Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-16 00:00:00

В червні 2017 року [PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що з 11 червня 2005 року до 22 березня 2014 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу син проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. 09 червня 2017 року позивачка одружилась з громадянином [PERSON], громадянином України, який фактично працює і проживає в м.Москва Російської Федерації. Враховуючи те, що син сторін має можливість оздоровлення в інших кліматичних умовах та мету позивачки проживати разом зі своїм чоловіком вона має намір тимчасово виїхати з сином за кордон до м.Москва Російської Федерації, але його батько [PERSON]не дає згоди на його виїзд за межі України, тим самим ігноруючи інтереси самої дитини. Оскільки відповідач, зловживаючи своїми правами, відмовляється від надання згоди на виїзд сина за межі України, чим перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів дитини, з метою захисту прав сина вона вимушена звернутись до суду з позовом про надання дозволу на його тимчасовий виїзд за кордон та оформлення документів на виїзд без згоди та супроводу батька. Посилаючись на обставини і підстави, викладені в позовній заяві, позивачка просила суд постановити рішення, яким надати їй дозвіл на виїзд за кордон неповнолітнього сина [PERSON] та оформлення документів на виїзд без згоди та супроводу батька. До початку розгляду справи судом по суті позивачка подала до суду заяву про уточнення позовних вимог в якій просила визнати безпідставною відмову відповідача [PERSON] в наданні дозволу на виїзд за кордон неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який не досяг шістнадцятирічного віку та ухвалити рішення про надання дозволу на його виїзд за межі України до Російської Федерації строком на 3(три) роки і оформлення документів на виїзд без згоди та супроводу його батька [PERSON] (а.с.40). В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася, направила до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі у судових засіданнях при обовязковій участі її представника (а.с. 21). В судовому засіданні представник позивачки [PERSON], адвокат [PERSON] (а.с.20, 22, 23) позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином судовою повісткою (а.с.32, 47). Представник третьої особи органу опіки та піклування Миргородської міської ради [PERSON], що діє на підставі довіреності (а.с.34), в судове засідання не зявилася, до суду подала заяву в якій розгляд справи просила проводити без участі представника. При розгляді справи покладалася на розсуд суду, врахувавши інтереси дитини (а.с. 48). За таких обставин, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів, ухваливши заочне рішення, відповідно до ст. 224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи в їх сукупності, прийшов до висновку що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 11 червня 2005 року по 22 березня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.13, 14). Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 4). [PERSON] зареєстрований і проживає разом зі своєю матірю [PERSON], що підтверджується довідкою відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Миргородської міської ради (а.с.11). 9 червня 2017 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] (а.с.15), який працює в п.Красково Люберецького району Московській області Російської Федерації (а.с.7, 8) та має там власне житло (а.с.9). Позивачка з дітьми має намір проживати разом з чоловіком. Згідно з ст.9 Сімейного Кодексу України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім'ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Питання надання дозволу на виїзд за кордон та оформлення проїзного документу неповнолітнього сина сторонами в позасудовому порядку не врегульовано. В судовому засіданні знайшла своє підтвердження безпідставна, не аргументована відмова відповідача, як батька малолітнього [PERSON], в наданні нотаріально посвідченої згоди на виїзд сина за межі України (а.с.12). Пункт 2 ст.2 Протоколу № 4 Конвенції «Про права людини» передбачає, що кожен має вільно залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням. Відповідно до ст.313 ЦК України, п.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України» фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі предявлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди одного з батьків та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частини 8 зазначеної статті Сімейного кодексу регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сімї. Крім цього, ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989г., яка ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91р., передбачено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Стаття 150 СК України визначає обовязки батьків щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі обовязок піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ст.155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Отже, суд вважає, що з метою забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дитини, позов необхідно задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved