Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-18 00:00:00

В червні 2016р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: [PERSON], [PERSON], треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Суперфін Б.М., Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кузьмін О.О., в якому просила суд: - визнати недійсним договір купівлі - продажу земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку № [NUMBER] (кадастровий номер [NUMBER]), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладений 16 квітня 2015р. між позивачкою і відповідачкою [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьміним О.О., за реєстровим № 582; - визнати недійсним договір купівлі - продажу земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку № [NUMBER] (кадастровий номер [NUMBER]), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладений 09 жовтня 2015р. між відповідачками, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Суперфіном Б.М., за реєстровим № 3879; - витребувати із незаконного володіння на користь позивачки від відповідачки [PERSON] земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку № [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 871,0 кв. м., кадастровий номер [NUMBER]. Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що їй на праві власності належала вищезазначена земельна ділянка, однак в подальшому за підробленими документами, які ідентифікують її особу та внаслідок підробки її особистого підпису на правочині, а саме договору купівлі - продажу від 16 квітня 2015р., зазначена земельна ділянка вибула з її володіння поза її волі на користь відповідачки [PERSON] І в подальшому була відчужена відповідачкою [PERSON] на користь відповідачки [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 09 жовтня 2015р. Оскільки спірна земельна ділянка, на думку позивачки вибули з її володіння, незаконно вона вимушена була звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Судом до участі у справі, за клопотанням представника відповідачки [PERSON], в якості третьої особи було притягнуто Шевченківську районну в м. Києві державну адміністрацію як орган опіки та піклування. В судовому засіданні позивачка та її представники заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просили суд позов задовольнити, наголошуючи, що після придбання земельної ділянки 28 серпня 2002р. вона не мала на меті її відчужувати. Крім того, сторона позивача повідомила, що на теперішній час здійснюється досудове розслідування по кримінальному провадженню внесеному 18 червня 2016р. до ЄРДР за № 12016100100007660, за ч. 2 ст. 190 КК України та клопотала перед судом про долучення до матеріалів справи, в якості письмового доказу висновку експерта від 29 листопада 2017р. за № 8-4/1957, який було складено експертами Київського науково - дослідного експертно - криміналістичного центру на підставі постанови слідчого в межах здійснення досудового розслідування по вищезазначеному кримінальному провадженню, а також відомості, що паспорт на ім'я позивачки, ідентифікуючі ознаки якого містяться в правочині на відчуження земельної ділянки від імені позивачки, останній ніколи не видавався. Крім того, представники позивачки просили суд не розглядати клопотання про призначення по справі судово - почеркознавчої експертизи, у зв'язку з тим, що зазначена експертиза була проведена за постановою органу досудового розслідування, а також звертали увагу суду, що відповідачка [PERSON] отримавши від позивачки інформацію, що відчуження її земельної ділянки мало місце з ознаками кримінального правопорушення - шахрайства, розпочала та закінчила будівництво житлового будинку. В подальшому позивачка в судові засідання не з'явилась, повідомивши суд, що за станом здоров'я та похилого віку просить суд здійснювати розгляд справи за участі її представників. Відповідачка [PERSON], треті особи: приватні нотаріуси Київського міського нотаріального округу Суперфін Б.М., Кузьмін О.О., Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, в судові засідання не з'явились поважності причини неявки суду не повідомили, своїх представників до суду не направили, відзив на позов та пояснення на позов не подавались. Представник відповідачки [PERSON] проти позову заперечила, надавши до суду письмові заперечення на позов, в порядку ст. ст. 27, [NUMBER] ЦПК України в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017р., зазначивши, що відповідачка [PERSON] є добросовісним набувачем земельної ділянки, яка в неї не може бути витребувана, оскільки вона на ній збудувала будинок і це є зареєстрованим в установленому законом порядку місцем проживання її малолітніх дітей. Також, представник зазначила, що наданий стороною позивача висновок експерта не є належним доказом по даній цивільній справі, оскільки експертиза була проведена в межах здійснення досудового розслідування по кримінальному провадженню. Суд, заслухавши пояснення позивачки, її представників, представника відповідачки [PERSON], розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 41 Конституції України, ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положеннями частин 1, 2, ст. 319 та ч. 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За змістом ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивачка за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивачка у силу ст. ст. 12, 13 ЦПК України зобов'язана довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 28 серпня 2002р. між позивачкою [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки (а.с. 10 т.1), відповідно до п.1.1. якого позивачка придбала земельну ділянку, площею 871,0 кв.м., розташовану у [ADDRESS], з цільовим призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. 28 серпня 2002р. позивачкою [PERSON] також було укладено з [PERSON] договір купівлі - продажу житлового будинку (а.