Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулася [PERSON] із позовом до [PERSON] про припинення права спільної сумісної власності, виділення майна в натурі та визнання права власності. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до державного акта на право власності ЯК № 183000, земельна ділянка площею 0, 0562 га, кадастровий номер 0510136600:02:074:0096, яка розташована за адресою: м. Вінниця, вул. Польова, 12, є спільною власністю позивача і відповідача. На вказаній земельній ділянці знаходиться житловий будинок з господарськими будівлями, якими позивач із відповідачем володіють у рівних частках, 50:50. Тому, позивач вважає, що вона як співвласник має право на виділ у натурі частки із спільного сумісного майна. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогами про припинення права спільної сумісної власності на земельну ділянку кадастровий номер 0510136600:02:074:0096, яка розташована за адресою: м. Вінниця, вул. Польова, 12; виділ позивачу в натурі 50/100 земельної ділянки кадастровий номер 0510136600:02:074:0096, яка розташована за адресою: м. Вінниця, вул. Польова, 12; визнання за позивачем права власності на 50/100 земельної ділянки кадастровий номер 0510136600:02:074:0096, яка розташована за адресою: м. Вінниця, вул. Польова, 12. Ухвалою суду від 29.09.2017 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 16.11.2017 у справі призначено земельно-технічну експертизу. 22.11.2017 судом отримано матеріали інвентаризаційної справи № 6440 на обєкт нерухомого майна, розташований за адресою: м. Вінниця, вул. Польова, 12. 26.07.2018 судом на виконання вищевказаної ухвали суду отримано висновок експертизи № 6826/17-21 від 18.07.2017. Ухвалою суду від 02.08.2018 суддею Борисюк І.Е. справу прийнято до свого провадження, поновлено провадження у справі, розгляд якої вирішено провести в порядку загального позовного провадження. Також, даним судовим рішенням учасникам справи запропоновано надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. У строк, визначений судом ухвалою суду від 02.08.2018, відповідачем відзив на позов не надано. Ухвалою суду від 31.10.2018 підготовче провадження закрито і призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, аргументуючи мотивами, викладеними у позовній заяві і просили їх задовольнити. Позивач та її представник просили визначити варіант № 2 виділу часток із майна в натурі, запропонований експертом у додатку № 3 до висновку судової земельно-технічної експертизи № 6826/17-21 від 18.07.2017, оскільки цей варіант є найбільш прийнятним. В судове засідання відповідач не зявилася, хоча у відповідності до ст. 128 ЦПК України, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки в судове засідання не повідомлено. Таким чином, суд вважає, що відповідач не зявилася в судове засідання без поважних причин. Враховуючи вищевикладене, думку позивача і її представника та положення ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання). При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів інвентаризаційної справи № 6440 на обєкт нерухомого майна, розташований за адресою: м. Вінниця, вул. Польова, 12 (раніше № 26, № 28), вбачається, що даний обєкт, який розташований на спірній земельній ділянці, належав на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності № 289 від 04.05.1965. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим Другою Вінницькою нотаріальною конторою 20.04.1990 за № 1-686 та № 1-687, ВООБТІ було зареєстровано право власності по ? частці даного будинку за [PERSON] та [PERSON]. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Вінницькою нотаріальною конторою 11.09.2007 за № 6-1431, та рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 19.11.2017, ВООБТІ було зареєстровано право власності на ? частку цього будинку за [PERSON]. 24.12.2007, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу від 24.12.2007 за реєстровим № 6984, ВООБТІ за [PERSON] було зареєстровано право власності на ? частку житлового будинку. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 22.08.1989 Вінницьким міським відділом ЗАЦС, [PERSON] після укладення шлюбу присвоєно прізвище «Стельмах». (а.с. 6) Таким чином, житловий будинок № 12 з господарськими будівлями та спорудами, розміщений на земельній ділянці площею 0, 0562 га, кадастровий номер 0510136600:02:074:0096, вул. Польова, що в м. Вінниця належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності по ? реальній частці, тобто із визначенням належності кожному із співвласників певної частини майна в натурі. Судом встановлено, що на момент набуття права власності на житловий будинок сторонами по справі, право власності на земельну ділянку, на якій розміщений цей житловий будинок, зареєстровано не було. Згідно ч. 2 та ч. 4 ст. 