Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області з позовною заявою звернувся [PERSON] до [PERSON] про визнання колишньої дружини такою, що втратила право користування житлом Позовні вимоги мотивовані тим, що 13.11.1996 року на підставі договору дарування позивач набув у власність квартиру [ADDRESS]. 02.10.2001 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану управління юстиції у Вінницькій області між сторонами було зареєстровано шлюб, актовий запис №2029. Від шлюбу мають двох дітей: сина [PERSON], [INFO], та дочку [PERSON], [INFO]. 08.12.2015 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу діти проживають разом з батьком, позивачем в справі. Відповідач не приймає участі в їх вихованні, не надає матеріальної допомоги. Колишня дружина не є членом сім'ї позивача, в квартирі не проживає більше одного року, не сплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат з утримання квартири, в зв'язку з чим [PERSON] на правах власника змушений звернутись до суду з позовом про визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою. Позивач надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання повторно не з'явилась, однак була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, заяв та повідомлень про розгляд справи за її відсутності від неї не надходило. Відповідно до положень статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 13.11.1996 року, на підставі договору дарування позивач набув у власність квартиру [ADDRESS]. 02.10.2001 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану управління юстиції у Вінницькій області між сторонами було зареєстровано шлюб, актовий запис №2029. Від шлюбу мають двох дітей: сина [PERSON], [INFO] та дочку [PERSON], [INFO]. 08.12.2015 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області шлюб між сторонами розірвано. Колишня дружина не є членом сім'ї позивача, в квартирі не проживає більше одного року, не сплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат з утримання квартири. Ніякої домовленості або договору про те, що відповідач буде проживати у квартирі між сторонами не має. Плата за комунальні послуги нараховується і на відповідача, хоча фактично вона житлом не користується та жодним чином в утриманні квартири, її ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає, що складає додатковий матеріальний тягар для позивача. Факт не проживання в квартирі відповідача з липня 2016 року підтверджується актом ПП «Бокуд» №3085 від 25.07.2017 року. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цивільно-процесуального законодавства України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що позов про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, оскільки відповідач не проживає за зареєстрованою адресою у [ADDRESS]. Враховуючи наведене та

Outcome: approved