Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

В травні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, 3% річних та інфляційних втрат. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 26.05.2014 [PERSON] отримав від нього у борг грошові кошти у розмірі 2481000 грн та зобов`язався їх повернути у строк до 28.07.2014 року в порядку та на умовах, визначених договором позики грошових коштів від 26.05.2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузіною К.В., зареєстрованим у реєстрі за № 873. Отримання коштів за договором позики [PERSON] підтвердив власним підписом на договорі позики, який укладав за згодою дружини [PERSON] . Позивач стверджує, що подружжя [PERSON] отримали від нього кошти в борг як спільне майно подружжя, проте так і не повернули, хоча строк їх повернення минув 28.07.2014 року. Неодноразові нагадування і вимоги позивача до відповідачів під час особистих зустрічей з ними та в телефонному режимі щодо необхідності повернення коштів позитивного результату не дали, заборгованість залишається не сплаченою. Крім того, визнаючи вимоги [PERSON] про повернення коштів, 18.12.2018 [PERSON] власноручно склав та підписав додаток до договору позики грошових коштів від 26.05.2014, у якому останнім було визначено і визнано суму заборгованості за договором позики станом на 18.12.2018 року у розмірі 2985000 грн. Оскільки вказаний вище додаток від 18.12.2018 до договору позики грошових коштів від 26.05.2014 не встановлював конкретної дати повернення коштів, то представником позивача з метою досудового врегулювання спору було надіслано на адреси реєстрації та проживання [PERSON] та [PERSON] письмові вимоги про повернення [PERSON] боргу за договором позики грошових коштів від 26.05.2014 з урахуванням суми боргу, визначеної додатком від 18.12.2018 до договору позики. Зважаючи на те, що кошти відповідачами так і не повернуті, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду з вимогою про стягнення з відповідачів боргу за договором позики з додатком від 18.12.2018 року з нарахуванням 3% річних та інфляційних втрат за весь період заборгованості. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шкірая М.І. від 03.06.2019 відкрито провадження по справі. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шкірая М.І. від 31.05.2019 у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову - відмовлено. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шкірая М.І. від 19.06.2019 у задоволенні заяви адвоката Корзаченка Володимира Миколайовича в інтересах [PERSON] про забезпечення позову - відмовлено. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шкірая М.І. від 31.07.2019 у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову - відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 17.10.2019 апеляційну скаргу адвоката Корзаченка Володимира Миколайовича в інтересах [PERSON] задоволено. Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 19.06.2019 скасовано та постановлено нову. У січні 2020 року представник позивача звернувся до суду із заявою про зменшення позовних вимог. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шкірая М.І. від 22.01.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті. Відповідно до Розпорядження керівника апарату Голосіївського районного суду м. Києва № 388 від 27.05.2020 «Щодо призначення автоматизованого розподілу судової справи» здійснено повторний перерозподіл справи у зв`язку зі звільнення судді Голосіївського районного суду м. Києва [PERSON] . Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями в провадження судді Голосіївського районного суду м. Києва Мазур Ю.Ю. дана цивільна справа надійшла в травні 2020 року. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 07.12.2020 у задоволенні заяви представника позивача [PERSON] - [PERSON] про забезпечення позову - відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 05.04.2021 апеляційну скаргу адвоката Корзаченка Володимира Миколайовича в інтересах [PERSON] задоволено. Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 07.12.2020 задоволено частково. Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 07.12.2020 скасовано та постановлено нове рішення. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Корзаченко В.М. позовні вимоги підтримали у повному обсязі у редакції заяви про зменшення позовних вимог та просили їх задовольнити і водночас заперечили проти прийняття від представника відповідачки [PERSON] заяви про застосування строків позовної давності, зважаючи на недотримання представником процесуальних строків та вимог законодавства щодо подання до суду письмових заяв, а також з тих підстав, що строки позовної давності переривалися визнанням боргу та частковою його сплатою відповідачами, а тому з урахуванням приписів ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України не були пропущені. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Будь-якого відзиву на позовну заяву чи доказів на спростування позовних вимог суду не направив. Представник відповідача [PERSON] адвокат Шумов А.Ю. у судовому засіданні щодо існування боргу не заперечував та подав заяву про застосування строку позовної давності, у якій просив відмовити у задоволенні позовних вимог до обох відповідачів на підставі спливу строку позовної давності. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість ухвалення у справі рішення та задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 26.05.2014 року [PERSON] отримав від [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 2481000 грн та зобов`язався їх повернути до 28.07.2014 року в порядку та на умовах, визначених Договором позики грошових коштів від 26.05.2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузіною К.В., зареєстрованим у реєстрі за № 873. Отримання коштів за договором позики [PERSON] підтвердив власним підписом на договорі позики, який уклав за згодою дружини [PERSON] . 18.12.2018 року [PERSON] власноручно склав та підписав додаток до договору позики грошових коштів від 26.05.2014 року, у якому визначив і визнав суму заборгованості за договором позики станом на 18.12.2018 року у розмірі 2985000 грн. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, 18.12.2018 року [PERSON] власноручно склав та підписав додаток до договору позики грошових коштів від 26.05.2014, у якому останнім було визначено і визнано суму заборгованості за договором позики станом на 18 грудня 2018 року у розмірі 2985000 грн, у жовтні 2019 року відповідач [PERSON] сплатив позивачеві готівкою 1000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03 жовтня 2019 року становило 24860 грн, а 18 грудня 2019 року кожен з відповідачів перерахував на рахунок позивача по 2000 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, а відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд в постанові від 19 серпня 2019 року у справі № 570/2528/15-ц та від 11 червня 2020 року у справі № 464/7430/16. У іншій постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року в справі № 161/15679/15-ц (провадження № 61-765св18) вказано, що із тлумачення ч. 1 ст. 264 ЦК України слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта. Отже, суд приходить до висновку, що позовна давність за вимогами [PERSON] переривалася в силу ч. 1 ст. 264 ЦК України у зв`язку з вчиненням [PERSON] та [PERSON] дій, що свідчить про визнання ними свого боргу перед [PERSON] та має обраховуватися від 18 грудня 2018 року. Щодо визначення розміру заборгованості, яка підлягає стягненню, то з урахуванням заяви позивача про зменшення позовних вимог, [PERSON] заявив до солідарного стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за договором позики у загальному розмірі 6505574 грн 87 коп., яка складається із: 2956140 грн 00 коп. - суми основного боргу, 366542 грн 87 коп. - 3% річних за період прострочення з 28 липня 2014 року по 27 травня 2019 року включно та 3182892 грн 00 коп. - інфляційних втрат за період прострочення з 01 серпня 2014 року і по 30 квітня 2019 року включно. Суд зазначає, що в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно наданого позивачем розрахунку 3% річних від суми невиконаного зобов`язання за спірний період становить 366542,87 грн, а інфляційна складова - 3182892 грн. Даний розрахунок проведено відповідно до вимог чинного законодавства та він є вірним і не спростований відповідачами. З огляду на викладене, суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідачів інфляційних втрат та 3% річних обґрунтованими, в зв`язку з чим вони підлягають задоволенню. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що існує заборгованість відповідачів перед позивачем, а визнання боргу та часткової його сплати свідчать про переривання строків позовної давності, тому позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, 3% річних та інфляційних витрат, підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 11 ЦК України права та обов`язки виникають із дій сторін, на підставі правочинів (договорів). Відповідно до ст. 16 ЦК України кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема шляхом примусового виконання обов`язку в натурі. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України і вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved