Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

В червні 2016р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 22, 23) до відповідача ПАТ «Укртелеком», в якому просив суд, з урахуванням поданої заяви про збільшення позову (а.с. 68, 69): - стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 червня 2015р. по 28 лютого 2016р. включно у розмірі 61388,8 грн.; моральну шкоду у розмірі 30000,0 грн., а також понесені судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим. що він працював у відповідача з 01 лютого 2012р. на посаді керівника напряму (інші продукти) Центру управління проектами розвитку продуктів за переведенням з філії централізованого продажу послуг відповідача. 17 червня 2015р. позивача було звільнено з займаної посаді за п. 1 ст. 40 КЗпП України, і він вимушений був звернутись до суду за захистом свого порушеного права. В процесі розгляду цивільної справи № 761/20097/15-ц відповідач усвідомлюючи, що незаконно звільнив позивача з займаної посади, 28 вересня 2015р. видав наказ про поновлення позивача на роботі. Після ознайомлення з наказом про поновлення, позивач фактично приступив до роботи 28 лютого 2016р. і звільнився 21 березня 2016р. за ст. 36 КЗпП України, проте після звільнення відповідач не здійснив позивачу виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу починаючи з 18 червня 2015р. по 28 лютого 2016р. Крім того, протиправна поведінка відповідача спричинила позивачу моральні страждання, погіршення стану здоров'я, у зв'язку з чим він вимушений був вдруге звернутись до суду уз вказаним позовом для захисту своїх порушених прав. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові просила суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, зазначаючи, що позивачем пропущено строк звернення до суду з вказаним позовом, і відповідач, як роботодавець не зобов'язаний сплачувати позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу, оскільки позивач в цей час не працював, просив суд залишити позов без задоволення. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, наказом № 621-к (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) від 17 червня 2015р. позивача [PERSON] звільнено 17 червня 2015р. з роботи з посади керівника групи Відділу випуску та супроводження продуктів за п. 1 ст. 40 КЗпП України (у зв'язку із скороченням штату працівників). Судом встановлено, що в процесі розгляду цивільної справи № 761/20097/15-ц, провадження № 2/761/1060/2016 за позовом [PERSON] до ПАТ «Укртелеком» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідачем 28 вересня 2015р. було видано наказ № 2468-к «Про поновлення [PERSON] на роботі», зазначеним наказом позивача було поновлено на роботі займаній ним посаді керівника групи Відділу випуску та супроводження продуктів. Крім того, відповідно до преамбули зазначеного наказу, відповідач визнав, що звільнення позивача з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України, відбулося з порушенням трудового законодавства з боку роботодавця, а саме невиконання відповідачем положень ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016р. по цивільній справі № 761/20097/15-ц, провадження № 2/761/1060/2016, позов [PERSON] до ПАТ «Укртелеком» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без розгляду на підставі ч. 3 ст. 169, п. 3) ч. 1 ст. 207 ЦПК України. Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач просив суд стягнути на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 18 червня 2015р. по 28 лютого 2016р. Судом встановлено, що наказ відповідача № 2468-к «Про поновлення [PERSON] на роботі» від 28 вересня 2015р. було доведено позивачу до відома, шляхом надсилання поштової кореспонденції і отриманий стороною позивача 02 жовтня 2015р. Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні до роботи позивач фактично приступив лише 28 лютого 2016р. за власною ініціативою, з боку відповідача йому перешкоди не чинились. У відповідності з ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України). Під час розгляду справи, судом достовірно встановлено, що відповідачем, як роботодавцем не було нараховано ти виплачено позивачу, як працівнику заробітну плату за час вимушеного прогулу, який на думку суду тривав з 17 червня 2015р. по 02 жовтня 2015р., і який мав місце саме з вини роботодавця, у зв'язку з недотриманням вимог трудового законодавства при звільненні позивача за п. 1 ст. 40 КЗПП України, що визнав відповідач у своєму наказі № 2468-к «Про поновлення [PERSON] на роботі». Твердження представника відповідача в тім, що підприємство не може виплачувати позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу і ним пропущено строк звернення до суду з вказаними вимогами судом оцінюються критично. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що відповідач неналежним чином виконав свої обов'язки перед позивачем щодо нарахування та проведення виплати йому заробітної плати (середнього заробітку за час вимушеного прогулу), а тому вимоги позивача підлягають задоволенню (в межах заявлених позовних вимог, стосовно початку періоду вимушеного прогулу - 18 червня 2015р.) щодо нарахування та виплати заробітної плати за період часу з 18 червня 2015р. по 02 жовтня 2015р. у розмірі 31492,5 грн. без врахування прибуткового податку, виходячи, що середньоденна заробітна плата позивача становить 419,9 грн. та тривалість робочого часу - п'ятиденний робочий тиждень, восьмигодинний робочий день. У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 Постанови № 4 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За вимогами чинного процесуального законодавства, обставини зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди. В позовній заяві позивач наголошував, що у зв'язку із порушенням його прав, щодо незаконного звільнення та невиплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, останній зазнав моральних страждань, в тому числі мало місце погіршення стану здоров'я, та в якості компенсації просив суд стягнути з відповідача суму у розмірі 30000,0 грн. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що погіршення стану здоров'я позивача є наслідком прямого причинного зв'язку з його незаконним звільненням. Протягом всього часу розгляду справи в суді, позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача щодо стягнення заявленої ним суми моральної шкоди з відповідача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1600,0 грн., а також на користь позивача підлягає стягненню 447,8 грн. - витрати на правову допомогу, відповідно до частини задоволених вимог.

Outcome: partial