєї роботи у відповідача) відмовилась від отримання своєї трудової книжки серії АВ № 334715, про що директором [PERSON], менеджером [PERSON] та майстром виробничої ділянки [PERSON] у вказаний день був складений відповідний Акт № 3 про відмову від отримання трудової книжки (а.с.82). У звязку з вищевказаним, 21 січня 2015 року відповідачем був відправлений на адресу позивачки лист, в якому останню запрошували прийти та отримати трудову книжку (а.с.83), що підтверджується описом вкладення та повідомленням про поштове вручення, який (лист) позивачка отримала власноручно 27.01.2015 року (а.с.84). Свою трудову книжку позивачка отримала власноручно 03.02.2015 року, що підтверджується відповідним актом (а.с.85). Таким чином, судом не встановлено порушення відповідачем законних прав позивачки чи трудового законодавства. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed