Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради Харківської області в інтересах малолітнього [PERSON] 27.02.2020 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, а саме просить суд позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що малолітній [PERSON] , [INFO] , знаходиться на обліку в Службі у справах дітей Харківської міської ради, як дитина, яка перебуває у складних життєвих обставинах. Згідно акту органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку від 02.07.2019 малолітній [PERSON] був доставлений до комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна багатопрофільна лікарня № 17». Дитина була виявлена на Привокзальній площі без документів та супроводу дорослих. На підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 07.08.2019 року №597 малолітній [PERSON] був тимчасово влаштований до комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласний будинок дитини №2». Мати дитини, [PERSON] , [INFO] , громадянка Королівства Марокко, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , у гуртожитку Харківського національного університету будівництва та архітектури. Згідно інформації адміністрації Харківського національного університету будівництва та архітектури, [PERSON] була відрахована 01.11.2018 року з підготовчого відділення для іноземних громадян Університету за невиконання умов контракту та 09.11.2018 року ГУ ДМС України в Харківській області їй була скасована посвідка на тимчасове проживання в Україні. Відомості про батька дитини внесені до актового запису про народження відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України. З моменту перебування хлопчика в державному закладі мати - [PERSON] сина не відвідувала, життям та здоров`я не цікавилась. З питання повернення до своєї родини малолітнього до органу опіки і піклування не зверталася. Термін перебування малолітнього [PERSON] в державному закладі закінчився. Малолітня дитина фактично залишилась без батьківського піклування, без родини та материнської любові. [PERSON] перебуває на повному державному утриманні, однак не має статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, що унеможливлює застосувати відносно нього заходи соціально-правового захисту, які передбачені для дітей даної категорії. [PERSON] нехтує своїми батьківськими обов`язками щодо виховання та матеріального утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] . Дитина фактично перебуває поза сімейним оточенням, перебуває на державному утриманні в закладі для дітей. [PERSON] покинула сина, не цікавиться його розвитком, не піклується про його майбутнє. Мати не змінила свого ставлення до виховання сина та виконання своїх батьківських обов`язків. Дані обставини свідчать про нехтування матір`ю потреб малолітнього [PERSON] на сімейне виховання та батьківську турботу і любов. Просить суд позов задовольнити. Представник позивача Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Харківської області - Жупник Ю.В. в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву щодо розгляду справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить суд їх задовольнити, у разі неявки в судове засідання відповідача просить суд ухвалити у справі заочне рішення. Адміністрація Комунального некомерційного підприємства «Обласний будинок дитини №2», у якій знаходиться малолтіня дитина, надала до суду заяву з проханням розглянути позовну заяву без участі представника підприємства, позов підтримують у повному обсязі та просять суд його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялась своєчасно та належним чином, про що свідчать поштові документи та матеріали справи, причину неявки суду не повідомила, відзиву на позовну заяву, який би відповідав вимогам статті 178 ЦПК України, чи будь-яких письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів, заяв свідків, що підтверджують заперечення проти позову, до суду не надала. Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, причини неявки визнані судом неповажними, і тому неявка відповідача не може бути перешкодою для заочного розгляду судом справи, що відповідає положенням частини 1 статті 280 ЦПК України. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Суд, дослідивши доводи позивача, викладені у позові, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Як встановлено матеріалами справи, 02.07.2019 року о 22 год. 00 хв. на Привокзальній площі Південного вокзалу м. Харків було знайдено дитину чоловічої статі, віком близько одного року, залишену без нагляду. Дитину було доставлено до комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна багатопрофільна лікарня №17», що підтверджується актом органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку від 02.07.2019 року та повідомленням адміністрації комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна багатопрофільна лікарня № 17» (а.с.11, 13). Батьками дитини - [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджує повторне свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 09.08.2019 року, актовий запис №12, та витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу україни (а. с. 6, 7). На підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради «Про реєстрацію народження, реєстрацію народження з присвоєнням прізвища, подовження терміну перебування, переведення та влаштування малолтініх дітей до закладів для дітей» від 07.08.2019 року №597 малолітній [PERSON] був тимчасово влаштований до комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласний будинок дитини № 2» (а.с. 10). За період перебування дитини в педіатричному відділенні лікувального закладу мати хлопчика жодного разу його не відвідувала, допомоги на утримання дитини не надавала, станом здоров`я не цікавилася, про що свідчить лист адміністрації комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна багатопрофільна лікарня №17» від 15.07.2019 року за вих. №895 (а. с. 15). Згідно листа Комунального некомерційного підприємства «Обласний будинок дитини №2» від 28.01.2020 року за вих. №60, за весь час перебування дитини у закладі, тобто з 04.09.2019 року по теперішній час батьки малолітнього [PERSON] , [INFO] , та інші родичі хлопчика жодного разу його не відвідували, не телефонували до закладу, що також підтверджує акт співробітників КНП ХОР «Обласний будинок дитини №2» від 28.01.2020 року (а. с. 17-18). Згідно інформації з реєстру територіальної громади м. Харкова, мати дитини - [PERSON] , [INFO] , громадянка Королівства Марокко, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , у гуртожитку Харківського національного університету будівництва та архітектури, про що свідчить інформаційна довідка з реєстру територіальної громади м. Харкова від 17.02.2020 року (а.с.14). Відповідно до листа Харківського національного університету будівництва та архітектури від 12.02.2020 року за вих. 11-05/838, [PERSON] була відрахована 01.11.2018 року з підготовчого відділення для іноземних громадян університету за невиконання умов контракту. Наказом №625 від 09.11.2018 року ГУ ДМС України в Харківській області було скасовано посвідку на тимчасове проживання в Україні. Громадянка Марокко [PERSON] в університеті не навчається та з`являється, на зв`язок не виходила (а.с.16). У відповідності із частинами 1-4 статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя ; поважати дитину. Частиною 1 статті 2 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров`я і народження дитини, її батьків чи законних опікунів або яких-небудь інших обставин. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини 1статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачами заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про їх інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Як свідчать положення частини 4 статті 155 Сімейного кодексу України, ухилення кого-небудь із батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до пп. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний заклад або інший заклад в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, щодо ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню спільної дитини, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позову про позбавлення батьківських прав, адже нехтування батьківськими обов`язками з боку матері принижує гідність дитини, а наявність людини, яка юридично має права матері, але фактично залишається чужою людиною, може в подальшому привести до негативних наслідків у житті дитини як з моральної, так і з правової точки зору. Відповідно до вимог частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Так, судовий збір не справляється за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб (пункт 14 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір»), та оскільки позовна вимога Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Харківської області задоволена, з відповідача [PERSON] в дохід держави підлягає стягненню 2270 грн. 00 коп. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Харківської області в інтересах малолітнього [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав підлягає задоволенню.

Outcome: approved