Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

В січні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» про стягнення заборгованості по заробітній платі. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що перебував у трудових відносинах з відповідачем з 17 жовтня 2006 року по 30 червня 2015 року. Наказом №267/к від 30 червня 2015 року позивач був звільнений з роботи. Згідно із Довідкою від 30 червня 2015 року, виданою [PERSON] управлінням по газопостачанню і газифікації на момент звільнення позивача з роботи мала місце заборгованість по заробітній платі у розмірі 7 690 гривень 05 копійок. Позивач вважає вказану Довідку належним доказом, оскільки оголошення про втрату печатки було надруковано лише в серпні 2015 року. Посилаючись на статті 115-117 КЗпП України, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 лютого 2017 року у задоволенні позову було відмовлено. Не погодившись із рішенням суду, позивач приніс апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі з таких підстав: - суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги наданий ним доказ на підтвердження розміру заборгованості по заробітній платі (Довідку), оригінал якої позивач долучив до матеріалів справи. Під час розгляду справи в апеляційній інстанції сторони не зявились, повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, про що свідчать направлені їм телефонограми, зареєстровані у журналі телефонограм апеляційного суду та оголошення, розміщені на офіційному сайті суду. Відповідно до частини 2 статті 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позову. Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі, суд першої інстанції виходив із того, що Довідка, надана позивачем на підтвердження розміру заборгованості, є неналежним доказом у відповідності до статті 58 КЗпП України. Однак з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо з таких підстав. Із матеріалів справи вбачається. Позивач [PERSON] знаходився у трудових відносинах з [PERSON] управління газопостачання і газифікації з 17 жовтня 2006 року по 30 червня 2015 року, де працював на посаді слюсаря з експлуатації та ремонту газового устаткування. Наказом [PERSON] управління газопостачання і газифікації №267-к від 30 червня 2015 року позивач був звільнений з роботи за пунктом 1 статті 36 КЗпП України. В день звільнення з ним не був проведений розрахунок. 17 січня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування розміру невиплаченої заробітної плати позивач надав Довідку №07/02-600 від 30 червня 2015 року, видану [PERSON] управлінням по газопостачанню та газифікації, згідно із якою заборгованість по заробітній платі складає: за квітень 2015 року 672 гривні 08 копійок, за травень 2015 року 3 037 гривень 48 копійок, за червень 2015 року 3 980 гривень 05 копійок (а.с. 6). Під час розгляду справи у суді першої інстанції представник відповідача заперечував проти позовних вимог і у своїх письмових поясненнях зазначив, що до складу підприємства входить 19 відокремлених підрозділів виробничих одиниць, один із яких [PERSON] управління по газопостачанню та газифікації, яке розташоване у м. Харцизьку, вулиця Бірюзово, 2 - на території, яка тимчасово непідконтрольна українській владі. Відповідач вважає, що всі надані позивачем документи неможливо перевірити, а тому вони є недостовірними (сфальшованими), видані невстановленими особами з проставлянням невідомих штампів та печаток. Згідно із Сертифікатами Торгово-промислової палати України з 1 липня 2014 року для відповідача настали обставини непереборної сили при здійсненні господарської діяльності на території Донецької області. Згідно із статтею 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. За змістом наведених статей ЦПК та норм чинного трудового законодавства обовязок ведення кадрової та бухгалтерської документації покладено на роботодавця і саме роботодавець у розумінні статей 57-60 ЦПК України повинен надати такі документи в якості доказів у справі. Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Усупереч вимогам частини 4 статті 10 ЦПК України суд першої інстанції не сприяв позивачу у витребуванні доказів та не роз*яснив йому наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій. Ухвалами апеляційного суду від 30 березня 2017 року і 20 квітня 2017 року були витребуванні докази із Державної фіскальної служби України і Головного управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області, а саме: відомості про нараховану, виплачену (невиплачену) заробітну плату позивача з квітня по червень 2015 року (а.с. 72, 96). Згідно із Відомостями з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб-платників податків за 2015 рік, наданих Державною фіскальною службою України, у [PERSON] №4961/10/05/99-08-92-16 від 6 квітня 2017 року за період з квітня по червень 2015 року включно [PERSON] було нараховано [PERSON] управління газопостачання і газифікації заробітну плату 11 169 гривень 45 копійок, із яких 1 615 гривень 10 копійок було перераховано в державний бюджет (а.с. 87). За даними Головного управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області [PERSON] [PERSON] управлінням по газопостачанню та газифікації було нараховано заробітну плату: у квітні 2015 року - 2 558 гривеь 88 копійок, у травні 2015 року 3 752 гривні 76 копійок, у червні 2016 року 4 857 гривень 81 копійка. Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В день звільнення з позивачем розрахунок не був проведений. Виходячи із встановлених фактів, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд першої інстанції неправильно прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, що свідчить про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позову і стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі у розмірі 9 554 гривні 35 копійок (11 169.45 1 615.10 = 9 554.35), із яких негайному виконанню підлягає стягненню заробітна плата за один місяць. Відповідно до пункту 2 Постанови КМ України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 8 лютого 1995 року середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Позивач був звільнений з роботи з 30 червня 2015 року. Для обчислення середньої заробітної плати позивача необхідно виходити з розміру заробітної плати за квітень-травень 2015 року. В квітні 2015 року заробітна плата позивача складала 2 558 гривень 88 копійок, у травні 2015 року 3 752 гривні 76 копійок. Згідно з пунктом 8 вказаного Порядку, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Оскільки обовязок ведення бухгалтерської документації покладено на роботодавця, а ним не були надані данні про кількість робочих днів, відпрацьованих позивачем, то апеляційний суд вважає за можливе взяти для розрахунку [PERSON] соціальної політики України №10196/0/14-14/13 від 09.09.2014 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» в якому приведені норми тривалості робочого часу на 2015 рік, розрахованої за календарем п'ятиденного робочого тижня з двома вихідними днями в суботу та неділю при однаковій тривалості часу роботи за день впродовж робочого тижня та відповідним зменшенням тривалості роботи напередодні святкових та не робочих днів. Відповідно до цього розрахунку у квітні 2015 року було 18 робочих днів, у травні 2015 року 20 днів. Середньоденна заробітна плата позивача складає 154 гривні 14 копійки. (2 558.88 + 3 752.76 = 6 011.64 : 38 = 155.14). Середньомісячна заробітна плата позивача, яка підлягає негайному стягненню, складає 3 391 гривня 18 копійок. За даними Державною фіскальної служби України із заробітної плати позивача були зроблені відповідні перерахування до державного бюджету у розмірі 1 615 гривень 10 копійок. Відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму ВС України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, а тому у резолютивній частині рішення суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів. Частиною 3 статті 88 ЦПК України передбачено, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позовні вимоги [PERSON] задоволені у повному обсязі. Позивач звернувся до суду в січні 2017 року, а тому у відповідності до статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно із статтею 7 Закону України «Про державний бюджет» прожитковий мінімум для працездатних осіб на 1 січня 2017 року складає 1 600 гривень. Позивач звільнений від сплати судового збору. За частиною 1 статті 4, п/п 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» при подачі позовної заяви позивач мав би сплатити судовий збір в розмірі 640 гривень (1600?0,4=640). Таким чином, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 гривень.

Outcome: approved