Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

В червні 2017р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON], в якому просив суд: стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості за договором позики у розмірі 240188,91 грн., яка складається з: 122000,0 грн. - сума основного боргу; 107700,25 грн. - інфляційне збільшення суми боргу; 10488,66 грн. - 3,0% річних. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 12 червня 2014р. між сторонами було укладено договір позики, у вигляді боргової розписки, за яким позивачем було надано відповідачу позику в розмірі 122000,0 грн., яку відповідач зобов'язувався повернути до 01 серпня 2014р. Однак у встановлений строк відповідач кошти не повернув. На час звернення до суду із даною позовною заявою, позика залишається неповернутою, у зв'язку із чим позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх порушених прав. До судового засідання сторона позивача подала на адресу суду клопотання, в якому просила суд проводити розгляд справи за своєї відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач, про час і місце судового розгляду оповіщався у встановленому законом порядку, за останнім відомим місцем реєстрації, у судове засідання не з'явився, про поважність причин неявки суду не повідомив та не просив розглядати справу у його відсутність, свого представника до суду не направив, заперечення проти позову не подавав. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Положеннями ч. 1 ст. 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 12 червня 2014р. між сторонами було укладено договір позики, у вигляді боргової розписки наступного змісту: «Я, [PERSON], паспорт серия [NUMBER] выданного 4ТВМ Шевченковского РУ ГУ МВС Украины в г. Киеве 16.03.2006, зарегистрирован по адресу [ADDRESS], получил от гр. [PERSON], паспорт серии [NUMBER] выданного Ленинградским РУГУ МВС Украины в г. Киеве 23.02.1999г., зарегистрированный по адресу: [ADDRESS], в долг сумму 122000 грн. (сто двадцать две тысячи) грн. на покупку бетононасоса. Данную сумму в полном размере обязуюсь вернуть до 1.08.2014г.», тобто відповідачем було отримано від позивача в борг суму коштів у розмірі 120000,0 грн., яку останній зобов'язувався повернути до 01 серпня 2014р. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Даних, які б свідчили про повернення відповідачем всієї суми заборгованості позивачу судом не встановлено. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно положень ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконав, сума позики залишається неповернутою. Згідно з розрахунком заборгованості за період часу з 01 серпня 2014р. по 12 червня 2017р. сума заборгованості відповідача складається з: 122000,0 грн. - сума основного боргу; 107700,25 грн. - інфляційне збільшення суми боргу; 10488,66 грн. - 3,0% річних. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за договором позики у розмірі 240188,91 грн. (122000,0 грн. - сума основного боргу + 107700,25 грн. - інфляційне збільшення суми боргу + 10488,66 грн. - 3,0% річних). Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню, судовий збір у розмірі 2401,89 грн.

Outcome: approved