Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-05 00:00:00

В травні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому з урахуванням зміни позовних вимог просить суд усунути перешкоди у його спілкуванні з дитиною, зобов`язавши [PERSON]. відпускати дитину для спілкування з ним без присутності останньої за наступним графіком побачень: -не рідше ніж 2 рази на місяць та не менше ніж протягом декількох днів з можливістю брати дитину до себе, а саме з 17.00 години кожного другого і четвертого четверга кожного календарного місяця по 10.00 годину кожного другого і четвертого понеділка кожного календарного місяця. Також позивач просить суд заборонити [PERSON]. змінювати відоме місце проживання дитини за адресою [ADDRESS] без письмового повідомлення позивача за один місяць до зміни адреси, мотивуючи свої вимоги з урахуванням пояснень в судовому засіданні наступним. Так, позивач зазначає, що сторони з 03 травня 2012 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, який на теперішній час не розірвано. Від шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO] Позивач зазначає, що весь час подружнього життя сторони проживали то окремо, то разом, і пов`язано це було із тим, що позивач є громадянином Німеччини і постійно там проживає. Безпосередньо після народження сина позивач вже на наступний день приїхав в Україну і тривалий час проживав із родиною в квартирі відповідача. В подальшому поїхав до Німеччини, але продовжував допомагати сім`ї. В лютому 2013 року дружина із сином приїхала в Німеччину, як зазначає позивач він на той час думав - жити до нього. Він винаймав житло, працював, у вільний від роботи час приділяв достатньо уваги як дружині, так і синові. Наполягав на тому, що створив всі необхідні умови для проживання дружини, фізичного і духовного зростання сина. Підкреслював, що одружився «по коханню» і мав єдину мету - створити сім`ю. Дружина навпаки, йому здавалось, перестала його розуміти, не підтримувала його, під час проживання в Німеччині вони почали сваритися за будь-який привід. Позивач не заперечував проти того, що дитина має паспорт громадянина Німеччини, що він допомагав і дружині пройти всю систему міграції, оскільки дійсно усвідомлював те, що буде разом зі своєю родиною проживати в Німеччині. Тому коли дружина звернулася до нього із пропозицією надати дозвіл на виїзд її та сина до України на деякий час, стверджує, що і не думав, що це буде останній раз, коли він бачив сина, і коли в нього були нормальні стосунки із дружиною, оскільки остання просила поїхати «побачити» матір. Позивач стверджує, що після того як дружина поїхала до України, він втратив будь-який зв`язок із нею, хвилювався за сина, у зв`язку з чим і звернувся до відповідних органів із заявами про розшук своєї дитини. Від того часу стосунки із дружиною погіршилися і вона за будь-яких умов відмовляла йому у побаченні із власною дитиною. Позивач зазначає, що вже 19 разів він за два останні роки прилітав в Україну, щоб мати змогу побачити сина. Натомість за ці два роки бачив його лише двічі: один раз 40 хвилин в квітні 2014 року в парку, другий - 10 хвилин в січні 2015 року. Позивач почуває себе збентеженим і приреченим, тому що в які б двері він «не стукав» в Україні за останні два роки, жодний орган чи організація не виявилися в змозі йому допомогти мати змогу бачити сина, оскільки мати дитини це категорично заперечує. Просить суд задовольнити свій позов, підкреслює, що дуже хоче бачити сина, приділяти йому увагу, зазначає, що «віддасть йому всю свою любов». Вимогу про встановлення йому графіку побачень із сином за відсутності дружини обґрунтовує саме тим, що вона і її мати, на його думку, дуже агресивно настроєні по відношенню до нього, вважають, що він має на меті викрасти сина і вивезти його за кордон, що не відповідає дійсності, оскільки, стверджує позивач, єдиною його метою є можливість бачити сина і приймати активну участь у його вихованні, а присутність дружини на зустрічах з урахуванням напружених стосунків між ними буде створювати напружену обстановку і негативний лад. А всі свої ймовірно відчайдушні вчинки за останні два роки позивач мотивує виключно тим, що знаходячись в іншій державі вчиняв всі можливі дії, звертався до всіх можливих органів і установ, щоб бути почутим і отримати те, за чим в решті решт прийшов до суду (Том №1 а.с.2-6, 80-81, 98, 143, 149) На питання суду, чи допускає він, що син його зовсім забув за цей час і не буде мати бажання сам спілкуватися наодинці, позивач відповів, що знає, що легко не буде, але він дуже наполегливий, і з кожною зустріччю, вважає, що зможе налагодити нормальні стосунки із маленьким сином. На підтвердження того, що єдиною метою встановлення побачень із сином є виключно можливість «бути йому батьком», а не бажання «викрасти дитину і вивезти за кордон» позивач заявив про своє визнання зустрічного позову в повному обсязі в судовому засіданні і окремо подане у письмовому вигляду і долучене до матеріалів справи (Том №2 а.с.138) В свою чергу, відповідач повністю заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON], визнала, що дійсно вона чинить перешкоди у спілкування батька з дитиною, проте такі свої дії вона пояснює виключно, на її думку, захистом інтересів малолітньої дитини. Зазначає, що єдиною метою [PERSON] є бажання забрати в неї дитину, що сам [PERSON] йому не потрібен, оскільки в Німеччині позивач отримує на дитину великі соціальні виплати і, на думку відповідача, така «активність» позивача по справі викликана виключно тим, що [PERSON], якщо він «не пред`явить» дитину державі Німеччина, доведеться повернути всі виплати. Крім того, позивач акцентує увагу суду на тому, що по законам Німеччини та особа, яка має сім`ю, дитину, платить менше податків, відтак таке бажання батька обґрунтовує нічим іншим як намагання зменшити тягар свого оподаткування. [PERSON] зазначає, що вони з [PERSON] познайомились в 2010 році в Криму, тривалий час переписувалися через інтернет, в подальшому [PERSON] завагітніла і вони вирішили розписатися. Дитина народилася в Україні, [PERSON] приїхав в Київ вже на наступний день після народження сина. [PERSON] акцентує увагу на тому, що чоловік деякий час після народження дитини жив з ними, потім поїхав в Німеччину. Характеризуючи позивача у його відношенні до дитини підкреслювала, що він незважаючи на те, що пізно приходив додому, кожний вечір «вкладав сина спати», граючи із ним «шмузі-пузі», що почало [PERSON] дратувати. Коли вона із сином в лютому 2013 року поїхала до чоловіка в Німеччину, то, стверджує відповідач, чоловік також цілий день пропадав на роботі, а вона була змушена «сутками» за виключенням часу з 7.00 до 9.00 ранку, коли вона відвідувала тренажерний зал, «сидіти» безплатно з дитиною, в той час як «сиделка» отримувала 10 Євро на годину. Всі закиди чоловіка щодо того, що вона не приділяла йому уваги і весь час сиділа в інтернеті, пояснювала тим, що вона дуже втомлювалася. Відповідач зазначає, що через деякий час сумісного проживання її почали дратувати і інші звички чоловіка, зокрема, те, що йому не подобається «пеніє птіц» і те, що він закриває жалюзі, коли світить сонце. Відповідач звинувачувала позивача в тому, що він «нацист», що йому потрібен син, щоб повернути колишніх коханок. Свій вчинок по поверненню в Україну пояснила тим, що після «спілкування» із позивачем в сина почалися судоми. Всі німецькі лікарі, до яких [PERSON] їх водив пояснили, що нічого страшного, але вона як мати була цим збентежена. Також її непокоїло те, що дитина погано набирає вагу і в 9 місяців хлопчик стоїть не сам, а тримаючись за опору. Вона вважала наявним в нього неврологічне захворювання. Зазначала, що тільки по поверненню в Україну саме українські лікарі поставили дитині «правильні» діагнози і вилікували дитину призначенням масажу та курсом терапії. На даний час хлопчик ходить та нічим не відрізняється від однолітків. Відповідач звертала увагу суду, що позивача, на її думку, зовсім не хвилює власний син, що єдина мета, яку він переслідує - це користь. Відповідач акцентувала і на тому, що позивач має зв`язки із «криміналітетом», що декілька разів і вона сама бачила як він і два таких саме кремезних чоловіка як він ходили за нею, як вона вважає, з метою викрасти її сина. Також відповідач просила суд врахувати під час винесення рішення у справі надані нею документи, а саме, за її твердженням, роздруківки особистої переписки чоловіка із жінками, друзями, адвокатом та «криміналітетом», в якій, на чому вона окремо наполягала, міститься інформація, яка вкрай негативно характеризує її чоловіка і яка є безумовною підставою для відмови в його позові. Визнання чоловіком свого позову вважала його черговими «хитрощами» і навіть за таких умов безапеляційно стверджувала про те, що сина він бачити права не має. На відміну від виконання свого обов`язку по сплаті аліментів в розмірі 1/3 частини від усіх видів його доходів, на чому вона декілька разів, зупинялася. Саме такий розмір було встановлено рішенням суду на утримання двох малолітніх дітей, оскільки за ці два роки вона народила від нього ще одного сина - [PERSON], [INFO]. Відповідач зазначила, що нехай спочатку позивач виплатить їй всі належні суми, окрім того 1/6 частину від усіх видів його доходів, ще на її утримання, а потім вона зможе піти на поступки. На питання суду що в матеріалах справи роблять адвокатські запити до Мінюсту надати допомогу в отриманні інформації щодо наявності у [PERSON] нерухомого майна, рухомого майна, доходу від роботи, від викладацької діяльності чи будь-якого іншого доходу, [PERSON] зазначила, що вона вважає, що має право на частину від усього цього, а він їй висилає через «Вестерн-Юніон» лише те, що надає йому держава Німеччина на дитину - 184 Євро (150 Євро отримує, решта - утримують при пересилці) (Том №2 а.с.106) На питання позивача чому відповідач не відкриє картковий рахунок для перерахування на нього коштів на дитину, [PERSON] повідомила, що краще ніж сплачувати в Німеччині 200Євро щомісяця на страховку [PERSON] ці гроші надавати їй безпосередньо. Відповідач просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог чоловіка і задовольнити в повному обсязі зустрічний позов, заборонивши виїзд малолітнього сина [PERSON], [INFO], за кордон України в супроводі батька [PERSON] без її згоди та супроводу (Том №1 а.с.107-111) Представники сторін відповідно просили задовольнити позовні вимоги своїх довірителів. Окремо представник позивача звертав увагу на процесуальну позицію [PERSON] у справі, зокрема, його визнання зустрічного позову додатково спростовує позицію відповідача у справі щодо того, що [PERSON] без її згоди буде намагатися вивезти дитину в Німеччину, і що єдиною його метою є можливість бачити власну дитину. В той же час представник відповідача у справі повідомила суд про те, що сторони намагалися укласти мирову угоду, проте на поступки не пішов саме позивач. На питання суду на яких умовах ця угода мала бути укладена, представник відповідача зазначила, що не знає, оскільки текст угоди повинен був підготувати представник позивача. Також відповідаючи на питання суду, на які поступки може піти відповідач, оскільки позивач вже фактично поступився тим, що погодився на умови, викладені в зустрічному позові, аби тільки відповідач надала згоду на побачення із сином, сама відповідач зазначила, що за жодних обставин не довіряє чоловікові, і ці зустрічі необхідні йому лише для того, щоб [PERSON] звик до нього, щоб потім дитина поводилася спокійно під час того, як [PERSON] без її згоди буде проходити з ним паспортний контроль в пункті пропуску за кордон (Том №1 а.с.110) Представник Служби у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації просила суд зосередити свою увагу на інтересах малолітньої дитини. Зазначала, що як виявилося у сторін дуже напружені стосунки між собою, але батько є батьком і незважаючи на те, чи будуть сторони жити однією сім`єю, дитині потрібна турбота обох батьків. Щодо висновку, який було прийнято в рамках розгляду даної справи, то звернула увагу суду на те, що його було надано на підставі тих вимог, з якими з самого початку звернувся позивача до суду, питання не стояло про такі тривалі проміжки часу. Проте незважаючи на це, а також на те, що дитина трішечки підросла, просила врахувати те, що протягом двох років [PERSON] не бачив тата і зміг напевно його забути, і підтримати в повному обсязі висновок органу опіки, наявний в матеріалах справа, згідно якого встановити зустрічі батька із сином кожного другого тижня місяця в суботу та неділю з 10.00 години до 13.00 голини виключно в присутності матері. Представник Державної прикордонної служби України в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином відповідно до положень ст.74 ЦПК України (Том №1 а.с.139, 150, 184, 213) Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України) Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України) В разі ж визнання сторонами тих чи інших обставин чи встановлення їх рішенням суду, яке набуло чинності, особа звільняється від їх доказування під час розгляду справи (ч.ч.1, 3 ст.61 ЦПК України) Судовим розглядом встановлено, що [PERSON], [INFO]., громадянин ФРН, та [PERSON]., [INFO]., громадянка України, з 03.05.2012 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Центральним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї (Том №1 а.с.11) Від шлюбу сторони мають двох малолітніх синів - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]., які обидва народилися на території України в м. Києві, що підтверджується свідоцтвами про народження дітей (Том №1 а.с.12, 114) Між тим, [PERSON], [INFO], з 02 січня 2013 року має паспорт громадянина Німеччини (Том №1 а.с.191 на звороті) Сторони не заперечують, що діти проживають разом із матір`ю за адресою [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON] (матері відповідача), [PERSON]., [PERSON] (сестра відповідача) в рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло, загальною площею квартири 46,17 кв.м (Том №2 а.с.92) В матеріалах справи знайшли підтвердження доводи сторін щодо їх проживання однією сім`єю в Німеччині взимку-навесні 2013 року. Так, зокрема, [PERSON] отримала візу категорії Б (національна віза), яка видається до в`їзду і є, як правило, чинною впродовж 90 днів, протягом яких іноземний громадянин повинен відвідати уповноважену Установу в справах іноземців, щоб переоформити національну візу у дозвіл на тимчасове проживання для більш тривалого перебування. Крім того, [PERSON] відкрила банківський рахунок Спарда банку Мюнхен, почала відвідувати курси німецької мови для іноземних матерів в сімейному центрі в Гаарі, купила річний абонемент на громадський транспорт в регіоні Мюнхена та стала членом спортивного товариства в Гаарі. На [PERSON] також було заведено електронну картку утримання прибуткового податку (Том №1 а.с.191 на звороті) Відповідно до довідки про місце проживання [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зареєстровані як сім`я у громаді Гаар в окрузі Мюнхен, позивачем та відповідачем 27 січня 2013 року укладено на невизначений час договір оренди квартири подружжя (Том №1 а.с.13-15, 191 на звороті) На [PERSON] та [PERSON] 01 березня 2013 року в Німеччині було оформлено медичне страхування на випадок хвороби та потреби у догляді (Том №1 а.с.38-39, 40-41, 45, 191 на звороті) На утримання [PERSON] німецькою Сімейною касою з березня 2013 року нараховується щомісячна допомога на дітей в сумі 184 Євро щомісячно, які позивач перераховує відповідачу, що сторонами не заперечується і частково підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями (Том №1 а.с.52-59, 90-93, 192, 204-211) В травні 2013 року позивач надав відповідачу дозвіл на поїздку до м. Києва з матір`ю без його супроводу в період часу з 29 травня 2013 року по 10 липня 2013 року (Том №1 а.с.17-18, 192) Натомість після 10 липня 2013 року відповідач з дитиною до Німеччини не повернулася. Твердження відповідача про те, що їй заважало повернутися до чоловіка перебування із сином в лікарні в цей час, спростовується матеріалами справи, оскільки з наявної виписки вбачається, що на стаціонарному лікуванні вони знаходилися в кінці листопада 2013 року (Том №1 а.с.115) Сторони не заперечують, що між ними влітку 2013 року склалися дуже напружені стосунки і що позивач втратив можливість бачити власну дитину. 29.08.2013 року [PERSON],

Outcome: partial