Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

Генічеська міська рада Херсонської області звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи комунального підприємства «Міське житлове будівництво», в якому з урахування збільшених позовних вимог просила визнати відповідачів такими, що втратили право на проживання у службовій квартирі [ADDRESS] , виселити їх без надання іншого житлового приміщення, зобов`язати відповідачів знятися з реєстраційного обліку та стягнути понесені судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що квартира [ADDRESS] має статус службової квартири та перебуває на балансі комунального підприємства «Міське житлове будівництво», яке є правонаступником КП «Генічеська ЖЕК-1». На підставі рішення виконавчого комітету міської ради за № 101 від 23 березня 2005 року вказана квартира була надана [PERSON] та членам його сім`ї для проживання, оскільки [PERSON] на той час займав посаду керівника комунального підприємства «Генічеська ЖЕК-1». З 06 березня 2012 року [PERSON] припинив трудові відносини з КП «Генічеська ЖЕК-1», у зв`язку з чим він та члени його сім`ї втратили право на проживання у службовій квартирі. Вказує, що відповідачі в добровільному порядку не бажають звільняти службову квартиру, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду з вказаним позовом. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримала. Зазначила, що на даний час відсутні будь-які підстави для проживання відповідачів у спірній службовій квартирі. При цьому існує черга працівників, які потребують надання службового житла. Просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні був відсутнім. Про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, але до судового засідання не з`явився та від нього не надійшло повідомлення про причину неявки чи відзив. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечили, зазначили, що надана службова квартира на час її вселення була не придатна для проживання, у зв`язку з чим, нею було вчинено ряд заходів на її покращення, та приведення у житловий стан. Вважають, що у зв`язку з такими невід`ємними поліпшенням, відповідач [PERSON] має право на продовження проживання у вказаній квартирі. Крім того наголошували на відсутність у позивача документів, що посвідчували право власності на спірну квартиру, а також підтверджень наявності черги працівників, що потребують надання їм житлової квартири, всупереч висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладених у цій справі. Просили у задоволенні позову відмовити. Також просили застосувати позовну давність до виниклих правовідносин. Представник третьої особи за довіреністю Ібрагімова С.Е. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Зазначила, що [PERSON] ще з 2012 року припинив трудові відносини з комунальним підприємством, а тому повинен звільнити службове приміщення разом зі своєю сім`єю. Суд, заслухавши думку сторін, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, встановив наступні факти і відповідні ним правовідносини. Рішенням виконавчого комітету Генічеської міської ради за № 74 від 24 лютого 2005 року «Про визнання службовою квартиру [ADDRESS] , визнано квартиру [ADDRESS] житловою площею 39 кв.м службовою; виділено комунальному державному підприємству «ЖЕК -1» квартиру [ADDRESS] з подальшим розподілом згідно переліку категорій робітників, якім може бути надане службове приміщення. Згідно з п. 1 Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення», службове жиле приміщення може бути надано, зокрема, начальнику житлово-експлуатаційної контори. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] розпочав роботу на посаді начальника державного комунального підприємства житлово-експлуатаційної контори № 1 з 11 вересня 2003 року на контрактній основі, що підтверджується розпорядження міського голови Скляренко І.В. за № 26/03 від 10 вересня 2003 року «Про прийняття на роботу [PERSON] ». Згідно з ч.1 ст. 122 Житлового кодексу України,\~на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. 04 березня 2005 року на засіданні адміністрації та ради трудового колективу Генічеської ЖЕК-1 вирішено розподілити службову квартиру [ADDRESS] начальнику ЖЕК-1 [PERSON] , про що було складено протокол № 1. Стаття 118 Житлового кодексу України передбачає, що\~службові\~жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної міської, районної в м. місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються як правило, окремі квартири. Так, рішенням виконавчого комітету Генічеської міської ради від 23 березня 2005 року № 101 «Про розподіл службової квартири [ADDRESS] » затверджено вищевказаний протокол № 1 від 04 березня 2005 року. 30 березня 2005 року [PERSON] та члену його сім`ї дружині [PERSON] було видано ордер на службове житлове приміщення за № 2. У вказаному ордері зазначено, що відповідальним квартиронаймачем зазначеного службового житла є [PERSON] . З пояснень сторін вбачається, що шлюб між відповідачами був розірваний у грудні 2006 року. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (частини друга та третя\~статті 64 ЖК). З огляду на це, право користування службовим жилим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) наймача є похідним від такого права останнього. 06 березня 2012 року розпорядженням міського голови Генічеської міської ради Пінаєва О.В. за № 17 «Про звільнення [PERSON] » [PERSON] було звільнено з посади начальника комунального підприємства «Генічеська ЖЕК-1», за угодою сторін з 06 березня 2012 року. У подальшому, на засіданні громадської комісії з житлових питань Генічеської міської ради вирішено визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування службовою квартирою [ADDRESS] та запропоновано у строк до 19 серпня 2012 року звільнити займану службову квартиру. За наслідком засідання комісії складено протокол № 8 від 11 липня 2012 року. Рішенням виконавчого комітету Генічеської міської ради № 258 від 19 липня 2012 року «Про звільнення службової квартири [ADDRESS] » вищевказаний протокол було затверджено. У запропонований строк особи службову квартиру не звільнили, про що також свідчить акт обстеження на предмет звільнення квартири від 05 квітня 2013 року. Позовні вимоги вмотивовані тією обставиною, що незважаючи на припинення трудових відносин та втрату разом із цим права на проживання у службовій квартирі, відповідач [PERSON] та його колишня дружина [PERSON] не звільнили службову квартиру. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачі не належать до визначених законодавством категорій осіб, які не підлягають виселенню із службового приміщення без надання іншого жилого приміщення (ст. 125 Житлового кодексу України, п. 35 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними, від 04 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення»). Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта\~статті 334 ЦК України). Особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього (частина перша\~статті 118 ЖК). Одна з особливостей найму житла полягає, зокрема, у тому, що наймач має право тимчасового володіння ним. Право володіння\~житлом залишається в його власника, який не втрачає це право навіть тоді, коли інша особа використовує таке майно протиправно. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Статті 124-125 ЖК\~України передбачають приписи, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого житлового приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування. Навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Згідно зі\~статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~та частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Слід зазначити, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру, що, в свою чергу, зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент (п. 1 ст. 6 Конвенції, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina\~v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява №\~63566/00, § 23). Згідно зі статтею 8 Конвенції\~кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відтак, суд приходить до висновку, що виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції. Разом з тим, суд враховує, що особа, право на зайняття житлового приміщення якої припинене, вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63). Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Суд також враховує, що втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто таке втручання має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56). Розглядаючи даний спір, суд приходить до висновку про відсутність жодних доказів, що вказували би на наявність нагальної суспільної необхідності для застосування такого заходу втручання, як виселення, незважаючи на наявність законних на це підстав. Так, звертаючись до суду Генічеська міська рада вказує на існуючу чергу працівників, що можуть претендувати на заселення у службове житло. Суд вважає, що дійсно наявність черги осіб, що потребують користування службовою квартирою може свідчити про «необхідність у демократичному суспільстві». Разом з тим, відповідність критерію необхідності визначається з урахуванням того,\~чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті, визначеної у пункті 2 статті 8 Конвенції. Суд вважає, що єдине твердження про наявність працівників, що «можуть претендувати» на заселення у службове житло не свідчать про нагальну необхідність у цьому, а лише вказують на ймовірність. Надана в якості обґрунтування позовних вимог інформаційна довідка, видана КП «Міськжитлобуд» 18 листопада 2016 року вказує на те, що на підприємстві з 2012 року працює [PERSON] , яка мешкає на квартирі у м. Генічеськ. З пояснень представників позивача та третьої особи вбачається, що вказана особа працює на посаді робітника з прибирання та потребує надання службового приміщення. Разом з тим, вказана довідка не містить жодної інформації про те, чи мешкає працівник у службовому приміщенні чи наймає його, як іногородня особа, також як й відсутні будь-які відомості про те, чи подавала вказана особа заяву про надання їй службового житла для проживання, чи вирішувалось питання про можливість надання їй такого житла. Наявна в матеріалах справи інформаційна довідка, на думку суду, лише підтверджує позицію щодо того, що на підприємстві можуть працювати особи, які мають можливість претендувати на користування службовим житлом, але це жодним чином не вказує на нагальну суспільну необхідність у цьому, також як й не підтверджує наявність черги працівників, що потребують службового житла, яке закріплено за відповідачами. Слід також звернути увагу на тому, що суди мають як надавати адекватне обґрунтування для відхилення аргументів стосовно застосування норм права, так і надавати оцінку виселення в контексті принципу пропорційності (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 13 листопада 2013 року у справі № 6-115 цс 13). В ході судового розгляду встановлено, що за час проживання особами у спірній квартирі та у період перебування ними у шлюбі, з дозволу відповідних органів влади за власні кошти було здійснено перепланування службової квартири, забезпечено до неї газопостачання. Про вказане свідчать робочий проект газопостачання службової квартири, здійснений у 2006 році на замовлення [PERSON] , інвентаризаційна справа, а також докази витрат, понесених у зв`язку з переобладнанням квартири та забезпеченням її газопостачанням. Суд сприяв учасникам справи в реалізації прав щодо надання доказів, у зв`язку із чим 09 жовтня 2018 року суд задовольнив клопотання представника відповідача та призначив у справі судову будівельно-технічну експертизу, на виконання чого судовий експерт надав висновок № 42 від 28 липня 2019 року, в якому зазначив про неможливість визначити, які будівельні роботи виконувались до 2007 року та відокремити вартість будівельних робіт, виконаних [PERSON] і [PERSON] в період з 2005-2007 рік та особисто [PERSON] з 2007 року до теперішнього часу. Разом з тим, вищевказаний висновок експерта свідчить про той факт, що вартість спірної квартири з часу надання її відповідачам для проживання зросла, що пов`язано із переобладнанням квартири, здійсненням у ній ремонту. Суд також приймає до уваги твердження відповідача [PERSON] , яка зазначила, що основні витрати на поліпшення стану квартири вона брала на себе, про що також вказує, що більшість квитанцій та товарних чеків були придбанні на її ім`я. Вказане суд розглядає у взаємозв`язку із поясненнями [PERSON] про те, що виселення зі службової квартири покладе на неї надмірний тягар, оскільки у неї відсутнє інше житло та фінансова можливість його придбати. Підсумовуючи викладене, суд вважає, що в ході судового розгляду не знайшло своє підтвердження існування нагальної суспільної необхідності у виселенні відповідачів, оскільки за відсутністю доказів про наявність конкретних працівників, які потребують проживання в зазначеній службовій квартирі, що відповідає інтересам власника житла неможливо переконатись в наявності суспільної потреби у цьому. Відтак, у світлі конкретних обставин справи, суд вважає, що за відсутністю нагальної суспільної необхідності, таке втручання у права осіб на повагу на житло, як виселення, внаслідок чого особи зазнають негативні наслідки, не є обґрунтовано співмірним переслідуваній легітимній меті, визначеної у п. 2 ст. 8 Конвенції. Внаслідок цього, суд вважає за необхідним захистити права відповідачів на повагу на житло шляхом недопущення непропорційного втручання у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. У зв`язку із цим, в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Вирішуючи питання про можливість застосування до спірних правовідносин строку позовної давності за клопотанням представника відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] , суд приходить до наступного висновку. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).\~ Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша\~статті 257 ЦК України). В обґрунтування клопотання відповідач посилається на висновок Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 січня 2016 року у справі № 6-2913 цс 15 про виселення особи із службового житла. Так, у вказаній справі Верховний Суд України зазначив, що\~ЖК\~не передбачає окремих положень про позовну давність. Проте за\~статтею 62 цього кодексу\~при розгляді спорів, що випливають з договору найму жилого приміщення, суд застосовує приписи цивільного законодавства. На думку Верховного Суду України, право на звернення до суду з позовом про виселення із службового житла виникло у позивача після звільнення відповідача з роботи (1 жовтня 2002 року), а тому позовна давність через три роки (1 жовтня 2005 року) сплила.

Outcome: dismissed