Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

В травні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 30 вересня 2006 року він з відповідачем уклали шлюб. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 листопада 2018 шлюб між ними розірваний. За час перебування у шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] . Під час перебування у шлюбі вони вели спільне господарство, в результаті спільних зусиль ними було придбано спільне майно, а саме житловий будинок [ADDRESS] . За згодою сторін будинок був зареєстрований за відповідачкою. Таким чином, даний житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності сторін, оскільки придбаний ними у період шлюбу. Між ними не досягнуто згоди у здійсненні поділу майна, яке є спільною власністю подружжя. На підставі викладеного, просить визнати за позивачем право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Представник відповідача - адвокат Домонтович В.І., який діє на підставі договору про надання юридичних послуг, подав до суду письмовий відзив, відповідно до якого просив при розгляді справи врахувати інтереси неповнолітньої дитини [PERSON] та відмовити в повному обсязі в частині стягнення з відповідачки суми удового збору. Позивач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник позивача Савенко С.О., яка діє на підставі довіреності, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності з урахуваннями письмових матеріалів справи. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи містить заява про розгляд справи за її відсутності, за участю її представника адвоката Домонтовича В.І. Представник відповідачки адвокат Домонтович В.І. надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності з урахуванням письмового відзиву. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 вересня 2006 року, який розірвано рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 листопада 2018 року, яке набрало законної сили 28 грудня 2018 року. Від даного шлюбу у сторін [INFO] народився року син [PERSON] . Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно на ім`я [PERSON] під час шлюбу придбаний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом маріупольського міського нотаріального округу Саховою М.С., серія та номер: 3379. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. В судовому засіданні встановлено, що сторони не заперечували той факт, що спірний житловий будинок придбаний ними під час шлюбу та в інтересах родини. Таким чином, суд приходить до висновку, що спірний житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 2 ст. 70 Сімейного кодексу України, при вирішенні спору про поділ майна, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідно до ч. 3 ст. 70 Сімейного кодексу України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1ст. 60 СК України). Згідно зі ст. ст.12, 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Оскільки по справі не встановлено обставин, що мають істотне значення, які б давали підстави для відступлення від принципу рівності часток сторін при поділі спільної сумісної власності, суд дійшов висновку, що спірний житловий будинок, який є об`єктом спільної сумісної власності сторін, підлягає поділу між сторонами по 1/2 частині кожному з подружжя, таким чином вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Із матеріалів справи вбачається, що позивачем по справі [PERSON] сплачено судовий збір у розмірі 1200,15 грн., що підтверджується квитанцією № 20529712 від 02 травня 2019 року, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved