Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся позивач з вимогами визначити, що частка [PERSON] на день смерті 10.07.2010р у спільній сумісній власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,0425 га, кадастровий номер 0510137000:03:039:0150, розташованої по вул. Нагірна №156 м. Вінниці, яка належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, ЯБ№971796, становить 1/2. Визначити, що частка [PERSON] у спільній сумісній власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,0425 га, кадастровий номер 0510137000:03:039:0150, розташованої по вул. Нагірна №156 м. Вінниці, яка належить [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, ЯБ№971810, становить 1/2. Позовні вимоги аргументовані тим, що мати позивача [PERSON], померла 10 липня 2010 року. На праві спільної сумісної власності у позивача з покійною матір'ю є земельна ділянка площею 0,0425 га, кадастровий номер 0510137000:03:039:0150, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться в м. Вінниці, вул. Нагірна 156. земельна ділянка належить, [PERSON] на підставі Державного акту ЯБ№971810 , та його покійній матері [PERSON] на підставі Державного акту ЯБ№971796, виданих Вінницьким міським управлінням земних ресурсів 04.06.2007 року. Позивач вказує, що після смерті матері відкрилась спадщина на належне матері майно, в тому числі на частину указаної земельної ділянки, що належала матері, крім позивача, спадкоємцем також є син померлої [PERSON], який мешкає в [ADDRESS], який відмовився від спадщини. Позивач вказує, що в звязку з тим, що частки кожного зі сторін спору у спільній сумісній власності на земельну ділянку не виділені, позивач не може в повній мірі реалізувати своє право власності на належну йому частину земельної ділянки. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, судовий збір просили суд залишити за позивачем. Представник відповідача в судовому засіданні покладався на розсуд суду Судом по справі встановлені наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини: Судом встановлено, що [PERSON] є матір'ю [PERSON]. ( а. с.4) Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого приватним нотаріусом ВМНО [PERSON] від 26.04.2011 року за реєстровим № 1194 позивачем успадковано після смерті [PERSON] 3/4 часткок житлового будинку що знаходиться за адресою м. Вінниця вул.. Нагірна 156 (а.с.7-8) Постановою приватного нотаріуса ВМНО [PERSON] від 20.07.2018р. №81/02-14 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку земельної ділянки загальною площею 0,0425 га, кадастровий номер 0510137000:03:039:0150, розташованої по вул. Нагірна №156 м. Вінниці, оскільки не визначені частки нерухомого майна. (а.с.10-12) З метою повного та об'єктивного розгляду судом досліджувались матеріали спадкової справи після смерті [PERSON]. Судом встановлено, що позивач є спадкоємцем після смерті [PERSON]. Інший спадкоємець [PERSON] відмовився від своєї частки спадщини. ч1 ст. 316 ЦК України встановлено, що - правом власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. ч1 ст.317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. ч1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. ч1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. За змістом ст. ст. 355, 356,358, 319 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше 5 (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна юність на майно. Власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них на праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. ч.2 ст. 358 ЦК України встановлено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. ч.3 cт. 358 ЦК України встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння, користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, а тому у даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання права власності у порядку спадкування за законом, оскільки іншим шляхом захистити цивільне право позивача неможливо, а отже позов підлягає задоволенню. За змістом ст. ст. 355, 356,358, 319 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше 5 (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна юність на майно. Власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них на праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Згідно із ст. 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Відповідно до ст.118 Земельного кодексу України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. ч.1 ст. 158 ЗК України встановлено, що земельні спори вирішуються судом, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму ВСУ Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ від 16.04.2004 № 7, у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію. При пред'явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо. ст. 77 ЦПК України, встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Ч.1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд, вважає позов обґрунтований, повністю підтверджений матеріалами справи та підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved