Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-23 00:00:00

В травні 2013 року представник позивачки [PERSON] [PERSON] звернувся в Рівненський міський суд з позовом до [PERSON] і [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON] 02 березня 2012 року, та про визнання за позивачкою [PERSON] права власності на 1/2 зазначеної квартири. 25 вересня 2013 року позивачка [PERSON] подала до суду заяву про заміну неналежного відповідача [PERSON] на належного відповідача [PERSON] (а.с.89). А 24 жовтня 2013 року позивачка подала до суду заяву (а.с.90) про уточнення позовних вимог: про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 02 березня 2012 року між [PERSON] і [PERSON], а не [PERSON], та про визнання за нею, позивачкою, права власності на 1/2 цієї квартири. В поданій до суду позовній заяві представник позивачки [PERSON] зазначає, що 04 червня 2004 року між [PERSON] і [PERSON] було зареєстровано шлюб. 10 лютого 2005 року відповідач [PERSON] в інтересах сім'ї уклав із ЗАТ Будівельна компанія «Рівнепромбуд» договір №17 на пайову участь в будівництві квартири в м. Рівне. З моменту укладення договору було сплачено забудовнику кошти в сумі 127700 грн., що згідно з додатковою угодою №1 від 15 липня 2008 року складало, на її думку, повну вартість квартири. 26 листопада 2009 року рішенням Рівненського міського суду шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 12 грудня 2011 року відповідно до додаткової угоди №3 між ЗАТ БК «Рівнепромбуд» та [PERSON], у зв'язку з внесенням змін до проектно-кошторисної документації, було внесено зміни до п. 1.1 договору на пайову участь в будівництві, за умовами яких відповідач інвестував кошти в будівництво квартири [ADDRESS]. А 3 лютого 2013 року [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 57,4 м.кв., житловою площею 23,1 м.кв. Представник позивачки також зазначає, що оскільки спірна квартира придбана за кошти подружжя, то вона є їх спільною сумісною власністю. Вважає, що не є підставою для позбавлення одного з подружжя права власності на частину майна та обставина, що свідоцтво про право власності на майно отримано іншим із подружжя після розірвання шлюбу. Однак після оформлення права власності на квартиру [PERSON], отримавши для відчуження витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно від 27 лютого 2012 року, без її згоди продав квартиру відповідачці [PERSON]. В зв'язку з цим представник позивачки просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між відповідачами, а також визнати за позивачкою право власності на 1/2 частини цієї квартири. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] пред'явлений позов підтримав повністю. Представник відповідача [PERSON] в запереченні проти позову не погодилася із зазначеними доводами позовної заяви (а.с.127-128). Вважає, що не відповідає дійсності твердження позивачки стосовно того, що згідно з додатковою угодою №1 від 15 липня 2008 року сплачені забудовнику кошти в сумі 127700 грн. складали повну вартість квартири. Зазначає, що на час розірвання шлюбу у 2009 році будівництво квартири та в цілому будинку закінчене не було. В подальшому, після розірвання шлюбу, відповідачем [PERSON] укладались додаткові договори у вигляді додатків до договору №17 на пайову участь у будівництві від 10 лютого 2005 року, відповідно до яких [PERSON] самостійно, без участі позивачки, здійснювались доплати за будівельні, опоряджувальні роботи та інші послуги, пов'язані з продовженням і завершенням будівництва. Крім того, представник відповідача [PERSON] в запереченні проти позову зазначає, що в рішенні Рівненського міського суду від 26 листопада 2009 року про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] сторони стверджували, що до судового розгляду цієї справи вони тривалий час не вели спільного господарства та бюджету і не підтримували подружніх стосунків, сім'я розпалася задовго до рішення суду про його розірвання. Твердження позивачки про те, що спірна квартира є спільним майном подружжя, вважає безпідставним. На час розірвання шлюбу та припинення подружніх відносин подружжям було вкладено лише частину коштів у будівництво. Добудова квартири була здійснена позивачем [PERSON] самостійно, а всі грошові питання з позивачкою були вирішені до розлучення, оскільки кредит, отриманий в банку, був погашений відповідачем у червні 2008 року за рахунок позики у іншої особи, яку він в подальшому погашав самостійно, а отже, не за рахунок спільних коштів подружжя. Представник відповідача [PERSON] вважає, що за вказаних обставин згода позивачки на подальший продаж квартири не була потрібна, тому що квартири не була їх спільним майном, набутим під час шлюбу. В зв'язку з цим жодних підстав, передбачених законом, для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 02 березня 2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], немає. На день укладення даного договору не було підтверджено факту незгоди колишньої дружини на його укладення, а також після розірвання шлюбу з її боку не було заявлено вимог про поділ спільного майна подружжя, оскільки грошові питання між позивачкою та відповідачем були врегульовані. За таких обставин позивачка не могла і не повинна була бути стороною оспорюваного правочину. В судовому засіданні представники позивачки [PERSON] і відповідача [PERSON] свої доводи підтримали. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні позову не визнав і пояснив, що згідно з договором купівлі-продажу від 02 березня 2012 року, укладеного між відповідачами [PERSON] і [PERSON] та посвідченого в нотаріальному порядку, [PERSON] продав [PERSON] за 266950 грн. квартиру [ADDRESS]. В цьому договорі зазначено, що він укладений за згодою тодішньої дружини [PERSON] [PERSON]. Вважає, що зазначений договір купівлі-продажу було укладено з дотриманням вимог закону. Просить врахувати ту обставину, що після укладення цього договору відповідачкою [PERSON] було вкладено додаткові кошти в проведення опоряджувальних робіт у цій квартирі, що підтверджується відповідними доказами, наданими суду відповідачкою [PERSON] Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 04 червня 2004 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб (а.с.4), який було розірвано рішенням Рівненського міського суду від 26 листопада 2009 року (а.с.27-28). В період шлюбу відповідач [PERSON] уклав договір №17 від 10 лютого 2005 року із ЗАТ Будівельна компанія «Рівнепромбуд» на пайову участь у будівництві (а.с.5-6). Згідно предмету цього договору (пункти 1.1 - 1.4) «Виконавець» ЗАТ БК «Рівнепромбуд» прийняло «Пайовика» [PERSON] у часткове будівництво квартири [ADDRESS]. Пунктом 1.2 договору було передбачено планове закінчення будівництва та здача будинку в експлуатацію у четвертому кварталі 2005 року. У пункті 1.3 договору зазначено, що згідно кошторису орієнтовна вартість комплексу будівництва на момент укладання договору складала 118700 грн., включаючи ПДВ. Але пунктом 1.4 договору було передбачено, що остаточна ціна визначається після закінчення будівництва на підставі вартості будівництва по фактичних витратах. Суд вважає, що не відповідають дійсним обставинам справи доводи представника позивачки стосовно того, що спірна квартира була придбана під час шлюбу за кошти подружжя, а відтак вона є об'єктом їх спільної сумісної власності. Суд також не погоджується з її доводами й стосовно того, що згідно з додатковою угодою №1 від 15 липня 2008 року сплачені забудовнику кошти в сумі 127700 грн. складали повну вартість квартири. Встановлено, що хоча шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 26 листопада 2009 року, однак ще до розірвання шлюбу сторони тривалий час спільно не проживали і не вели спільного господарства та бюджету. Зокрема, це вбачається з рішення Рівненського міського суду від 26 листопада 2009 року про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (а.