Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-30 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 01.11.2019 р. надійшов зазначений позов ТОВ «ФК «Груп Фактор» до [PERSON] про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу, в якій Позивач просить суд: стягнути з Відповідача на його користь страхового відшкодування в порядку регресу у розмірі 22 326,26 грн. На обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач у позовній заяві зазначив, що 26.05.2016 р. близько 15 год. [PERSON] (Відповідач), керуючи автомобілем «Mersedes-Benz Vito 112», державний номерний знак [NUMBER] , та рухаючись по вул. Кооперативна в смт Володарка Київської області, не обрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки, при виникненні перешкоди для руху не вжив усіх заходів для безпечного для всіх учасників руху об`їзду перешкоди до повної зупинки, унаслідок цього допустив зіткнення з автомобілем «Skoda Octavia», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , що призвело до завдання механічних пошкоджень обом транспортним засобам. Постановою Володарського районного суду Київської області від 07.06.2016 р. Відповідача визнано винним у вчиненні зазначеної дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП). Цивільно-правова відповідальність Відповідача була забезпечена в Приватному акціонерному товаристві «Київський страховий дім» (правонаступником якого є Позивач), яким виплачено потерпілому [PERSON] страхове відшкодування у розмірі 44 652,51 грн. Проте через зазначення Відповідачем у полісі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності недостовірних відомостей щодо водійського стажу, що впливає на визначення значення коригуючого коефіцієнта, тому він у порядку статті 38-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» як особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок ДТП, зобов`язаний компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування. Ухвалою суду від 13.11.2019 р. відкрито провадження у справі, визначено здійснення розгляду справи в порядку загального позовного провадження, встановлено Відповідачеві строк для подання відзиву, призначено підготовче судове засідання на 12.12.2019 р. (а.с. 37-38), відкладене на 21.01.2020 р. через неявку Відповідача (а.с. 45), надалі за його клопотанням через перебування за межами України - на 25.02.2020 р. (а.с. 51-52); ухвалою від 25.02.2020 р. призначено справу до розгляду по суті на 31.03.2020 р., за клопотанням Позивача витребувано докази з Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України (а.с. 63-64). У судове засідання 31.03.2020 р. представник Позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи належно повідомлені, що підтверджено поштовим повідомленням про вручення рекомендованої кореспонденції (а.с. 70); до суду 10.12.2019 р. Позивачем подано клопотання про розгляд справи без участі представника Позивача (а.с. 43). Відповідач до суду також не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи належно повідомлений, що підтверджено відповідним поштовим повідомленням (а.с. 71); представник Відповідача Патківська О.В. (договір про надання правової допомоги від 24.02.2020 р. № 3, ордер адвоката серії КС № 280605, а.с. 59, 60) подала до суду 31.03.2020 р. заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнають в повному обсязі (а.с. 80), а також 18.03.2020 р. - клопотання про розстрочення стягнення страхового відшкодування (а.с. 76-79). За загальним правилом частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності; якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (частина третя статті 211 ЦПК України). У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України). За частинами першою, четвертою статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві; у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За роз`ясненнями Верховного Суду України, викладеними у пункті 24 Постанови Пленуму від 12.06.2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пункті 11 Постанови Пленуму від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом; визнання відповідачем позову має бути безумовним, не суперечити закону й не порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), у такому разі суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для прийняття визнання Відповідачем позову та задоволення позову, суд, ознайомившись з матеріалами справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), виходить з такого. З наявних матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] (Відповідач) 26.05.2016 р. близько 15:00 год., керуючи автомобілем «Mersedes-Benz Vito 112», державний номерний знак [NUMBER] , та рухаючись по вул. Кооперативна в смт Володарка Київської області, не обрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки, при виникненні перешкоди для руху не вжив усіх заходів для безпечного для всіх учасників руху об`їзду перешкоди до повної зупинки, унаслідок цього допустив зіткнення з автомобілем «Skoda Octavia», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , що призвело до завдання механічних пошкоджень транспортним засобам. Постановою Володарського районного суду Київської області від 07.06.2016 р. (справа № 364/619/16, провадження № 3/364/172/16) Відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що підтверджено копією цієї постанови суду (а.с. 7-8). Цивільна-правова відповідальність Відповідача на період з 15.04.2016 р. до 14.04.2016 р., тобто на час зазначеної ДТП, була застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Київський страховий дім», що підтверджено копією полісу № АЕ/912143 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с. 9). При цьому у пункті 8 цього полісу було викладено особливі умови використання забезпеченого транспортного засобу - згаданого вище автомобіля «Mersedes-Benz Vito 112», державний номерний знак [NUMBER] , зокрема, щодо допущення до керування осіб з водійським стажем менше 3-х років із зазначенням Відповідачем навпроти цієї умови позначки «ні». Шкода, завдана потерпілому [PERSON] внаслідок пошкодження його транспортного засобу зазначеної вище ДТП, оцінена у 45 652,51 грн., що підтверджено копією відповідної калькуляції (а.с. 16), та склала (з урахуванням франшизи 1 000 грн.) розмір матеріального збитку 44 652,51 грн., що підтверджено копією страхового акта від 19.10.2016 р. № 712-6200/1 (а.с. 21). За наказом ПрАТ «Київський страховий дім» від 19.10.2016 р. № 712-6200/1/1, копія якого додана до позовної заяви (а.с. 20), Потерпілому [PERSON] було виплачено страхове відшкодування у розмірі 44 652,51 грн. трьома платежами у розмірі відповідно 30 000,00 грн., 10 000,00 грн., 4 652,51 грн., що підтверджено копіями платіжних доручень від 31.10.2016 р. відповідно за № 15208, 15209, 15210 (а.с. 22-24). Як вбачається з відповіді Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України, наданої на виконання ухвали суду від 25.02.2020 р. щодо витребування доказів, згідно з інформацією з бази даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів на ім`я [PERSON] , [INFO] (Відповідача), було оформлено 25.04.2015 р. посвідчення водія серії [NUMBER] (а.с. 74). Отже, на момент зазначеної вище ДТП 26.05.2016 р. та строку дії згаданого полісу обов`язкового страхування з 15.04.2016 р. до 14.04.2016 р. водійський стаж Відповідача складав 1 рік, тобто не перевищував 3-х років. Згідно з долученою до позовною заяви копією договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 19.08.2018 р. та додатком до нього ПрАТ «Київський страховий дім» як первісний кредитор відступив Позивачеві як новому кредитору права вимоги до осіб, які винні в завданні збитків за страховими випадками, зокрема до Відповідача у розмірі 22 326,26 грн. (а.с. 26-27, 28). Зважаючи на визнання Відповідачем позову (а.с. 80), суд керується загальним правилом частини першої статті 82 ЦПК України про те, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Вирішуючи позов, суд виходить з того, що між сторонами склалися відносини у сфері страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що регулюються, зокрема, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Законом України «Про страхування», Цивільним кодексом України (далі - ЦК України). Так, відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. За загальним правилом частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому за визначенням частини першої статті 1187 ЦК України таким джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням, зокрема, транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (частина шоста статті 82 ЦПК України). Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (стаття 1192 ЦК України). Реальними збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (пункт 1 частини другої статті 22 ЦК України). Разом з тим, частиною першою статті 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Водночас частиною першою статті 38-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що у разі якщо страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, чи з порушенням умов, передбачених пунктом 13.2 статті 13 цього Закону (при укладенні договору страхування із застосуванням такого пункту), то особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язана компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування. Таким чином, як встановлено судом і зазначено вище, страховиком Відповідача, право вимоги якого перейшло до Позивача, було виконано свої зобов`язання, перераховано потерпілому кошти на відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу. Проте Відповідач через зазначення в полісі обов`язково страхування недостовірних даних щодо його водійського стажу повинен у порядку наведеної норми статті 38-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» компенсувати Позивачеві як правонаступнику страховика 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування. З огляду на це суд вважає, що визнання Відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому вбачає наявними підстави для прийняття визнання позову Відповідачем та задоволення позову. Крім того, за імперативними вимогами частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, проте, зважаючи на визнання Відповідачем позову, суд застосовує положення частини першої статті 142 ЦПК України, частини третьої статті 7 Закону України «Про судовий збір» про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Вирішуючи в порядку пункту 2 частини сьомої статті 265, частини першої статті 267 ЦПК України клопотання представника Відповідача щодо розстрочення стягнення заборгованості на п`ять років (а.с. 76), суд бере до уваги наявність на його утриманні двох неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на утримання яких він сплачує аліменти (виконавче провадження № 56689716 у Володарському районному відділі державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що підтверджено копіями свідоцтв про народження названих дітей (а.с. 77, 78) та листом названого територіального органу державної виконавчої служби (а.с. 79), та вважає, що зазначене клопотання підлягає задоволенню, але частково з огляду на недоведеність доказами викладеної у клопотанні інформації про відсутність у Відповідача майна та недостатність заробітку. Відповідно до статей 15, 16, 22, 993, 1166, 1187, 1188, 1191 Цивільного кодексу України, статті 38-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»та

Outcome: partial