Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

Дніпровська міська рада 15 вересня 2020 року звернулася до суду з заявою про визнання спадщини відумерлою та передачу житла в комунальну власність. Заявник у своїй заяві посилається на те, що орган місцевого самоврядування, який наділений повноваженнями щодо визнання спадщини відумерлою, є певна територіальна громада, інтереси якої представляє міська рада. Згідно інформаційної довідки КП ДМБТІ на підставі договору купівлі-продажу від 13 жовтня 1954 року, посвідченого П`ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 137, [PERSON] належить домоволодіння [ADDRESS] . Відповідно до даних про реєстрацію місця проживання осіб, що була передана територіальними органами ДМС України у Дніпропетровській області за адресою: [ADDRESS] зареєстрована одна особа: [PERSON] , [INFO] . [INFO] [PERSON] помер, спадкова справа після його смерті не відкривалася, спадкоємці про прийняття вказаної спадщини в передбаченому законом порядку до нотаріуса не зверталися. Після його смерті відкрилась спадщина на належний йому будинок по [ADDRESS] . Листом Соборного районного в місті Дніпрі відділу ДРАЦС управління державної реєстрації Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 10 липня 2020 року № 1221/20.19-14 повідомлено, що у зв`язку зі смертю наймача звільнився будинок по [ADDRESS] . Відомо, що спадкодавець був самотнім, законні спадкоємці за заповітом та/або за законом відсутні. Оскільки з часу відкриття спадщини минуло більше одного року, спадкоємці відсутні, тому відповідно до ст. 334-338 ЦПК України позивач вважає за необхідним визнати спадщину відумерлою та передати у власність територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради вказаний будинок по [ADDRESS] . У встановлений законодавством термін спадщину ніхто не прийняв, із заявою щодо вступу у спадщину після смерті [PERSON] ніхто не звертався. Відповідно до інформаційної довідки зі спадкового реєстру заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] ніхто не подавав, Першою Дніпровською державною нотаріальною конторою спадкова справа не відкривалася і відповідно до ч. 1 ст. 1277 ЦК України спадщина в вигляді вказаного домоволодіння підлягає визнанню відумерлою. З огляду на вказане заявник вважає, що вищезазначене майно має бути визнане в судовому порядку відумерлою спадщиною. В іншому порядку, крім судового, вирішити це питання по закону неможливо, тому міськрада звернулася до суду з вищезазначеною заявою в порядку окремого провадження і просили її задовольнити в повному обсязі. Представник Дніпропетровської міської ради повністю підтримав заяву міськради, підтримавши викладені в ній обставинами і просив її задовольнити в повному обсязі. Представник заінтересованої особи Першої Дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, про час та місце повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. В письмовому зверненні до суду просив справу розглянути без участі їх представника за наявними матеріалами і рішення винести на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної заінтересованої особи згідно ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку учасників спору, заявника і заінтересованої особи, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені та добуті докази, суд вважає заяву обґрунтованою та підлягаючою задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом в судовому засіданні встановлено, що частиною 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Орган місцевого самоврядування, який наділений повноваженнями щодо визнання спадщини відумерлою, є певна територіальна громада, інтереси якої представляє міська рада. Відповідно до даних картотеки про реєстрацію місця проживання осіб, що була передана територіальними органами ДМС України у Дніпропетровській області за адресою: [ADDRESS] зареєстрована одна особа: [PERSON] , [INFO] вродження. [INFO] [PERSON] помер, спадкова справа після його смерті не відкривалася, спадкоємці про прийняття вказаної спадщини в передбаченому законом порядку до нотаріуса не зверталися. Після його смерті відкрилась спадщина на належний йому будинок по [ADDRESS] . Листом Соборного районного в місті Дніпрі відділу ДРАЦС управління державної реєстрації Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 10 липня 2020 року № 1221/20.19-14 повідомлено, що у зв`язку зі смертю наймача звільнився будинок по [ADDRESS] . Відомо, що спадкодавець був самотнім, законні спадкоємці за заповітом та/або за законом відсутні. [INFO] [PERSON] помер, спадкова справа після його смерті не відкривалася, спадкоємці про прийняття вказаної спадщини в передбаченому законом порядку до нотаріуса не зверталися. Після його смерті відкрилась спадщина на належний йому будинок по [ADDRESS] . Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно ч. 1 ст. 1221 Цивільного кодексу України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. У відповідності зі ст. 1277 Цивільного кодексу України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання спадщини відумерлою. Відповідно до ст. 334 ЦПК України заява про визнання спадщини відумерлою у випадках, встановлених Цивільним кодексом України, подається до суду за місцем відкриття спадщини або за місцезнаходженням нерухомого майна, що входить до складу спадщини. Оскільки з часу відкриття спадщини минуло більше одного року, спадкоємці відсутні, тому відповідно до ст. 334-338 ЦПК України позивач вважає за необхідним визнати спадщину відумерлою та передати у власність територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради вказане домоволодіння по [ADDRESS] . У встановлений законодавством термін спадщину ніхто не прийняв, із заявою щодо вступу у спадщину після смерті [PERSON] ніхто не звертався. Відповідно до інформаційної довідки зі спадкового реєстру заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] ніхто не подавав, Першою Дніпровською державною нотаріальною конторою спадкова справа не відкривалася і відповідно до ч. 1 ст. 1277 ЦК України, на думку позивача, спадщина в вигляді вказаного домоволодіння підлягає визнанню відумерлою. З огляду на вказане заявник вважає, що вищезазначене майно, а саме спірний будинок, має бути визнане в судовому порядку відумерлою спадщиною. В іншому порядку, крім судового, вирішити це питання по закону неможливо, тому міськрада звернулася до суду з вищезазначеною заявою в порядку окремого провадження і просили її задовольнити в повному обсязі. Суд вважає вимоги заяви обґрунтованими, виходячи з наступного. Згідно статті 6 Конституції України органи виконавчої влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Стаття 19 Конституції України передбачає, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Судом встановлено, що дійсно на підставі договору купівлі-продажу від 13 жовтня 1954 року, посвідченого П`ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 137, [PERSON] належить домоволодіння [ADDRESS] . Відповідно до даних картотеки про реєстрацію місця проживання осіб, що була передана територіальними органами ДМС України у Дніпропетровській області за адресою: [ADDRESS] зареєстрована одна особа: [PERSON] , [INFO] . [INFO] [PERSON] помер, спадкова справа після його смерті не відкривалася, спадкоємці про прийняття вказаної спадщини в передбаченому законом порядку до нотаріуса не зверталися. Після його смерті відкрилась спадщина на належний йому будинок по [ADDRESS] . Листом Соборного районного в місті Дніпрі відділу ДРАЦС управління державної реєстрації Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 10 липня 2020 року № 1221/20.19-14 повідомлено, що у зв`язку зі смертю наймача звільнився будинок по [ADDRESS] . Відомо, що спадкодавець був самотнім, законні спадкоємці за заповітом та/або за законом відсутні. Відповідно ст. 5 Конституції України, носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Згідно ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування», місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. Громадяни України реалізують своє право на участь у місцевому самоврядуванні за належністю до відповідних територіальних громад. Будь-які обмеження права громадян України на участь у місцевому самоврядуванні залежно від їх раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, терміну проживання на відповідній території, за мовними чи іншими ознаками забороняються. (ст. 3 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста (ч. 1 ст. Закону України «Про місцеве самоврядування»). Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами (ч.1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Відповідно до ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах народовладдя, законності, гласності, підзвітності та відповідальності перед територіальними громадами їх органів та посадових осіб. Згідно ст. 19 Конституції України, ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування а їх посадові особи діють лише на підставі та у межах повноважень та у спосіб, що передбачений діючим законодавством України. Відповідно до ст. 41 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», обсяг меж і повноважень районних у містах ради та їх виконавчих органів визначаються відповідними міськими радами. Згідно рішення Дніпропетровської міської ради від 18 лютого 2004 року №18/15 «Про обсяг і межі повноважень районної у місті рад та їх виконавчих органів», райвиконкомам у галузі щодо повноважень управління комунальною власністю належить право звертатися до суду із заявами про визнання спадщини відумерлою. З огляду на вищевикладене, прокуратурою Дніпропетровської області встановлено порушення інтересів держави в особі територіальної громади міста, якій законом надано повноваження органу виконавчої влади у відносинах, пов`язаних з прийняттям спадщини відумерлою. Підставою представництва інтересів держави у судах є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних, соціальних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються між ними або з державою. Інтереси держави полягають у поверненні відумерлої спадщини з метою запобігання економічних збитків. Згідно з ч. 1 ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, яке належить територіальній громаді. Відповідно до ч. З ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Відповідно до ч. З ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Згідно з ч. 2 ст. 327 ЦК України управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що учасник справи в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що заява підлягає задоволенню. Не може суд прийняти до уваги можливе не погодження з вимогами в частині їх обгрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим заяву задовольнити та визнати спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] , та складається з будинку [ADDRESS] - відумерлою і передати будинок [ADDRESS] , що належав [PERSON] , який помер [INFO] , у комунальну власність територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Таким чином обставини заяви про визнання спадщини відумерлою знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання, доведені, а тому заява обгрунтована і підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved