Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-12 00:00:00

В січні 2016року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулися в Івано-Франківський суд Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про припинення права [PERSON] на 1/5 частку у спільному майні, а саме квартирі [ADDRESS] та визнання права власності на цю частину за [PERSON] . Згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 25.05.2016р., яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області, припинено право [PERSON] на 1/5 частини у квартирі [ADDRESS] зі сплатою йому грошової компенсації у розмірі 290 593грн. та визнано за [PERSON] право власності на 1/5 даної квартири внаслідок припинення права власності на частку [PERSON] Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ за результатами розгляду даної цивільної справи за касаційною скаргою [PERSON] ухвалою від 22.11.2017р. частково задовольнив скаргу відповідача, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25.08.2016р. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19.09.2016р. скасував та передав справу на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому, суд касаційної інстанції прийшов висновку про невстановлення судами першої та апеляційної інстанцій фактичних обставин справи, від яких залежить правильне її вирішення, зокрема щодо незабезпечення відповідача житлом, а також чи є частка відповідача незначною та чи не завдасть припинення права на частину майна йому істотної шкоди. Справа перебувала у провадженні судді Островського Л.Є. Рішенням Вищої ради правосуддя від 13.09.2018 року та наказом від 21.09.2018 року суддю [PERSON] звільнено із займаної посади, у зв`язку з поданням заяви про відставку. На виконання вимог п.2.3.50 Положення про АСДС проведено повторний автоматизований розподіл незавершених розглядом судових справ, які перебувають у провадженні судді Островського Л.Є. та визначено головуючого суддю Шамотайла О.В. Справу 09.10.2018р. передано судді Шамотайлу О.В. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06.11.2018р. прийнято до розгляду вказану справу та призначено підготовче судове засідання. В обґрунтування заявлених вимог позивачами вказано, що станом на момент звернення до суду між ними та відповідачем не досягнуто згоди щодо порядку володіння квартирою. Крім того, з моменту отримання 1/5 частки квартири у власність відповідач у спірній квартирі не проживав, нею не користувався, не брав участі у витратах на управління, утримання та збереження спільного з позивачами майна, оскільки був забезпечений житлом у м.Івано- [ADDRESS] , а отже припинення права відповідача на належну йому 1/5 частки в спільній частковій власності не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. На переконання позивачів, надати окреме приміщення квартири неможливо, оскільки розміри кожної з кімнат перевищують належну відповідачу частку у праві спільної часткової власності. А сума належної йому частки, враховуючи проведений стороною позивачів аналіз вторинного ринку нерухомості в м. [ADDRESS] - [ADDRESS] , дозволяє йому придбати нерухоме майно належної якості і більшої площі, ніж належна йому. За наведених доводів, позивачами заявлено підставність застосування в даному випадку вимог ст.365 ЦК України та просили припинити право власності [PERSON] на 1/5 частки у праві власності на спірну квартиру та визнати за [PERSON] право власності на цю частку. У зв`язку з тим, що спільної домовленості між співвласниками щодо порядку користування спадковим майном немає, а також, враховуючи, що вирішення питання про припинення права, можливе лише за рішенням суду, позивачі звернулися до суду за захистом своїх майнових прав. Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 19.11.2018р. Проти заявлених позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві, який міститься в матеріалах справи, зокрема зазначив, що його частка у праві власності на спірну квартиру може бути виділена, доказом чого є Висновок будівельно-технічного дослідження, який знаходиться в матеріалах справи. Крім того, відповідач у заперечення доводів позовної заяви вказує на значний характер розміру його частки у праві власності на спірну квартиру, а також зазначив про відсутність у нього житла на території України, а отже припинення права на 1/5 частку в квартирі [ADDRESS] завдасть йому істотної шкоди. До канцелярії Івано-Франківсього міського суду 23.01.2019р. від представника позивача по справі [PERSON] - [PERSON] надійшли письмові пояснення, в яких по суті викладені заперечення стосовно аргументів відповідача у відзиві на позовну заяву.\~ Заслухавши пояснення, дослідивши позовну заяву, відзив, матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши норми матеріального права, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Станом на момент звернення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] із цивільним позовом до Івано-Франківського міського суду Іван-Франківської області, а саме- 11.01.2016р., трикімнатна квартира (з коморами у підвалі) [ADDRESS] , загальною площею 94,89м2, житловою 67,6м2 належала на праві спільної часткової власності [PERSON] 1/5 частини квартири згідно свідоцтва про право власності від 24.02.2000р., виданого госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду; [PERSON] - 1/5 частини квартири згідно свідоцтва про право власності від 24.02.2000р., виданого госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду; [PERSON] 2/5 частини квартири згідно свідоцтва про право власності від 24.02.2000р., виданого госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду, а також згідно свідоцтва про право на спадщину від 23.11.2011р., яке видане Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою; [PERSON] - 1/5 частини квартири згідно свідоцтва про право на спадщину від 14.07.2004р., виданого нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори. Згідно з висновком експертного дослідження, складеного 12.11.2015р. №0017/11/2015 ринкова вартість квартири 3-х кімнатної квартири загальною площею 94,8м2\~ та коморами в підвалі площами 0,1м2; 9,7м2; 22,1м2 за адресою: [ADDRESS] станом на листопад 2015р. складає 1 452 965грн., а вартість 1/5 частини цієї квартири становила 290 593,0грн, які попередньо були внесені позивачами на депозитний рахунок суду. Відповідач вказаних обставин щодо ринкової вартості спірної квартири не спростував. В матеріалах справи міститься квитанція про внесення стороною прозивачів згідно вимог ч.2 ст.365 ЦК України на депозитний рахунок суду грошову суму у розмірі 290 593грн. До канцелярії Івано-Франківського міського суду 23.01.2019р. представником позивача Зикова С [PERSON] подано заяву від 23.01.2019р., відповідно до якої повідомлено суд про укладення між позивачами: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] договору дарування частки квартири, згідно якого [PERSON] та [PERSON] подарували належні їм на праві власності частки в спірній квартирі [PERSON] . За результатами вчиненого позивачами правочину, сторона позивача просила замінити позивачів [PERSON] та [PERSON] на [PERSON] . Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 27.02.2019р. замінено позивачів у даній справі на позивача - [PERSON] . Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 22.01.2019р. [PERSON] володіє на праві власності 4/5 частки у праві спільної часткової власності на трикімнатну квартиру з коморами за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] 1/5 частки на підставі свідоцтва про право власності від 24.02.2000р., виданого госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду, а 3/5 частки на підставі договору дарування від 30.11.2018р., Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30.11.2018р. Враховуючи встановлені судом обставини, які не заперечуються жодною із сторін, власниками трикімнатнї квартиру з коморами за адресою: [ADDRESS] з 30.11.2018р. є дві особи, а саме: [PERSON] -Позивач\~ з часткою власності 4/5 та [PERSON] Відповідач з часткою 1/5. Як встановлено судом з усних та письмових пояснень учасників справ, сторони перебувають у неприязних стосунках, у зв`язку з чим домовленість про спільне володіння і користування спірною квартирою в досудовому процесі врегулювання спору виявилася неефективною. Поряд цим, позивачем не наведено аргументів та підтверджуючих відповідних обставин фактів неможливості спільного користування, зважаючи на встановлені факти відсутності такого спільного користування та проживання сторонами, оскільки жоден із співвласників не проживає в даній квартирі протягом довгого періоду часу. Тому, само по собі посилання співвласника на неможливість спільно проживати у квартирі з іншим співвласником не можуть бути безумовною підставою для прийняття рішення про припинення права власника на частку у спірному майні. Відповідач не згоден на отримання компенсації вартості його частки, бажає особисто користуватись належним йому на праві власності майном та вживає заходів щодо усунення перешкод у користуванні власністю, які вчиняються іншим співвласником (позивачем). Відповідачем долучено до матеріалів справи підтвердження оплати ним комунальних послуг в січні 2016 року, інших підтверджень оплати суду не надано. Відповідно до Висновку №0017/11/2015 експертного дослідження, який наданий стороною позивача, на вирішення експертного дослідження позивачем [PERSON] було поставлено, зокрема питання про технічну можливість відповідно до вимог у галузі будівництва виділити 1/5 частку квартири для проживання та користування, яка належить на праві спільної часткової власності [PERSON] . За результатами такого дослідження експертом був зроблений висновок, що згідно технічного паспорту в квартирі наявні 3 житлові кімнати 8,9, 10, з яких кімнати 9 та 10 виділу не підлягають, так як їхні вікна розміщені паралельно до тротуару вул.Желехівського, а\~ кімнату № [NUMBER] неможливо виділити у зв`язку із необхідністю у такому випадку переобладнанню інженерних мереж, а це на переконання позивача призведе до значного погіршення технічного стану будинку. При цьому, стороною позивача не надано допустимих, переконливих та обґрунтованих доказів неможливості виділу частки квартири, оскільки висновок експерта в основному сконцентрований на неможливості переобладнання кімнати 8, однак не містить аргументації стосовно виділу кімнат 9 та 10, враховуючи, що з 30.11.2018р. змінилася кількість співвласників з 4 на 2. Разом з тим, не може суд прийняти як допустимий та беззаперечний доказ, і висновок №3/02/16 будівельно-технічного дослідження, що поданий відповідачем стосовно можливості виділу 1/5 частки квартири, оскільки відповідні дослідження виконані з розрахунку 4 співвласників, однак на момент розгляду судом даної справи в результаті дії правочину, зокрема договору дарування від 30.11.2018р., співвласниками квартири [ADDRESS] фактично є тільки 2 особи. Сторонами не доведено неподільності спільного майна та неможливості спільного володіння і користування цим майном. Поняття і види права спільної власності визначено ст.355 ЦК України, відповідно до частини першої якої майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з ч.2 ст.321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною 1 ст.365 ЦК України, на яку посилалися позивачі як на підставу позову, визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга цієї статті). У пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17 зроблено висновок, що із наведених норм права вбачається, що законодавцем передбачено обставини, з огляду на існування яких суд може припинити право особи на частку у спільному майні на підставі позову інших співвласників. Крім того, відповідно до приписів ЦК України, в разі, коли законодавець передбачає обов`язкову наявність перелічених ним обставин для застосування певних правових наслідків їх настання за відповідною нормою права, ним застосовується така правова конструкція, як, наприклад, «за наявності одночасно». Виходячи із зазначеного можна дійти висновку, що відсутність подібної конструкції («за наявності одночасно») в ст.365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у ч.1 цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена п.4 ч.1 ст.365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення, а отже таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. І саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. справа № 6-68цс14 та постановах Верховного Суду від 26.06.2018р. справа №520/1194/15-ц, від 30.05.2018р. справа №760/8958/15-ц, 26.09.2018р. справа №202/9171/15-ц. Відповідно до положень ст.ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997р., кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідач неодноразово заявляв про відсутність іншого житла на території України. При цьому, судом зі слів самого відповідача встановлено, що відповідач зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , та як він особисто стверджує в судовому засіданні, проживає там з 2004 року разом із мамою.\~ Членам сім`ї відповідача (дружині та сину), і місцем, де\~ проживає сім`я відповідача (як він стверджує без нього) є [ADDRESS] . Позивач із своєю сім`єю проживає у Федеративній Республіці Німеччина. Термін «житло» в тлумаченні ЄСПЛ означає насамперед місце, де особа є «вдома», тобто наголос робиться на аспекті важливості об`єкту (помешкання) для особи, задоволення її потреб, а не на характеристиці самого об`єкту. І позивач і відповідач не мають постійного місця проживання за адресою спірної квартири, і не мають з нею «постійного» або «тривалого зв`язку» в розумінні практики ЄСПЛ. Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частинами 1-2 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - Конвенція, ЄСПЛ відповідно) як джерело права. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За змістом ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд виходячи із встановлених обставин, взяв до уваги інтереси обох сторін щодо володіння та користування належними їм частками квартири та дійшов висновку про недоведеність позивачем підстав, передбачених статтею 365 ЦК України для припинення права позивача на частку у спільному майні, а також, що таке втручання у його право власності на майно за встановлених судом обставин є виправданим (необхідним) відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При таких обставинах суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов висновку про те, що припинення права власності [PERSON] на 1/5 частку квартири, яке є єдиним належним йому на праві власності житлом завдасть істотної шкоди його інтересам як співвласника та порушить принцип рівності прав співвласників, який забороняє обмеження прав одних співвласників за рахунок інших. Позивачем не доведено неподільності спільного майна та неможливості спільного володіння і користування цим майном з відповідачем, а також того, що припинення права відповідача на відповідну частку не завдасть істотної шкоди його інтересам. Отже, з огляду на зазначене, підстави для припинення права на цю частку на вимогу іншого співвласника [PERSON] відповідно до ст.365 ЦК України у цій справі відсутні, а звідси - позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. За таких обставин, немає й підстав для задоволення позовної вимоги про присудження на користь [PERSON] грошової компенсації за спірну 1/5 частку - як похідної, оскільки присудження такої компенсації можливе виключно як наслідок припинення права на вказану частку у спільному майні на підставі ст.365 ЦК України. Оскільки у задоволенні вимоги позивача про припинення права власності [PERSON] на 1/5 частки у праві спільної власності на це нерухоме майно (визнати право на яку за собою позивач просить суд) відмовлено, то не підлягає задоволенню і вимога про визнання права власності позивача на цю частку. Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed