Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

В серпні 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила суд встановити, що відповідач є батьком [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ; внести зміни до актового запису про народження № 785, складеного 27.03.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві на ім`я [PERSON] , а саме: в графі «батько» виключити відомості про батька « [PERSON] » та зазначити батьком « [PERSON] », змінити прізвище дитини із « [PERSON] » на « [PERSON] »; внести зміни до актового запису про народження № 784, складеного 27.03.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві на ім`я [PERSON] , а саме: в графі «батько» виключити відомості про батька « [PERSON] » та зазначити батьком « [PERSON] », змінити прізвище дитини із « [PERSON] » на « [PERSON] »; стягнути із відповідача на користь позивача на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] аліменти в розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із дня подачі позову до суду і до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування позову зазначено, що позивач разом із відповідачем вели сімейне життя без укладення шлюбу, проживали із листопада 2013 року по жовтень 2015 року разом в орендованій відповідачем квартирі за адресою: [ADDRESS] , кімнати 617-618 (гуртожиток). Наміру щодо офіційного оформлення їх відносин відповідач не виявляв, оскільки, на той час перебував в офіційному шлюбі із іншою жінкою, однак, їх шлюб носив формальний характер. Позивач вказує, що в 2014 році вона завагітніла від відповідача, та [INFO] у них народились діти [PERSON] та [PERSON] . Після народження дітей відповідач своїми діями фактично визнав своє батьківство відносно дітей, однак, подавати заяву про реєстрацію батьківства відмовився, посилаючись на те, що має нерозірваний офіційний шлюб та незавершений майновий спір із дружиною. Не маючи іншого вибору, за заявою позивача було вчинено запис про батька дітей із зазначенням відомостей про батька за ч. 1 ст. 135 СК України. З часом їх спільне життя погіршувалось, та із жовтня 2015 року позивач разом із дітьми почала проживати окремо. Згодом відповідач почав ухилятись від участі у вихованні їх спільних дітей, матеріально утримувати дітей не допомагає, участі у їх життя не приймає, що позбавляє їх права на повноцінне дитинство. На спроби позивача офіційно врегулювати встановлення факту батьківства відповідача відносно дітей та подальшого стягнення аліментів на їх утримання, відповідач влаштовував сварки, та чинив на позивача тиск. З огляду на ухилення відповідача від визнання батьківства, неподання відповідної заяви відповідачем до органів державної реєстрації актів цивільного стану, позивач вимушена звернутись до суду із даним позовом про встановлення батьківства та внесення відповідних змін до актових записів про народження дітей. Крім того, враховуючи те, що відповідач є батьком дітей, останні, проживають разом із позивачем, та перебувають на її повному утриманні, домовленості між сторонами щодо утримання дітей не досягнуто, а відтак позивач вважає, що наявні підстави для стягнення із відповідача на її користь на утримання дітей аліментів в примусовому порядку. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 25.08.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. В листопаді 2020 року до суду від відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що жодних сімейних відносин між ним та позивачем не було. З серпні 2004 року по травень 2015 року відповідач перебував в зареєстрованому шлюбі зі [PERSON] , вони є батьками [PERSON] , [INFO] . В липні 2012 року відповідача було призначено прокурором відділу Генеральної прокуратури України, що обумовило його переїзд до м. Києва, негативно вплинуло на сімейне життя та призвело до розірвання шлюбу. З липня 2012 року по липень 2020 року на підставі договору найму житла відповідач проживав в гуртожитку. Позивач в листопаді 2013 року була призначена прокурором відділу ГПУ, та, не маючи де проживати, звернулась до відповідача з проханням про допомогу та надання згоди на проживання в окремій кімнаті, які винаймав відповідач. Відповідач вказує, що жодних доказів на підтвердження наявності між сторонами сімейного життя без укладення шлюбу немає, позивач свідомо вводить суд в оману. Крім того, відповідач зазначає, що позивач будучи самотньою жінкою у віці 39 років мала бажання народити дитину, про що неодноразово йому говорила, маючи на меті скористатись допоміжними репродуктивними технологіями та пропонувавши йому бути донором. В їх бесідах позивач казала відповідачу, що у випадку його згоди бути донором, вона буде займатись усім самостійно і ніяких вимог до нього пред`являти не буде. 03.06.2014 року між позивачем, відповідачем та ТОВ «ICIDA-IVF» було укладено договір № 4664 на проведення запліднення in vitro (ЗІВ). Відповідач вказує, що ним були заповнені документи визначені законодавчо, та можливості визначити свій правовий статус як анонімного донора у нього на той час не було. Позивач завагітніла та народила двох дітей, однак, відповідач після пологів не турбувався про позивача та її дітей. Позивач проживала у найманому відповідачем приміщенні гуртожитку виключно завдяки дружньому ставленню до неї, а не із сімейних відносин. Позивач не зверталась до відповідача із пропозиціями щодо реєстрації дітей на його ім`я, оскільки, він виступав за їх домовленістю виключно як донор. Відповідач вказує на корисливі мотиви позивача, оскільки після отримання житла в м. Києві, та вичерпання всіх переваг, які їй надає статус одинокої матері, позивач вирішила звернутись із даним позовом, пред`явивши вимоги матеріального характеру. Відповідач заперечує наявність підстав для визнання його батьком дітей, та стягнення із нього аліментів на утримання дітей. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19.08.2021 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явилась. Суду подала письмове клопотання, відповідно до якого просила розгляд справи здійснити без її участі та позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила в їх задоволенні відмовити, посилаючись на підстави, які викладені у письмовому відзиві. Представник третьої особи в судове засіданні не з`явився. В матеріалах справи міститься лист, відповідно до якого представник третьої особи просить розглянути справу без його участі. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за наведеної явки сторін. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] народився [INFO] в м. Чернівці та зареєстрований із 09.08.2021 року за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта. Із 14.08.2004 року [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі зі [PERSON] , який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13.05.2015 року у справі № 727/3132/15-ц. Зі змісту зазначеного рішення вбачається, що сторони не підтримували подружні стосунки із липня 2012 року. В період шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Відповідно до свідоцтва про шлюб, із 18.07.2020 року [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Також в ході розгляду справи було встановлено, що в період із 19.07.2012 року по 01.07.2020 р. [PERSON] на підставі договорів найму житлового приміщення в гуртожитку Університету менеджменту освіти НАПН України від 19.07.2012 року, винаймав житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , кімнати № [NUMBER] , [ADDRESS] . Крім того, встановлено, що позивач [PERSON] народилась [INFO] в м. Чернівці, зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта. Позивач вказує, та стороною відповідача не заперечувалось те, що в період із листопада 2013 року по жовтень 2015 року позивач разом із відповідачем проживали в орендованих ним кімнатах за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що в зазначений період між нею та відповідачем були наявні фактичні шлюбні відносини, як чоловіка та жінки, однак, відповідач повністю заперечує наведене, вказуючи на наявність лише дружніх відносин між ними. Поряд із цим, судом встановлено, що в червні 2014 року позивач та відповідач звернулись до клініки «Ісіда», в результаті чого 03.06.2014 року між ТОВ «ICIDA-IVF», з однієї сторони, та [PERSON] (дружиною), і [PERSON] (чоловіком), надалі за текстом «Пацієнт», з другої сторони, - було укладено договір № 4664 про проведення запліднення in vitro (ЗІВ), відповідно до умов якого пацієнт потребує лікування, а клініка бере на себе зобов`язання надати, останньому, медичну допомогу, що полягає у лікуванні безпліддя пацієнта шляхом проведення запліднення in vitro, методом запліднення яйцеклітини анонімного донора спермою чоловіка і перенесення ембріона/ів у порожнину матки дружини, яку пацієнт забов`язується прийняти та сплатити на умовах даного договору. Крім того, [PERSON] , як жінкою, та [PERSON] , як чоловіком, які перебувають в не зареєстрованому шлюбі було підписано ще ряд документів на виконання зазначеного договору, які свідчать про їх намір лікувати безпліддя за допомогою методів допоміжних репродуктивних технологій. Зазначений договір є чинним, та у встановленому законом порядку його окремі положення та/або вцілому недійсними не визнані. [INFO] [PERSON] народила дітей [PERSON] та [PERSON] , батьком яких в свідоцтвах про їх народження було зазначено [PERSON] , та відомості про батька дитини в актових записах були вказані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України зі слів матері. Відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Після народження діти перебували на обліку в філії КНП «ЦПМСД № 2», та в їх картках була зазначена адреса: [ADDRESS] . Встановлено, що діти на даний час зареєстровані та фактично проживають разом із їх матір`ю - позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до висновку експерта Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи № 103-71-2021 року від 20.05.2021 року, було встановлено, що вірогідність підтвердження біологічного батьківства [PERSON] відносно [PERSON] та [PERSON] складає величину не менш ніж 99,9 % за вимогами Другого Міжнародного Симпозіуму з Ідентифікації людини - біологічне батьківство вважається доведеним. [PERSON] біологічною матір`ю дітей, [PERSON] та [PERSON] не являється. Позивач вказує, що відповідач є батьком дітей [PERSON] та [PERSON] , відомості про батька в свідоцтві про їх народження були зазначені за заявою позивача в силу наявності у відповідача офіційно зареєстрованого шлюбу, а відтак на даний час наявні підстави для встановлення батьківства відповідача відносно дітей, внесення змін до актових записів про народження дітей та стягнення аліментів. Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, вказував на відсутність будь-яких шлюбно-сімейних відносин між ним та позивачем, з метою реалізації останньою права на материнство, він на прохання позивача виступив донором, підписавши необхідні для цього документи в клініці, позивач після народження дітей оформила документи як матір-одиначка, скориставшись наданими законом пільгами, а відтак відсутні підстави після спливу п`яти років після народження дітей визнавати його батьківство відносно дітей та стягувати аліменти на їх утримання. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що згідно зі ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду. Відповідно до ст. 126 СК України, передбачено визначення походження дитини за заявою чоловіка та жінки, які не перебувають у шлюбі між собою та заявою чоловіка, який вважає себе батьком дитини. Статтею 128 СК України встановлено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 128 СК України позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Згідно із п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до статей 213, 215 ЦПК України рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). При розгляді спору щодо визнання батьківства суд має виходити зі змісту ч. 2 ст. 128 СК України, відповідно до якої підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Отже, сімейне законодавство України не визначає будь-яких особливостей щодо предмета доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.

Outcome: approved