Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-18 00:00:00

В травні 2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач більше ніж півроку, а саме з 2002 року в спірній квартирі не проживає, її речі в квартирі відсутні, житло покинула добровільно, а тому у відповідності до вимог ст..71 ЖК України втратила право на користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 12.06.2019 року відкрито провадження у справі. Відповідачем надано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що проти позову заперечує, в його задоволенні просить відмовити, посилаючись на те, що наміру користуватись житлом вона не втратила, з позивачкою склались неприязні відносини, в квартирі маються її особисті речі і вона нею користується. Позивачем було заявлено клопотання про допит свідків, однак в судовому засідання 05.07.2019 року позивач вказана клопотання не підтримала. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] .. [PERSON] , які заявлялись відповідачем, дослідивши матеріали справи судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , що належить до державного житлового фонду, на підставі рішення №240 виконавчого комітету Новозаводської районної ради народних депутатів міста Чернігова від 05.05.1982 була надана в користування позивачу [PERSON] на сім`ю з чотирьох чоловік. Відповідний ордер на жиле приміщення [PERSON] був виданий 14.05.1982 (а.с. 6). В квартирі станом на дату подачі позову зареєстровані [PERSON] (наймач) та члени її сім`ї чоловік [PERSON] , дочка [PERSON] .. онук [PERSON] Позивачем на підтвердження позовних вимог наданий акт від 15.05.2019, що складений за участю сусідів, який містить інформацію про те, що [PERSON] зареєстрована у квартирі [ADDRESS] , але не проживає з 2002 року. Акт складено зі слів мешканців для пред`явлення до Управління праці та соціального захисту населення. [PERSON] 04.09.2002 року уклала шлюб з [PERSON] і змінила прізвище на « [PERSON] » Відповідач не заперечує того факту, що вона живе з чоловіком, однак зазначає, що спірною квартирою користується, там знаходяться її речі. Вказані факти були підтверджені свідками [PERSON] , [PERSON] .. [PERSON] які показали, що дійсно відповідачка приходить до спірного помешкання, в ньому є її речі. Крім того, під час судового засідання встановлено, що між сторонами виникають конфлікті ситуації, склались неприязні стосунки. В квартирі відповідачка буває за відсутності позивачки, що підтвердив свідок [PERSON] який також підтвердив наявність неприязних відносин між сторонами. За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року, заява № 30856/03, KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, § 41-42). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц висловлений висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вказано, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем [PERSON] був наданий лише акт від 15.05.2019, складений зі слів мешканців. Проте зазначений акт не може бути визнаний належним, допустимим та достатнім доказом відсутності відповідача у спірній квартирі. Так, із зазначеного акту слідує, що він складений виключно для пред`явлення у відділ соціальних допомог та субсидій. В ньому відсутня інформація чи є в квартирі речі, що належать [PERSON] і складений він зі слів мешканців, тобто без відповідного огляду житлового приміщення. Жодні інші докази не проживання відповідача в квартирі понад строки, встановлені ст.71,72 ЖК УРСР, в справі на час ухвалення судом рішення - відсутні. Отже, враховуючи, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження безспірності відсутності відповідача у квартирі без поважних причин суд приходить до висновку про недоведеність позивачем заявлених ним вимог.

Outcome: dismissed