с. 21 т.1), відповідно до п. 1 якого позивачка придбала у власність житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами під номером [NUMBER], що знаходиться у Шевченківському районі в м. Києві, та розташований на земельній ділянці розміром 871,0 кв.м. На зазначеній ділянці розташовано один житловий будинок дерев'яний, позначений на плані літерою «А», житловою площею 41,0 кв.м., і такі господарсько - побутові будівлі та споруди: вбиральня, позначена на плані літерою «Ж», спорудження № 1-5. 30 серпня 2002р. позивачкою [PERSON] було зареєстровано право власності на зазначений житловий будинок в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» та отримано реєстраційне посвідчення [NUMBER] (а.с. 20 т.1). Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка наголошувала, що мало місце незаконне позбавлення її права власності на зазначену вище земельну ділянку, шляхом укладення 16 квітня 2015р. договору купівлі - продажу від її імені на користь відповідачки [PERSON] На виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2016р. про витребування доказів, третьою особою Кузьміним О.О. було надіслано на адресу суду копія договору купівлі - продажу земельної ділянки від 16 квітня 2015р. (а.с. 78, 79 т.1), відповідно до якого позивачка [PERSON], особою якої було встановлено за паспортом громадянина України серії [NUMBER], виданий Сквирським РВВС Київської області 23 липня 2002р. продала та передала земельну ділянку розміром 871, кв.м., розташовану у Шевченківському районі по [ADDRESS], у власність відповідачки [PERSON], яка прийняла цю земельну ділянку та сплатила за неї обговорену грошову суму. Відповідно до відповіді на адвокатський запит представника позивачки, в порядку Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» від 25 квітня 2017р. за № 258 (а.с. 33 т.2) паспорт громадянина України серія [NUMBER], виданий Сквирським РВВС Київської області 23 липня 2002р. позивачці ніколи не видавався (а.с. 33 т. 2). Судом встановлено, що позивачка [PERSON] отримала паспорт громадянина України серія [NUMBER], виданий 23 липня 2002р. Деснянським РУ ГУ МВС України в м. Києві. Згідно висновку експерта від 29 листопада 2017р. № 8-4/1957 проведеного судовим експертом Київського науково - дослідного експертно - криміналістичного центру МВС України на підставі постанови слідчого Баженова С.А. у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за № 12016100100007660, рукописний текст та підпис від імені [PERSON] в договорі купівлі - продажу від 16 квітня 2015р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьміним О.О., виконано не позивачкою, а іншою особою. Рукописний текст та підпис від імені позивачки [PERSON] в двох заявах від 16 квітня 2015р. на ім'я приватного нотаріуса Кузьміна О.О., виконано не [PERSON], а іншою особою. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 17 Постанови № 5 від 12 червня 2009р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» у разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз'яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення. Протягом всього часу розгляду справи в суді стороною відповідача [PERSON], в особі її повноважного представника до суду не подавалось клопотання про призначення по справі судово - почеркознавчої експертизи з метою перевірки достовірності відомостей про належність підпису позивачці на оспорюваному правочині від 16 квітня 2015р., як і не скористалась особа своїм правом, передбаченим ст. 106 ЦПК України. З урахуванням викладеного, судом критично оцінюються доводи представника відповідачки [PERSON], що наданий стороною позивача, в якості письмового доказу вищезазначений висновок експерта є неналежним доказом. Вищенаведений висновок експерта та його обґрунтування, у суду не викликає сумніву. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки про визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку № [NUMBER] (кадастровий номер [NUMBER]), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладений 16 квітня 2015р. від імені позивачки і відповідачкою [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьміним О.О., за реєстровим № 582 підлягають задоволенню. У відповідності з ст. 216 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 06 листопада 2009 р., реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (ст. ст. 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). Згідно зі ст. 330 ЦК України майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Враховуючи положення ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, правових позицій висловлених Верховним Судом України в постанові по справі № 6-165цс13 від 12 лютого 2014р., суд приходить до висновку, що вимоги позивачки про визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки, укладений 09 жовтня 2015р. між відповідачками не підлягає задоволенню. В силу ч. 1 ст. 388 ЦК України, враховуючи те, що належне позивачці майно (земельна ділянка) вибула з її володіння, як власника не з її волі, вимоги позивачки про витребування із незаконного володіння на її користь від відповідачки [PERSON] спірної земельної ділянки що знаходиться за адресою: [ADDRESS], [NUMBER], загальною площею 871,0 кв. м., кадастровий номер [NUMBER] підлягають задоволенню. Доводи представника відповідачки [PERSON], що такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки відповідачка зареєструвала в будинку своїх малолітніх дітей, і є добросовісним набувачем від якого не може бути витребувана земельна ділянка судом оцінюються критично, відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки [PERSON] на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551,2 грн., з відповідачки [PERSON] на користь позивачки слід стягнути судовий збір у розмірі 2741,6 грн.

Outcome: partial