с.27-28). При цьому у вказаній справі позивач [PERSON] стверджував (стор.1, абз. 2 рішення суду), що протягом останніх півтора року (тобто з травня 2008 року і до розгляду справи про розірвання шлюбу) вони проживають окремо, не ведуть спільного бюджету, не підтримують подружніх стосунків. З такими доводами [PERSON] погодився й суд, зазначивши в передостанньому абзаці мотивувальної частини рішення слідуюче: «Протягом тривалого часу сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства та бюджету, не підтримують подружніх стосунків». Отже, окреме проживання сторін протягом півтора року, тобто з травня 2008 року до листопада 2009 року, слід вважати тривалим періодом часу. Оскільки подружжя [PERSON] та [PERSON] з травня 2008 року разом не проживали, не вели спільного домашнього господарства і спільного сімейного бюджету, то, як встановлено в судовому засіданні, сплата забудовнику пайових внесків в будівництво квартири до травня 2008 року була здійснена за їхні спільні кошти, а після травня 2008 року - за особисті кошти [PERSON] Зокрема, під час шлюбу, з моменту укладення договору №17 про пайову участь в будівництві від 10 лютого 2005 року до травня 2008 року, тобто до фактичного припинення шлюбних відносин між подружжям, ними було сплачено забудовнику пайові внески в будівництво квартири відповідними сумами, що підтверджується банківськими квитанціями, наданими суду ЗАТ БК «Рівнепромбуд» (а.с.142-153), а саме: 11 лютого 2005 року - 22850 грн. (а.с. 24); 15 лютого 2005 року - 890 грн. (а.с. 24); 30 травня 2005 року - 11870 грн. (а.с. 25); 27 липня 2005 року - 83089 грн. 84 коп. (а.с. 25). Отже, загальна сума сплачених пайових внесків подружжям [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу становить (22850 грн. + 890 грн. + 11870 грн. + 83090 грн. 84 коп.) 118699 грн. 84 коп. Після фактичного припинення шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON], тобто після травня 2008 року, відповідач [PERSON] 15 липня 2008 року уклав із ЗАТ БК «Рівнепромбуд» додаток №1 до договору №17 на пайову участь у будівництві від 10 лютого 2005 року (а.с.7). Згідно цього додатку сторони дійшли згоди, що дія договору №17 на пайову участь в будівництві від 10 лютого 2005 року продовжується. Сторони підтвердили, що станом на 01 липня 2008 року «Пайовиком» фактично сплачено 118699 грн. 84 коп. Після цього відповідачем [PERSON] самостійно, за власні кошти, без участі позивачки [PERSON] було продовжено сплату забудовнику пайових внесків в будівництво квартири. Так, згідно з банківськими квитанціями (а.с.26) на розрахунковий рахунок ЗАТ БК «Рівнепромбуд» №26003000131001 у ВАТ КБ «Надра» відповідачем [PERSON] сплачено пайові внески: 15 липня 2008 року - 2000 грн. і 16 жовтня 2008 року - 7000 грн. Після розірвання шлюбу, 27 листопада 2009 року, [PERSON] уклав із ЗАТ БК «Рівнепромбуд» додаток №2 до договору №17 на пайову участь у будівництві від 16 лютого 2005 року (а.с.129). Згідно з цим додатком сторони дійшли згоди, що дія договору №17 на пайову участь в будівництві від 10 лютого 2005 року продовжується. Сторони підтвердили, що станом на 27 листопада 2009 року пайовиком [PERSON] фактично було сплачено 127699 грн. 84 коп. При цьому сторони домовились, що вартість будівництва становитиме 142393 грн. 00 коп. Крім того, під час роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу відповідачем [PERSON] самостійно здійснювалися доплати за виконання будівельних та опоряджувальних робіт, а потім ці доплати відповідними договорами, укладеними із забудовником, зараховувалися як сплата пайових внесків, що підтверджується наступними документами, а саме: договором № 126 про залік зустрічних взаємних вимог від 30 листопада 2009 року (а.с.130), згідно з яким пайовиком [PERSON] 30 листопада 2009 року здійснено оплату на рахунок підрядної організації ТЗОВ «Галспецбуд плюс» за опорядження фасаду 7000 грн. за ЗАТ БК «Рівнепромбуд». При цьому, як зазначено у цьому договорі, відповідно до ст.601 ЦК України сторони домовилися про зарахування вказаних 7000 грн. в рахунок оплати пайового внеску; договором № 3 про залік зустрічних взаємних вимог від 15 лютого 2010 року на суму 3500 грн. (а.с.131); договором № 27 про залік зустрічних взаємних вимог від 25 червня 2010 року на суму 1000 грн. (а.с.132); договором № 31 про залік зустрічних взаємних вимог від 20 липня 2010 року на суму 1547 грн. 71 коп. (а.с.133); договором № 32 про залік зустрічних взаємних вимог від 03 серпня 2010 року на суму 595 грн. (а.с.134); договором № 33 про залік зустрічних взаємних вимог від 13 серпня 2010 року на суму 500 грн. (а.с.135); договором № 37 про залік зустрічних взаємних вимог» від 30 серпня 2010 року на суму 523 грн. 29 коп. (а.с.136); довідкою ЗАТ КБ «Рівнепромбуд» (а.с.137) про те, що цим підприємством отримано від [PERSON] 1850 грн. за встановлення квартирного лічильника тепла; розпискою генерального директора ЗАТ БК «Рівнепромбуд» від 16 січня 2012 року № 21 (а.с.138) про сплату [PERSON] коштів ЗАТ БК «Рівнепромбуд» в сумі 1698 грн. для оплати послуг при здачі в експлуатацію житлового будинку. Крім зазначених документів, оплата відповідачем [PERSON] перерахованих вище сум під час роздільного проживання підтверджується також платіжними документами, наданими суду ЗАТ БК «Рівнепромбуд» (а.с.141 - 153). Необхідно також зазначити, що після розірвання шлюбу між позивачкою [PERSON] і відповідачем [PERSON] 26 листопада 2009 року, відповідачем [PERSON] 12 березня 2010 року було зареєстровано новий шлюб з [PERSON]. Перебуваючи в новому шлюбі з [PERSON], відповідач спільно з нею продовжив пайову участь у будівництві квартири відповідно до договору №17 на пайову участь від 10 лютого 2005 року, що підтверджується перерахованими вище додатковими договорами про залік зустрічних взаємних вимог та іншими документами про пайову участь в будівництві квартири. Так, перебуваючи в новому шлюбі, відповідач [PERSON] 12 грудня 2011 року уклав із забудовником ЗАТ БК «Рівнепромбуд» додаток №3 до договору №17 на пайову участь у будівництві від 10 лютого 2005 року, що було викликане внесенням змін в проектно-кошторисну документацію по кількості і по поверховому плануванню квартир в житловому будинку [ADDRESS]. Згідно з додатком №3 сторони дійшли згоди, що дія договору №17 на пайову участь у будівництві від 10 лютого 2005 року продовжується. При цьому пункт 1.1 вказаного договору викладено в наступній редакції: У відповідності до даного договору «Виконавець» приймає «Пайовика» в часткове будівництво квартири [ADDRESS], і дольове фінансування будівництва інженерних мереж в порядку і на умовах даного договору». Таким чином, із додатку №3 до договору №17 на пайову участь у будівництві від 10 лютого 2005 року вбачається, що дія договору №17 на пайову участь у будівництві від 10 лютого 2005 року була продовжена, але не на квартиру [ADDRESS], а на квартиру [ADDRESS]. Тоді як у первинній редакції цього договору станом на 10 лютого 2005 року була передбачена пайова участь в спорудженні квартири [ADDRESS], загальною площею 55,78 кв.м., розташованої на ІУ-ому поверсі І-го під'їзду цього ж будинку. Отже, сторонами було частково змінено предмет договору, зокрема як в частині зміни номеру квартири з 24-го на 22-ий, так і в частині збільшення її загальної площі з 55,78 кв.м. до 57,4 кв.м. Вказана обставина підтверджується також дослідженим в судовому засіданні рішенням Рівненського міського суду від 25 квітня 2013 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - ЗАТ БК «Рівнепромбуд» про поділ майна подружжя, яке вступило в законну силу (а.с.41-42). Як вбачається із розпорядження міського голови м.Рівне від 14 лютого 2012 №153-р «Розподіл житлової площі в житловому будинку на [ADDRESS]» (див. додаток №1), відповідачу [PERSON] було розподілено квартиру [ADDRESS], загальною площею 57,4 кв.м., житловою площею 23,1 кв.м. за вказаною адресою (а.с.76-80). А квартиру [ADDRESS] за цією адресою була розподілено не відповідачу [PERSON], а іншій особі ([PERSON]). На цій підставі виконавчим комітетом Рівненської міської ради 23 лютого 2012 року було видано [PERSON] свідоцтво про право власності на нерухоме майно - на квартиру [ADDRESS] (а.с.9). Згідно з актом приймання-передачі №1 від 14 лютого 2012 року, укладеного між «Пайовиком» [PERSON] та «Виконавцем» ЗАТ БК «Рвнепромбуд» (а.с.71), [PERSON] на виконання договору №17 «На пайову участь у будівництві» від 10 лютого 2005 року, у відповідності з розпорядженням міського голови №153-р від 14 лютого 2012 року, прийняв квартиру [ADDRESS] вартістю 142392 грн. 84 коп. Із довідки ЗАТ БК «Рівнепромбуд» від 14 лютого 2012 року (а.с.72) та листа цього ж підприємства від 01 березня 2013 року №98 (а.с.141) видно, що відповідач [PERSON] оплатив повністю вартість квартири [ADDRESS] в сумі 142392 грн. 84 коп. Таким чином, із зазначених документів вбачається, що будівництво квартири хоч і було розпочате під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] в лютому 2005 року, але продовжено і завершено самостійно відповідачем [PERSON] значно пізніше - в лютому 2012 року, тобто більш ніж через чотири роки після розпаду їхньої сім'ї та фактичного припинення шлюбних відносин в травні 2008 року. Крім того, з тих же документів вбачається, що остаточна вартість зазначеної квартири на момент її приймання - передачі 14 лютого 2012 року становила 142392 грн. 84 коп. (а.с.71), а не 127700 грн., як зазначено у позовній заяві [PERSON] Оскільки, як зазначено вище, з участю позивачки подружжям було сплачено спільно пайових внесків на будівництво 118699 грн. 84 коп., то різниця між остаточною вартістю квартири у 142392 грн. 84 коп. і сумою, сплаченою подружжям спільно у 118699 грн. 84 коп., становить (142392 грн. 84 коп. - 118699 грн. 84 коп. грн.) 23693 грн. Отже, саме цю суму 23693 грн. було сплачено забудовнику особисто відповідачем [PERSON], без участі позивачки, після фактичного припинення шлюбних відносин в травні 2008 року. Таким чином, мова про режим спільної сумісної власності подружжя може йти лише щодо 118699 грн. 84 коп. пайових внесків, сплачених ними спільно під час шлюбу. За таких обставин, виходячи з положень ч.1 ст.70 СК України щодо рівності часток у спільній сумісній власності подружжя, розмір 1/2 частки грошового паю, належного позивачці, становить (118699 грн. 84 коп. : 2) 59349 грн. 92 коп. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, що регулюються ст.ст. 60, 68, 70 СК України, ст.ст. 368, 369 ЦК України. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного між відповідачами [PERSON] і [PERSON], та визнання права власності на 1/2 частини цієї квартири, то цей позов не може бути задоволений з таких підстав. Судом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 02 березня 2012 року, укладеного між відповідачами [PERSON] і [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] (реєстр №33), [PERSON] продав [PERSON] за 266950 грн. квартиру [ADDRESS] (а.с.84). В пункті 9 цього договору зазначено, що він укладений за згодою дружини [PERSON] [PERSON], і це посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] 02.03.2012 року (реєстр №31). Дійсно, як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] після розірвання шлюбу з позивачкою [PERSON], 12 березня 2010 року зареєстрував новий шлюб з [PERSON] у відділі РАЦС Рівненського міського управління юстиції (актовий запис №217). Отже, за вказаних обставин покупець спірної квартири - відповідачка у даній справі [PERSON] є добросовісним набувачем. В зв'язку з цим згідно зі ст.330 ЦК України вона набула право власності на зазначену квартиру на законній підставі. Оскільки судом, як зазначено вище, розмір 1/2 частки грошового паю, належного позивачці, становить 59349 грн. 92 коп., то вона вправі вимагати від відповідача [PERSON] сплату їй грошової компенсації на цю суму. Проте у даній справі суд не може стягнути грошову компенсацію на її користь, тому що таке стягнення не є предметом даного спору, оскільки позивачка таких вимог не заявляла. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. А ч.2 ст.11 цього Кодексу встановлює, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Доводи представника позивачки про можливість застосування до спірних правовідносин у даній справі положень, викладених в ухвалі Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13 лютого 2008 року в аналогічній, на думку позивачки, справі Ірпінського районного суду Київської області (а.с.29-30), суд вважає некоректними і неприйнятними. Адже обставини в цих двох справах є різними. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed