Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

В січні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради, яким просив визнати за ним право власності на 1/3 частку будинку по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] Вказував, що [INFO]. померла його мати - [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина у вигляді 1/3 частки житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS]. Свої вимоги мотивував тим, що: - вказана частка житлового будинку житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] належала померлій на праві власності; - він є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті матері, однак не має можливості оформити спадкові права в позасудовому порядку через відсутність правовстановлюючих документів. В подальшому позивач змінював позовні вимоги, але остаточно, відмовившись від представника та, відповідно, поданої представником нової редакції позову, усно у судовому засіданні повернувся до первісної редакції позову та просив визнати за ним право власності на 1/3 частку житлового будинку, з відповідними господарськими будівлями та спорудами, [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] В грудні 2017 року Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, що діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] звернувся із позовом до [PERSON], яким просив визнати за нею право власності на 1/3 частку житлового будинку, з відповідними господарськими будівлями та спорудами, [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] В обґрунтування своїх вимог посилались на те, що: -неповнолітня [PERSON] є донькою сина спадкодавця - [PERSON], що помер [INFO]; -[PERSON] є спадкоємцем першої черги за правом представлення після смерті її бабусі [PERSON], яка померла [INFO] та має право спадкувати 1/3 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по [ADDRESS] У відзиві на позов Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, позивач [PERSON] вказував, що органом опіки не дотримано вимог процесуального законодавства при подачі позову, так як позов не відповідає вимогам 175-177 статей ЦПК України; позовні вимоги та викладені обставини не підтверджені жодними належними доказами, через що даний позов підлягає залишенню без розгляду, а провадження за цим позовом - закриттю. Згідно наданої відповіді на відзив Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Ужгородської міської ради посилався на те, що вони звернулись до суду із позовом в межах наданих їм законодавством повноважень з метою захисту прав неповнолітньої особи - [PERSON], яка після смерті бабусі [PERSON] має право спадкувати частку, яку б успадкував її батько - [PERSON] При цьому, ними додано докази на підтвердження своїх доводів, через що аргументи викладені у відзиві позивача на їх позов є безпідставними, а вимоги - незаконними. 26.01.2017 року Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва відкрито провадження у справі. Під час розгляду справи судом витребувано копії спадкових справ після смерті [PERSON], померлого [INFO], [PERSON], померлої [INFO], [PERSON], померлого [INFO], [PERSON], померлого [INFO]. Відповідно до Ухвали від 09.06.2017 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду. 27.09.2017 року Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва до участі у справі в якості третьої особи було залучено [PERSON]. 15.02.2018 року судом згідно Ухвали, оголошеної в судовому засіданні, об'єднано для спільного розгляду первісний позов [PERSON] та позов третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Ужгородської міської ради в інтересах неповнолітньої [PERSON]. 17.04.2018 року Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва підготовче провадження закрито та розгляд справи призначено по суті. Позивач в судове засідання двічі не з'явився. Згідно наданого клопотання просив про відкладення розгляду справи у зв'язку із участю у розгляді іншої . Представник відповідача Миколаївської міської ради, відповідно до заяви, просив про розгляд справи без його участі, вказував, що при вирішенні справи посилається на розсуд суду, проти позовних вимог не заперечував. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з'явився. Своїм правом на подання письмових пояснень щодо поданих позовів або відзивів не скористався. Від представника Першої Миколаївської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Ужгородської міської ради в інтересах неповнолітньої [PERSON], згідно заяви, підтримав заявлені ним вимоги та просив розглянути справу за його відсутності. Відповідно до положень ч.1 п.2 ч.3 ст.223, ч.8 ст.279 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті..... у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи ( його представника), незалежно від причин неявки, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. Оскільки справа перебуває в провадженні суду тривалий час (з січня 2017 року) позивач був належним чином повідомлений про розгляд справи, двічі не з'явився у судове засідання, від нього не надійшло заяв про залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі, суд вважає за доцільне розглянути справу по суті за відсутністю позивача (його представника). Встановивши фактичні обставини, дослідивши надані докази, суд при вирішенні справи виходить з такого. Згідно Свідоцтв про народження [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] та [PERSON]. [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві спільної часткової власності належало домоволодіння за адресою [ADDRESS]. За згодою співвласників рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради від 29 жовтня 1986 року № 337 будо проведено поділ домоволодіння по [ADDRESS] у зв'язку з новоутвореним домоволодінням [PERSON] на два самостійних (з присвоєнням двох самостійних адрес, а саме за №№ 4 і 4А). Вказаним рішенням встановлено, що власником домоволодіння № 4А, яке розташоване на земельній ділянці площею 640 кв.м. , є [PERSON], а власниками домоволодіння №4, розташованого на земельній ділянці площею 733 кв.м.,є [PERSON], [PERSON], [PERSON] - по 1/3 частки кожний. Отже саме цим локальним нормативно - правовим актом, виданим органом виконавчої влади, було визначено право власності зазначених осіб на відповідні частки у нерухомому майні. Це рішення особами, інтересів яких воно стосується, не оспорювалось. У зв'язку із цим Відділ комунального господарства Ленінського району був зобов'язаний оформити у встановленому порядку та видати свідоцтва про право особистої власності всім зацікавленим особам, зазначеним в цьому рішенні, а бюро технічної інвентаризації - провести реєстрацію свідоцтв про право приватної власності по [ADDRESS]. Сам по собі факт не отримання свідоцтва про право власності та відсутність державної реєстрації права власності на нерухомість, не позбавляє особу права власності на нерухоме майно. Проте вказане рішення в частині реєстрації права власності та отримання свідоцтва про право власності на зазначені частки та адреси, виконано не було. Ці обставини були встановлені рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2016 року, яким визнано за [PERSON] право власності на 1/3 частку житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд за адресою [ADDRESS] та на цілий житловий будинок [ADDRESS] в порядку спадкування за законом , після смерті матері [PERSON] Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/3 частка домоволодіння (житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд) [ADDRESS] [INFO]. [PERSON] померла, після її смерті відкрилась спадщина. Спадкову справу відкрито не було, оскільки із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався. Спадкоємцями першої черги після померлої [PERSON] були: її чоловік [PERSON] та сини [PERSON] та [PERSON]. [INFO] помер [PERSON], після його смерті відкрилась спадщина. Згідно спадкової справи № 159/2000, заведеної після смерті [PERSON] вбачається, що сини померлого - [PERSON] та [PERSON] звернулись із заявами про прийняття спадщини після смерті батька, та 22.03.2001 року отримали Свідоцтва про право на спадщину за законом. При цьому вказане Свідоцтво про право на спадщину за законом містить перелік спадкового майна, а саме : - житловий будинок з прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами [ADDRESS]; - прості іменні акції АКСК «Укррічфлот» у кількості 118 штук, з яких 59 штук належали спадкодавцю та 59 штук належали його дружині [PERSON], яка померла [INFO] , спадкоємцем після смерті якої був спадкодавець, який прийняв спадщину, але не встиг оформити свої спадкові права; - грошові внески з усіма належними відсотками та компенсаціями, які знаходяться на зберіганні на відповідних рахунках у Миколаївському відділенні Ощадбанку, які належали спадкодавцю та на рахунках, які належали його дружині [PERSON], яка померла [INFO] , спадкоємцем після смерті якої був спадкодавець, який прийняв спадщину, але не встиг оформити свої спадкові права (т.2, а.с.20, 141). Оскільки у вказаному Свідоцтві про право на спадщину за законом, отриманому [PERSON] та [PERSON] зазначається, що спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті [PERSON], яка померла [INFO], є її чоловік [PERSON], який не встиг оформити свої спадкові права, суд вважає та нотаріусом було встановлено, що він є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON], через що до спадкового майна, яке він прийняв, окрім переліченого, входить 1/3 частка житлового будинку [ADDRESS], правовстановлюючий документ на який вона не оформила за життя ( т.2, а.с.3, зв.б). При цьому дії державного нотаріуса [PERSON] та [PERSON] не оскаржували, отже погодилась із змістом виданого свідоцтва та встановленими нотаріусом фактами. Відповідно до пункту 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР. Згідно ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст. 527 ЦК Української РСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Статтею 548 ЦК УРСР встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням, а тому зі змісту цих норм вбачається, що спадкоємець приймає (або не приймає) спадщину в повному обсязі. З огляду на вищевикладене відсутні передбачені законом підстави для задоволення таких позовів щодо визначення додаткового строку для прийняття спадщини, коли із матеріалів справи вбачається, що спадкоємець вже прийняв спадщину, а подекуди навіть має свідоцтво про право на спадщину на інше майно. Згідно ст. 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Статтею 553 ЦК УРСР встановлено, що спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини. За змістом ч. 1 ст. 551 ЦК УРСР якщо спадкоємець, закликаний до спадкоємства за законом або за заповітом, помер після відкриття спадщини, не встигнувши її прийняти в установлений строк, право на прийняття належної йому частки спадщини переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Отже, з огляду на викладене вище, судом встановлено, що після смерті [PERSON] спадщину у вигляді 1/3 частки житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд [ADDRESS], прийняв її чоловік [PERSON], після смерті якого вказану спадщину в рівних частках прийняли сини - [PERSON] та [PERSON], по 1/6 частці кожен. У роз'ясненні, яке отримав [PERSON] при зверненні до Першої Миколаївської ДНК, державним нотаріусом вказано, що хоча він є таким, що фактично прийняв спадщину після матері [PERSON], так як на час її смерті фактично проживав разом з нею, оформити документи на спадщину не можливо через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів (Т.1, а.с. 8). Суд не може в повній мірі погодитись із цими твердженнями нотаріуса, оскільки вони носять характер роз'яснення, надані без заведення спадкової справи після смерті [PERSON] та без дослідження документів спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON]. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, а саме в частині визнання права власності на 1/6 частку житлового будинку, з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, [ADDRESS], в порядку спадкування після смерті [PERSON], який успадкував її після смерті [PERSON] (в порядку спадкової трансмісії). Стосовно позовних вимог Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Ужгородської міської ради в інтересах неповнолітньої [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/3 частку житлового будинку, з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], слід зазначити таке. [INFO] помер [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частки житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд [ADDRESS] та 1/6 частки житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд [ADDRESS] Згідно спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] вбачається, що спадкоємцем першої черги майна померлого є його донька - [PERSON], [INFO], яка на час смерті батька була малолітньою . 27.11.2013 року Другою Миколаївською державною нотаріальною конторою видано Свідоцтво про право на спадщину, за яким [PERSON] успадкувала після смерті батька [PERSON] 1/2 частку житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд [ADDRESS]. Свідоцтво про право на спадщину у вигляді 1/6 частки житлового будинку, з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, [ADDRESS], право на яку неповнолітня [PERSON] отримала в порядку спадкування після смерті батька, останній не видавалось, оскільки за життя батько прийняв, однак не встиг оформити вказану спадщину, як було встановлено судом та викладено вище. Нормами ч. 4 ст. 1268 ЦК України встановлено, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків відмови від спадщини в установленому законом порядку. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За ч. 1 ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Тобто, [PERSON] є такою, що прийняла 1/6 частку житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд [ADDRESS], незалежно від звернення її або її законних представників до нотаріуса. Проте підставою позовних вимог третьої особи з посиланням на те, що неповнолітня [PERSON] має право на спадкування після смерті бабусі [PERSON] за правом представлення, замість свого батька - сина спадкодавця - [PERSON], що помер [INFO], є помилковими, оскільки на дані правовідносини норми законодавства щодо спадкування за правом представлення не розповсюджуються. Відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Тобто, за змістом ч. 1 ст. 1266 ЦК України право представлення застосовується у випадку, смерті спадкоємця до моменту смерті спадкодавця. У такому випадку, законодавець надає певному колу осіб спадкувати частку померлого спадкоємця. В даному випадку на час смерті спадкодавця [PERSON] її син [PERSON] був живий, через що правовідносини щодо спадкування за правом представлення відсутні. При цьому, суд враховує правомірність посилань позивача [PERSON] на відсутність доказів прийняття [PERSON], за правом представлення, спадщини після смерті її бабусі - [PERSON] Доказів протилежного третя особа не надала. Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положення ч.2 ст.5 ЦПК України вказують на те, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд, відповідно до викладеної в позовній заяві вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Суд позбавлений можливості застосування положень ч.2 ст.5 ЦПК України до вимог третьої особи, оскільки вважає, що ЦК України визначає ефективний спосіб захисту порушеного права у даному випадку. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову третьої особи через невірно обраний позивачем спосіб захисту, оскільки закон передбачає інший спосіб захисту права неповнолітньої [PERSON] Щодо доводів у відзиві [PERSON] з приводу невідповідності позовної заяви третьої особи положенням ст.ст.175-177 ЦПК України, суд не приймає до уваги, оскільки позовна заява подана 11.12.2017 року, під час дії редакції ЦПК України, за якої вимоги до поданого позову визначались ст.ст.119,121 цього Кодексу, що відрізнялись від вимог ст.ст.175,177 ЦПК України, в редакції від 15.12.2017 року. Відповідно до п.11 Перехідних положень ЦПК України, в редакції від 15.12.2017 року, заяви, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, не можуть бути залишені без руху за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У зв'язку з цим, клопотання [PERSON], заявлене у відзиві на позов третьої особи про закриття провадження в частині цього позову є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. За таких обставин, оцінивши всі надані сторонами докази у сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову та про відмову у задоволенні позову третьої особи, що діє в інтересах неповнолітньої особи.

Outcome: partial