Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

В січні 2021 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про поділ майна подружжя. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі починаючи з 13.09.2003 року і по даний час. За час перебування в шлюбі сторони за спільні кошти набули майно, а саме: інвестували в будівництво та після завершення будівництва 16 квітня 2008 року та отримали у власність квартиру загальною площею 166,00 кв.м., жилою площею 77,80 кв.м. за адресою: [ADDRESS] та парко-місце № 53 за тією ж адресою, які були зареєстровані на відповідача. Загальна орієнтована ринкова вартість зазначених об`єктів нерухомості складає 4000000,00 грн. Посилаючись на викладене, а також вимоги ст.ст. 60, 71 Сімейного кодексу України, позивач просив визнати квартиру загальною площею 166,00 кв.м., жилою площею 77,80 кв.м. за адресою: [ADDRESS] та парко-місце №53 за тією ж адресою спільним майном [PERSON] та [PERSON] . У порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 166,00 кв.м., жилою площею 77,80 кв.м. за адресою: [ADDRESS] та парко-місце №53 за тією ж адресою за кожним, залишивши майно у спільній частковій власності. Ухвалою суду від 09.03.2021 року було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 23.06.2021 року. 14.04.2021 року від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів, яке було судом частково задоволено. 14.04.2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, якому вона позов не визнала та заперечувала проти його задоволення. При цьому зазначала, що спірну квартиру було отримано в дар, що підтверджується нотаріально посвідченим договором. Окрім того, позивачем не було доведено, що машиномісце було набуто сторонами за спільні кошти. А тому вважала позовні вимоги безпідставними. 26.04.2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому він зазначав, що спірну квартиру відповідачці подарувала матір, яка набула її на підставі договору купівлі-продажу, на укладення якого позивач не надавав своєї згоди, а тому такий договір є недійсним. Ухвалою суду від 23.06.2021 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 04.10.2021 року. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення. Представник відповідача просила суд відмовити у його задоволенні. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 23.09.2003 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження, яке міститься в матеріалах справи. Під час перебування у шлюбі відповідачем було набуто у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] та машиномісце № [NUMBER] за тією ж адресою. що підтверджується свідоцтвами про право власності, які видані Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради. За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Згідно із постановою Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Із матеріалів справи вбачається, що спірну квартиру та машиномісце було набуто [PERSON] під час перебування у шлюбі. Разом із тим, 07.04.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований в реєстрі за № 1824. Згідно з умовами вказаного договору, [PERSON] подарувала [PERSON] безоплатно у власність належну їй на праві власності квартиру за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, суд приходить до висновку про те, що спірна квартира була отримана відповідачем в дар після її продажу, а тому підстави для віднесення вказаної квартири до спільного майна, після її відчуження та отримання в дар відсутні. З приводу посилань позивача на відсутність його згоди на продаж квартири та недійсність такого договору не підтверджені жодними доказами та вимог про визнання договору недійсним позивачем не заявлялось. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання квартири загальною площею 166,00 кв.м., жилою площею 77,80 кв.м. за адресою: [ADDRESS] спільним майном [PERSON] та [PERSON] та поділ вказаної квартири. Згідно із постановою Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року: «частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. В процесі розгляду справи відповідачем не було надано суду доказів того, що спірне машиномісце було набуто в період шлюбу, проте за особисті її кошти, а тому суд вважає його спільним майном подружжя та приходить до висновку за доцільне здійснити його поділ. Таким чином, із матеріалів справи вбачається, що машиномісце № [NUMBER] за адресою [ADDRESS] було набуто за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та є спільним майном подружжя, а тому в порядку поділу майна подружжя суд вважає за можливе здійснити його поділ шляхом: визнання за [PERSON] право власності на Ѕ частину машиномісця № [NUMBER] площею 10,90 кв.м., яке розташоване в підземному паркінгу по [ADDRESS] та визнання за [PERSON] право власності на Ѕ частину машиномісця № [NUMBER] площею 10,90 кв.м., яке розташоване в підземному паркінгу по [ADDRESS] . Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. В силу ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача (п. 2 ч. ст. 141 ЦПК України). Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Як вбачається з письмових матеріалів справи, між адвокатом Кізік А.М. та відповідачем [PERSON] було укладено договір про надання правової допомоги № 03/09/20/1 від 03.09.2020 року. Згідно із меморіальним ордером від 25.03.2021 року відповідачем було сплачено 4000.00 грн. за надання правничої допомоги у даній справі. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи викладене, оскільки позов було задоволено частково, суд вважає за можливе стягнути з позивача на користь відповідача 2000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Згідно із ст. 141 ЦПК України. з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 5255,00 грн. судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial