Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

В травні 2015 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить суд стягнути з відповідача на свою користь борг в сумі 82\~192,62 грн., які є інфляційним збільшенням боргу за період з 14.03.2015 по 01.07.2015 та 2\~509,90 грн., які складають 3% річних від простроченої суми за цей період, мотивуючи свої вимоги наступним. Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 08 січня 2015 року у справі за позовом [PERSON] до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, було задоволено вимоги позивача частково та, зокрема, зобов`язано відповідача перерахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу відповідно до ст. ст.9, 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 30-місячного грошового забезпечення на день встановлення інвалідності. Зазначене рішення суду набуло чинності 02.03.2015. В той же час, безпосередньо виплату грошових коштів позивачу в розмірі 277\~610,00 грн. відповідач\~ здійснив лише 02 липня 2015 року. Посилаючись на те, що між сторонами на підставі вищезазначених рішень судів виникли грошові зобов`язання, а відповідач, всупереч тому, що рішення набуло чинності в лютому 2015 року фактично виплатив належні до сплати суми позивачу лише в липні 2015 року, то позивач стверджує, що до даних правовідносин слід застосувати ч.2 ст.625 ЦК України і стягнути в порядку цивільного судочинства з відповідача на свою користь інфляційне збільшення боргу та 3% річних (а.с.25-28) В судовому засіданні представник позивача підтримав позов з підстав, вкладених судом вище. Представник відповідача категорично заперечував проти позову, вважав, що сам факт невиконання рішення адміністративного суду у сфері публічно-правових відносин не може стати підставою виникнення цивільно-правових відносин між сторонами, таким чином,\~ стверджував про неможливість застосування в даному випадку ч.2 ст.625 ЦК України. Зазначав, що положення ст.625 ЦК України можна застосовувати до зобов`язальних правовідносин, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, відтак позицію позивача вважав помилковою. Окремо зауважив, що оскільки у вищезазначеному рішенні адміністративного суду не має терміну «стягнути грошові кошти», а є лише «зобов`язати виплатити», то неможна казати про те, що між сторонами на підставі такого рішення виникли грошові зобов`язання. Крім того, представник відповідача вважав, що позивачем не доведений сам факт отримання таких коштів від відповідача?! Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові\~ відмовити (ст.214 ЦПК України) Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, саме сторони повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України) Так, згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням, зокрема, у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті ж самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Судовим розглядом встановлено, що постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 08 січня 2015 року було частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до Міністерства оборони України, визнано протиправними дії останнього щодо не призначення позивачу одноразової грошової допомоги в порушення вимог Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», зобов`язано Міністерство оборони України перерахувати та виплатити [PERSON] одноразову грошову допомогу в зв`язку із настанням інвалідності у відповідності до ч.2 ст.9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 30-місячного грошового забезпечення на день встановлення інвалідності, тобто згідно Порядку, затвердженого Постановою Кабінетом Міністрів України №499 від 28 травня 2008 року з урахуванням виплачених сум (а.с.13) Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2015 року вищезазначену постанову районного суду залишено без змін, рішення суду першої інстанції набуло законної сили (а.с.14-15) Вищезазначеними рішеннями визначено, що позивачу була встановлена ІІ група інвалідності 26 червня 2012 року і відповідач порушив право позивача на отримання соціальних виплат і допомоги, передбачене статтею 46 Конституції України у передбаченому законом розмірі. Суд приходить до висновку, що доводи позивача про те, що між сторонами виникли грошові зобов`язання, знайшли своє підтвердження в ході розгляду спрви. Так, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, де відповідач повинен був сплатити на користь позивача одноразову грошову допомогу, і такий обов`язок виник не на підставі рішення суду, а був прямо передбачений актами цивільного законодавства, а саме ч.2 ст.9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядком, затвердженим Постановою Кабінетом Міністрів України №499 від 28 травня 2008 року, такі дії слід вважати грошовим зобов`язанням та на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Щодо заперечень представника відповідача, то вони спростовуються правовою позицією Верховного Суду України, викладеній в постанові від 01.10.2014 року у справі №6-113цс14, яка відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов`язковим для судів при розгляді аналогічної категорії справ. Щодо посилання представника відповідача на ухвалу ВССУ від 28.10.2015 року у справі №6-19178св15, то суд застосовує іншу правову позицію ВССУ, зокрема, висловлену в ухвалах від 22.04.2015 року у справі №6-4980св15 та від 21.10.2015 року у справі №6-24276св15 (а.с.76-87) Так, касаційний суд зазначив, що за змістом ст.4 ЦК України актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції та ЦК України. Актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України. Згідно із частинами 1, 6 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.\~ У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Частиною 1 статті 14 ЦК України передбачено, що цивільні обов`язки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. ч. 1, 2\~ст. 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Частиною 3\~ст. 510 ЦК України\~визначено, якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. За змістом\~ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Частиною 2\~ст. 625 ЦК України\~передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, виходячи з аналізу вимог ст. ст.\~524,\~533-535\~та\~625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із\~ст.16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», п.2 Постанови КМУ №499 від 28 травня 2009 року, у разі інвалідності військовослужбовця Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів, який перебував на кадровій військовій службі або проходив військову службу за контрактом, під час виконання ним обов`язків військової служби встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби, право на грошову допомогу у звільненого військовослужбовця наступає в момент встановлення інвалідності, а не на момент його звільнення. При цьому вищезазначеним Порядком передбачено, що виплата одноразової грошової допомоги здійснюється в порядку черговості відповідно до дати подання документів згідно з переліком до уповноваженого органу. Керівник уповноваженого органу подає в 15-денний строк з дня реєстрації документів головному розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 3 і 4 цього Порядку. Головний розпорядник коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів на їх підставі рішення про призначення одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або в разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови. Одноразова грошова допомога виплачується особі шляхом її перерахування уповноваженим органом на рахунок в установі банку, зазначений одержувачем виплати, або через касу уповноваженого органу. Таким чином, вищевказаними нормами чітко визначено обставини за яких здійснюється виплата грошової допомоги (факт смерті встановлення інвалідності), коло суб`єктів, які мають право на її отримання (такий військовослужбовець), а також установлені конкретні розміри(в залежності від групи) і строки, згідно з якими зобов`язані діяти відповідні особи за наданими їм повноваженнями під час призначення і виплати одноразової грошової допомоги (подача висновку головному розпорядникові бюджетних коштів - 15 днів і 1 місяць на призначення одноразової грошової допомоги) Отже, враховуючи те, що настала подія, а саме встановлення інвалідності позивача, яка трапилася під час виконання ним обов`язків військової служби і стала причиною виникнення у позивача права вимагати отримання одноразової грошової допомоги, тому в той же час в уповноваженого органу з`явився обов`язок по її виплаті. У зв`язку із чим 24 вересня 2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою та відповідними документами про виплату йому одноразової грошової допомоги. З урахуванням встановленої Порядком послідовності та періодів призначення і виплати одноразової грошової допомоги, сума коштів повинна була бути виплачена ще до рішення адміністративного суду від 08 січня 2015 року, яке набрало законної сили 02.03.2015 року, про яке суд зазначав вище. Проте, відповідач цього не зробив, тому відповідно позивач і оскаржив таку бездіяльність до адміністративного суду. І суд визнав таку бездіяльність протиправною своїм рішенням. Таким чином, уповноважений орган своє зобов`язання, прямо встановлене актами цивільного законодавства та у визначений строк не виконав. Відтак, посилання в даному випадку на ч.1 ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» суд вважає помилковим. Таким чином, оскільки згідно із\~Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»\~та вищевказаним Порядком обов`язок Міністерства оборони України по виплаті на користь позивача одноразової грошової допомоги у розмірі 30-місячного грошового забезпечення, від реалізації якого відповідач ухилився, в дійсності існував до прийняття Солом`янським районним судом м. Києва 08 січня 2015 року постанови, що набрала законної сили і яка лише вдруге засвідчує, що відповідні факти та обставини мали місце раніше, тобто невиплата суми коштів при настанні певної події протягом 45 днів з моменту звернення, як це безпосередньо визначено актами цивільного законодавства, тому в даному випадку ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~повинна застосовуватися з моменту настання строку, безпосередньо за час прострочення і до моменту фактичного виконання зобов`язання. Проте, виходячи з принципу диспозитивності, суд розглядає вимоги з того строку, на якому наполягає позивач, а саме з 14 березня 2015 року. Згідно довідки військового комісара Київського міського військового комісаріату на виконання вищезазначених рішень адміністративних судів позивачу призначено одноразову грошову допомогу в розмірі 30-місячного грошового забезпечення, визначеного на день встановлення інвалідності в сумі 277\~610,00 грн. та вказано про необхідність здійснити виплату допомоги. Також зазначено, що дана сума перерахована на пенсійний рахунок позивача 02.07.2015 (а.с.29) Зважаючи на розрахунок, представлений позивачем, період, за який позивач розраховує заборгованість з 14.03.2015 по 01.07.2015.\~ 129,607%*277610,00/100-277610,00=82 192 грн., де 129,607% - індекс інфляції за вищезазначений період 277610,00*3/100/365*110=2\~509,90 грн., що відповідає 3% річних за вищезазначений період, де 110 кількість днів прострочки. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем доведено законність своїх позовних вимог тими доказами, які суду представлені та з урахуванням положень закону, які діють на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами. Відтак з відповідача на користь позивача належить стягнути заборгованість на загальну суму 84\~701,00 грн. Доводи ж представника відповідача щодо не доведення позивачем факту отримання грошових коштів суд вважає такими, що спростовуються матеріалами справи. Решти доводи представника відповідача також висновків суду не спростовують. Відповідно до положень ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved