Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-01 00:00:00

В червні позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], 3-тя особа: 16-Київська державна нотаріальна контора про визнання одностороннього правочину недійсним, а саме: просив визнати недійсним правочин у формі заяви №997 від 12.07.2014 року про відмову від обов`язкової частки спадкового майна та від 1/2 частки майна, набутого у шлюбі з [PERSON], поданої у відкритій Шістнадцятій Київській державній нотаріальній конторі у спадковій справі №439/2014. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що позивач та [PERSON] зареєстрували шлюб 29.09.1979 року. В березні 1995 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на особисту власність і на домоволодіння, яке знаходиться за адресою [ADDRESS], а 08.08.2000 року його дружина також отримала на своє ім`я державні акти на право приватної власності на земельні ділянки. В [INFO] [PERSON] померла, а влітку цього ж року позивач дізнався про наявність заповіту, складеного покійною дружиною у 2009 році, за яким все своє майно вона заповідає [PERSON] 12.07.2014 року позивач та відповідач разом звернулись до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори для заведення спадкової справи. Нотаріусом було роз`яснено, що оскільки покійна дружина склала заповіт на користь своєї племінниці - відповідача по справі, тому саме остання є спадкоємцем всього спадкового майна. Вказані обставини стали підставою для підписання позивачем заяви, за якою він відмовляється від прийняття спадщини за законом. Правових наслідків такої відмови нотаріусом роз`яснено не було, а через важкий фізичний та емоційний стан, пов`язаний із перенесеною хворобою та смертю дружини, позивач у повній мірі не розумів вказаних обставин, що в свою чергу призвело до помилки щодо природи підписаної заяви, прав та обов`язків, які вона породжує чи припиняє. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, оскільки про заповіт, складений [PERSON], відповідач знав ще за життя останньої, а пояснення позивача щодо нерозуміння ним значення своїх дій у момент вчинення спірного правочину не заслуговують на увагу, оскільки на підтвердження цього не надано жодного доказу. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, пояснивши, що [PERSON] добровільно прибув до нотаріальної контори разом з [PERSON], вона йому роз`яснила на які частки у спадковому майні він має право, а також його розмір, при цьому він сам добровільно за власною ініціативою виявив бажання написати заяву про відмову від прийняття спадщини за законом, а також про відмову від частки власності, набутої в період шлюбу. Він повністю усвідомлював ним сказане, про що і повідомив нотаріусу, а також сказав, що це його особисте волевиявлення. Будь-яких низ запитань щодо з`ясувань обставин по вказаному майну він не зазначав. Заслухавши представників позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. 29.09.1979 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, після чого дружині присвоєно прізвище [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим 29.09.1979 року Баришівською сільською радою Бориспільського району Київської області (а.с.11). 10.03.1995 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на особисту власність і на домоволодіння, розміщене в [ADDRESS], видане Державною адміністрацією Харківського району м. Києва на підставі розпорядження №097 від 02.03.1995 року та зареєстроване за №37845 (а.с.18). Крім того, у [PERSON] на праві користування перебувало дві земельні ділянки, розташованих на території [ADDRESS], площею 0,0100 га та 0,1000 га, з цільовим призначенням обслуговування жилого будинку і господарських будівель, з кадастровими номерами [NUMBER] та [NUMBER] відповідно, що підтверджується Державними актами на право постійного користування землею серії [NUMBER] та серії [NUMBER] від 08.08.2000 року (а.с.19-20). 25.09.2009 року [PERSON] було складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №8-3071, за яким все її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що за законом вона матиме право, вона заповідає [PERSON] (а.с.63 на звороті). На день розгляду справи даний заповіт не скасований, не анульований заповідачем, не визнаний у судовому порядку недійсним. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві (а.с.21). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на майна, яке належало їй на праві власності. Спадковим майно є описані вище домоволодіння та земельні ділянки, розташовані у [ADDRESS]. 12.07.2014 року до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] звернулась [PERSON] (а.с.61 на звороті). 12.07.2014 року спадкоємець за законом [PERSON] звернувся до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про відмову від прийняття належної йому спадщини за законом, яка залишилась після смерті його дружини [PERSON], в якій, зокрема, вказав, що зміст ст. 60 СК України та ст. 1273 ЦК України йому роз`яснено. Вказана заява була прийнята державним нотаріусом, особу та справжність підпису [PERSON] нотаріусом було перевірено (а.с.62). Так, відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Згідно з ч. 5 ст. 1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Частиною 6 ст. 1273 ЦК України передбачено, що відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. У ч. 5 ст. 1274 ЦК України закріплено, що відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених ст. ст. 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Зі змісту заяви [PERSON] про відмову від спадщини вбачається, що він відмовляється від прийняття спадщини за законом після смерті своєї дружини [PERSON] Зміст ст. 1273 ЦК України йому нотаріусом роз`яснено, про що свідчить його підпис. Крім того, як пояснила в судовому засідання державний нотаріус Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори [PERSON], під час приймання заяви [PERSON] нею було роз`яснено останньому юридичні наслідки такої відмови. Надані роз`яснення були йому зрозумілі, а його відмова відбулась за ініціативою позивача у добровільному порядку. Тобто, наведене свідчить про обізнаність [PERSON] зі своїми спадковими правами як на прийняття спадщини, так і на відмову від неї. Заява не містить відмови [PERSON] від прийняття спадщини на користь [PERSON] Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Заява [PERSON] про відмову від прийняття спадщини, а також і від обов'язкової частки набутого майна дружини та чоловіка відповідає вимогам чинного законодавства, при її складанні було дотримано вимоги Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року. З урахуванням зазначеного, суд вважає, що позивач, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів, що заява про відмову від прийняття спадщини після смерті [PERSON] від 12.07.2014 року була подана ним внаслідок помилки щодо природи вказаного правочину, його прав та обов`язків. На підставі наведеного і

Outcome: dismissed