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Судом встановлено, що між співвласниками будинку № 12 з господарськими будівлями та спорудами по вул. Польовій, що в м. Вінниця угода щодо користування спільною земельною ділянкою не укладалась. Згідно із державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 183000, зареєстрованим 30.01.2012, земельна ділянка площею 0, 0562 га, кадастровий номер 0510136600:02:074:0096, яка розташована за адресою: м. Вінниця, вул. Польова, 12, належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12-13) Згідно із ч. 1 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Згідно із ч. 1 і ч. 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповіднодо ч. 1 ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згідно із ч. 3 ч. 5 ст. 89 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364\~цього Кодексу. Так, ч. 2 і ч. 3 ст. 364 ЦК України передбачено, що \~якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183\~цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Виходячи з аналізу змісту норм ст.ст. 183, 369, 370, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній сумісній власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній сумісній власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної сумісної власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно. Судом не встановлено, що між співвласниками спірного нерухомого майна існує будь-яка домовленість щодо часток кожного із співвласників, а також щодо користування спільною земельною ділянкою. Таким чином, суд прийшов до висновку, що частки позивача і відповідача у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0, 0562 га, кадастровий номер 0510136600:02:074:0096, яка розташована за адресою: м. Вінниця, вул. Польова, 12, є рівними. Однак, згідно висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи № 6826/17-21 від 18.07.2017, технічної можливості надати варіанти розподілу земельної ділянки, яка розташована за адресою: м. Вінниця, вул. Польова, 12 (пропорційно часткам по ? в праві власності на обєкт нерухомого майна), між двома співвласниками: [PERSON] і [PERSON]В з врахуванням права власності співвласників на відповідну земельну ділянку та на нерухоме майно, яке на ній розташоване, технічної можливості не має. Тому, суду запропоновано два варіанти розподілу цієї земельної ділянки з відступом від часток по ? в праві власності між двома співвласниками. (а.с. 79-89) Дослідивши вищезазначений висновок експерта, суд вважає його повним, обґрунтованим і таким, що не викликає сумніву у його правильності. Судом прийнято до уваги, що висновок експерта є чітким. Однак, суд звертає увагу на те, що згідно ч. 1 ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89\~цього Кодексу. В судовому засіданні позивач та її представник просили суд визначити варіант № 2 виділу часток із майна в натурі, запропонований експертом у додатку № 3 до висновку судової земельно-технічної експертизи № 6826/17-21 від 18.07.2017, оскільки цей варіант є найбільш прийнятним. Також, позивач, яка бажає виділу, погодилася на перевищення частки [PERSON] у майні, не претендуючи на грошову або іншу матеріальну компенсацію такої частки. Однак, позивач не скористалась своїми процесуальними правами і не змінила свої позовні вимоги. Судом враховано, що згідно із положенням ч. 2 ст. 364 ЦК України, компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Так, у варіанті № 1 виділу часток із майна в натурі запропоновано наступне: - виділити [PERSON] в натурі 0, 0154 га (із відступом від частки «- 0, 0104 га); - виділити [PERSON] в натурі 0, 0362 га (із відступом від частки «+ 0, 0104 га); - в загальне користування [PERSON] і [PERSON] по 0, 0023 га. У варіанті № 2 виділу часток із майна в натурі запропоновано наступне: - виділити [PERSON] в натурі 0, 0155 га (із відступом від частки «- 0, 0087 га); - виділити [PERSON] в натурі 0, 0329 га (із відступом від частки «+ 0, 0087 га); - в загальне користування [PERSON] і [PERSON] по 0, 0039 га. Судом встановлено, що визначений експертом порядок виділу (користування) у варіанті № 2 є найбільш прийнятним для сторін. Цей порядок не завдає шкоди раціональному використанню земельної ділянки, відповідає інтересам кожного із співвласників будинку та суміжних землекористувачів, не позбавляє можливості кожного з співвласників користуватись своєю частиною будинковолодіння, враховуючи проходи до будинку, споруд та на вулицю. При цьому судом з'ясовано і враховано можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. Враховано також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. Таким чином, дослідивши матеріали справи, висновок експерта, матеріали інвентаризаційної справи та заслухавши пояснення позивача та її представника, суд прийшов до висновку про можливість виділу часток із майна в натурі згідно варіанту № 2, запропонованого експертом у висновку судової земельно-технічної експертизи № 6826/17-21 від 18.07.2017 (додаток № 3), виділивши [PERSON] в натурі 0, 0155 га (із відступом від частки «- 0, 0087 га) та [PERSON] - 0, 0329 га (із відступом від частки «+ 0, 0087 га). Враховуючи те, що земельна ділянка площею 0, 0078 га із загальної площі земельної ділянки 0, 0562 га, не може бути виділена в натурі без порушення інтересів цих співвласників, суд прийшов до висновку про залишення цієї частини земельної ділянки в спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76\~ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експерті; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1, ч. 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі суду від 02.08.2018 було розяснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобовязані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обовязки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника в судовому засіданні, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача, шляхом виділу часток із майна в натурі згідно варіанту № 2, запропонованого експертом у висновку судової земельно-технічної експертизи № 6826/17-21 від 18.07.2017 (додаток № 3), виділивши [PERSON] в натурі 0, 0155 га (із відступом від частки «- 0, 0087 га) та [PERSON] - 0, 0329 га (із відступом від частки «+ 0, 0087 га). Враховуючи те, що земельна ділянка площею 0, 0078 га із загальної площі земельної ділянки 0, 0562 га, не може бути виділена в натурі без порушення інтересів цих співвласників, суд прийшов до висновку про залишення цієї частини земельної ділянки в спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON] Згідно із ч. 3 ст. 364 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Тому, суд прийшов до висновку про припинення права спільної сумісної власності на 0, 0484 га земельної ділянки із земельної ділянки, що розташована за адресою: м. Вінниця, вул. Польова, 12, кадастровий номер 0510136600:02:074:0096, і визнання за [PERSON] права власності на 0, 0155 га земельної ділянки, що розташована за адресою: м. Вінниця, вул. Польова, 12. Враховуючи встановлені судом обставини справи, в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити, оскільки такі вимоги є необґрунтованими і недоведеними належними й допустимими доказами. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного. Судом встановлено сплату позивачем судового збору при зверненні до суду в сумі 1\~851, 50 гривень (640, 00 гривень + 1\~211, 50 гривень), що підтверджується квитанціями від 14.09.2017 та від 20.09.2017. (а.с. 1, 2) Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При розподілі судових витрат судом прийнято до уваги, що позивачем заявлено вимоги як майнового, так і немайнового характеру. Оскільки, судом позов задоволено частково в частині майнової вимоги, відповідно розмір задоволених вимог становить 55, 16 %. Також, судом частково задоволено й вимогу немайнового характеру. Однак, оскільки вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову в частині немайнової вимоги точно визначити неможливо, то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. На що також звернув увагу ВССУ в п. 36 Постанови Пленуму № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 (із змінами від 25.09.2015). Судом прийнято до уваги, що вимога немайнового характеру становить 1/3 частину від позовних вимог. Відповідно, розмір задоволених вимог становить ? від 1/3 чистини вимог, тобто 16, 66 %. Отже, враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 988, 26 гривень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (55, 16 % - вимога майнового характеру + 16, 66 % - вимога немайнового характеру). Решту судового збору в сумі 863, 24 гривень слід залишити за позивачем. Згідно із п. 4 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, в редакції чинній на час призначення судової експертизи, та п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на проведення експертизи. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом у відповідності до ч. 6 ст. 139 і ч. 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що позивачем за проведення земельно-технічної експертизи було сплачено 5\~434, 00 гривень, що підтверджується квитанцією від 12.03.2018 та актом здачі-приймання висновку судового експерта № 6826/17-21 від 18.07.2018. (а.с. 90, 134) Таким чином, судом встановлено документальне підтвердження понесення позивачем витрат на проведення експертизи. При вирішенні витання про розподіл судових витрат, судом враховано положення ст. 139 та ч. 3 ст. 141 ЦПК України. Підстав для зменшення розміру вищевказаних витрат, судом не встановлено. Відповідачем не доведено неспівмірності витрат. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на проведення експертизи в сумі 3\~902, 70 гривень пропорційно розміру задоволених позовних вимог (71, 82 %). Решту витрат на проведення експертизи в сумі 1\~531, 30 гривень слід залишити за позивачем. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано. Враховуючи наведене та

Outcome: partial