Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

В січні 2019 року позивач в особі Дніпровської міської ради звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради, [PERSON] , про визнання договору укладеним. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 січня 2019 року справу передано на розгляд Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у зв`язку із непідсудністю цієї справи Амур-Нижньодніпровському районному суду м. Дніпропетровська. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 січня 2019 року справа розподілена судді Кухтіну Г.О. Ухвалою судді від 30 січня 2019 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Позовна заява мотивована тим, що листом Департаменту економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради від 10.08.2018 року Вих. № 10/13-541 позивача було повідомлено про надходження на візування проекту рішення Дніпровської міської ради «Про надання гр. [PERSON] РНОКПП: [NUMBER] , дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] ) по фактичному розміщенню комплексу центру дозвілля». З доданих до зазначеного проекту рішення документів вбачається, що договором купівлі-продажу комплексу центру дозвілля від 17 серпня 2009 року гр. [PERSON] , та гр. [PERSON] продали гр. [PERSON] комплекс центру дозвілля, який розташований за адресою: [ADDRESS] , загально площею 913,9 кв.м. Вказане приміщення належало продавцям в рівних частинах, по Ѕ частки кожному, на праві приватної власності. Однак відповідачі з питання укладання договору про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфаструктури міста по зазначеному об`єкту до Департаменту економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради не зверталися, що призвело до недоотримання міським бюджетом відповідних коштів. Вказує, що листом Департаменту економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради від 25.05.2018 року Вих. № 10/15-300 відповідачів було повідомлено про необхідність виконання вимог закону та направлено на підписання два примірники проекту договору про пайову участь на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Дніпра по об`єкту «Фактичне розміщення комплексу центру дозвілля за адресою: [ADDRESS] » для ознайомлення та підписання, однак договір так і не укладено, кошти пайової участі не сплачено. Враховуючи викладене, просили суд визнати Договір між Дніпровською міською радою, в особі Департаменту економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради, та гр. [PERSON] , гр. [PERSON] про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Дніпра укладеним, на умовах, передбачених Порядком залучення, розрахунку і використання коштів пайової участі (внесків) у розвитку інфраструктури м. Дніпропетровська, затвердженого рішенням Дніпровської міської ради від 21.07.2011 року № 5/14 у запропонованій позивачем редакції. Представник позивача у судовому засіданні заявлені вимоги підтримала з підстав, викладених у позові, просила задовольнити. Представник відповідачів, відповідач [PERSON] , у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Зазначили, що згідно інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, державна реєстрація права власності на нерухоме майно - комплекс центру дозвілля, який розташований за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] відбулася 21.09.2009 року, тобто саме з цієї дати позивач міг довідатися про порушення свого права, а відтак саме з цього часу має обраховуватися трирічний строк позовної давності. У зв`язку з цим просили суд застосувати позовну давність щодо позовних вимог та відмовити у задоволенні позову. Інші сторони у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши і оцінивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно листа Департаменту економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради від 10.08.2018 року Вих. № 10/13-541 позивача повідомлено про надходження на візування проекту рішення Дніпровської міської ради «Про надання гр. [PERSON] РНОКПП: [NUMBER] , дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] ) по фактичному розміщенню комплексу центру дозвілля». З доданих до зазначеного проекту рішення документів вбачається, що договором купівлі-продажу комплексу центру дозвілля від 17 серпня 2009 року гр. [PERSON] , та гр. [PERSON] продали гр. [PERSON] комплекс центру дозвілля, який розташований за адресою: [ADDRESS] , загально площею 913,9 кв.м. Вищезазначене приміщення належало продавцям в рівних частинах по Ѕ частки кожному на праві приватної власності та було отримане: Ѕ частка [PERSON] - на підставі рішення третейського суду при Асоціації «ЛЕВЛЕКС» від 23.07.2008 року, справа № 10-40/08; зареєстроване в КП ДМБТІ Дніпропетровської обласної зради, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01.09.2008 року № 20071982, реєстраційний №24541048; Ѕ частка [PERSON] - на підставі рішення третейського суду при Асоціації «ЛЕВЛЕКС» від 23.07.2008 року, справа № 10-40/08; зареєстроване в КП ДМБТІ Дніпропетровської обласної зради, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01.09.2008 року № 20071940, реєстраційний №24541048 /а.с. 14-15/. 21 вересня 2009 року згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23902178 проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - комплекс центру дозвілля, який розташований за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кошляк Н .Е. , реєстровий № 2206 /а.с. 33, 34, 35/. Згідно з ч. 1 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року № 3038-VI, порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону. Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті (ч. 2 ст. 40 Закону). На виконання ч. 1 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» рішенням Дніпропетровської міської ради від 29.07.2011 року № 5/14 затверджено Порядок залучення коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Дніпропетровська. Пунктом 2 зазначеного Порядку, передбачено, що величина пайової участі визначається у гривнях, виходячи з розміру пайової участі, визначеного нормативами одиниці створеної потужності, і не може перевищувати граничного розміру пайової участі, визначеного у відсотковому значенні від загальної кошторисної вартості будівництва (реконструкції), зміни функціонального призначення об`єкта тощо. З аналізу ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» в цілому вбачається, що законодавцем визначено зобов`язання саме замовника, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, що, у свою чергу, має відбуватись згідно з Порядком залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, затвердженим органом місцевого самоврядування відповідно до цього Закону. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури, величина якої визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури, який визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації органом місцевого самоврядування звернення замовника про укладення договору про пайову участь). Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Істотними умовами договору є: розмір пайової участі; строк (графік) сплати пайової участі; відповідальність сторін. Невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором. При цьому, орган місцевого самоврядування визначає лише розмір пайового внеску, тоді як величина пайової участі визначається не інакше як через укладення договору пайової участі. Таким чином, величина та необхідність сплати коштів пайової участі встановлюється в договорі, який і породжує безпосередні зобов`язання зі сплати коштів пайової участі з визначенням розміру та строків сплати. Як вказує позивач у позові та представник позивача у судовому засіданні, листом Департаменту економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради від 25.05.2018 року Вих. № 10/15-300 відповідачів було повідомлено про необхідність виконання вимог закону та направлено два примірники проекту договору про пайову участь на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Дніпра по об`єкту «Фактичне розміщення комплексу центру дозвілля за адресою: [ADDRESS] » для ознайомлення та підписання, однак договір так і не укладено, кошти пайової участі не сплачено, чим порушено права Дніпровської міської ради на отримання коштів пайової участі у розвитку населеного пункту, які мають використовуватися для створення та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфаструктури м. Дніпра. В свою чергу, у судовому засіданні представник відповідачів, відповідач [PERSON] просили суд застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, мотивуючи тим, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно - комплекс центру дозвілля, який розташований за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] відбулася 21.09.2009 року, тобто саме з цієї дати позивач міг довідатися про порушення свого права, а відтак саме з цього часу має обраховуватися трирічний строк позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. В свою чергу, ознайомившись з матеріалами цивільної справи, зібраними та поданими сторонами доказами, судом не встановлено підстав для поновлення позивачу пропущеного строку для звернення до суду за захистом порушеного права, оскільки останнім не вказано обставин, які об`єктивно унеможливлювали звернення позивача за судовим захистом у період дії строку позовної давності. На підставі вище викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed