Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» (надалі «Позивач», «ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго») звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач 1»), [PERSON] (надалі «Відповідач 1») про стягнення в солідарному порядку з [PERSON], [PERSON] на користь ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» заборгованість за послуги теплопостачання та гарячого водопостачання в сумі 6232,50 грн. Представником Позивача подано заяву про розгляд справи без їх участі, в якій вона позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві та письмових поясненнях на позов. Позовні вимоги мотивовані тим, що до серпня 2012 року Позивач надавав послуги теплопостачання та гарячого водовідведення споживачам [PERSON] та [PERSON], що проживають в квартирі № 102, що знаходиться в м. Івано-Франківськ, вул. Вовчинецька, 34. Станом на час звернення до суду відповідачами спожито послуг теплопостачання та гарячого водовідведення на суму 6232,50 грн., однак всупереч вимогам чинного законодавства України не оплачено вказаної вартості цих послуг, у звязку з чим у відповідачів утворилася заборгованість перед Позивачем у вказаній сумі. Відповідачами [PERSON] та [PERSON] подано заяву про розгляд справи без їх участі, в якій вони просили відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов. Зокрема, як зазначено в письмових запереченнях на позов, відповідачі у встановленому чинним законодавством порядку у 2011 році відключилися від системи централізованого опалення квартири, оформивши відповідний акт, у звязку з чим, на думку відповідачів, підстав для нарахування заборгованості за теплопостачання немає. Відповідачі також в письмових запереченнях посилаються на відсутність укладеного договору між ними та Позивачем. Крім того, відповідачами подано заяву про застосування строків позовної давності в даній цивільній справі та відмові в позові з цієї підстави. Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши доводи представника Позивача, відповідачів та представника Відповідача 1, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Споживач фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу (стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Як підтверджується матеріалами справи, відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в квартирі № 102, яка знаходиться в будинку під номером 34, розташованому по вулиці Вовчинецька, 34, що в м. Івано-Франківську. ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до 01 серпня 2012 року було виконавцем послуг теплопостачання та гарячого водовідведення щодо вищевказаної квартири. Відтак, ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до 01 серпня 2012 року надавало послуги теплопостачання та гарячого водовідведення споживачам [PERSON] та [PERSON], які зареєстровані в квартирі № 102, яка знаходиться в будинку під номером 34, розташованому по вулиці Вовчинецька, 34, що в м. Івано-Франківську. Отже, відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відповідачі є споживачами послуг, оскільки їх отримували. Факт надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води щодо будинку, в якому знаходиться квартира, в якій зареєстровані відповідачі, відповідачами та представником Відповідача 1 не спростовано. В той же час, як встановлено Судом, отримуючи від ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, відповідачами, як споживачами цих послуг, не здійснювалася оплата вартості вказаних послуг. У звязку з цим, як вбачається з Довідок про розрахунок за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання протягом періоду з 2008 року по 2014 роки, заборгованість відповідачів становить загалом 6 232,50 грн. (а.с. 85-89). Доказів, які б спростовували проведений Позивачем розрахунок заборгованості відповідачів за надані послуги, відповідачами та представником Відповідача 1 Суду не надано, а Судом відповідних обставин не встановлено. Враховуючи вищезазначене, ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» звернулося до суду з позовом про стягнення з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку суми заборгованості за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в сумі 6 232,50 грн. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обовязки визначає Закон України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до вказаного закону, термін «житлово-комунальні послуги» визначається як результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування у жилих та нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Судом встановлено, що Договір між Позивачем чи балансоутримувачем і відповідачами не укладався. Саме на це і наголошували відповідачі в письмових запереченнях на позов, як на обставину безпідставності позовних вимог ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго». При цьому, відповідно до пунктів 1, 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відтак, системний аналіз положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» свідчить про те, що споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг з конкретним споживачем сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі №6-59цс13, яка прийнята за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України. Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. За змістом частини 1 статті 901, частини 1 статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобовязання, установлених статтею 526 ЦК України, зобовязання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобовязань. За вимогою частини 3 статті 815 ЦК України наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору приєднання про надання послуг з централізованого опалення, є зобовязанням, у якому, серед інших прав і обовязків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обовязок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина 1 статті 509 ЦК України) вимагати сплату коштів за надані послуги. При наполяганні відповідачів укласти безпосередньо договір між споживачем та надавачем послуг, такий договір може бути укладено за згодою сторін, однак як встановлено Судом, відповідачі щодо укладення такого договору не зверталися. Крім того, виходячи зі змісту чинного законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, Суд приходить до висновку про те, що позиція відповідачів про відсутність підстав для виконання зобов'язань за оплату житлово-комунальних послуг за відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг у письмовій формі, не ґрунтується на нормах чинного законодавства, та не може слугувати підставою для звільнення відповідачів від обов'язку оплачувати надані та отримані послуги. Стосовно посилання відповідачів у письмових запереченнях на позов на ту обставину, що вони у встановленому чинним законодавством порядку у 2011 році відключилися від системи централізованого опалення квартири, оформивши відповідний акт, у звязку з чим, на думку відповідачів, підстав для нарахування заборгованості за теплопостачання немає, Суд вважає за необхідне зазначити наступне. Процедуру відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води (далі ЦО і ГВП) житлового будинку при відмові споживачів від послуг ЦО і ГОП визначено Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України 22 листопада 2005 року № 4 (надалі також «Порядок»). Відповідно до пункту 1.2 Порядку для реалізації права споживачів на відмову від отримання послуг ЦО і ГВП орган місцевого самоврядування або місцевий орган виконавчої влади створює своїм рішенням постійно діючу міжвідомчу комісію для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж ЦО і ГВП (далі Комісія), призначає голову та затверджує її склад, затверджує положення про роботу комісії (склад комісії наведено в додатку 1). Порядок розгляду та прийняття рішення про відключення окремого житлового будинку (будинків) від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання врегульовано Розділом 2 Порядку. Так, для вирішення питання відключення житлового будинку (будинків) від мереж централізованого опалення його власник (власники) повинен (повинні) звернутися до Комісії з письмовою заявою про відключення від мереж ЦО і ГВП. Комісія розглядає надані документи лише за наявності затвердженої органом місцевого самоврядування в установленому порядку оптимізованої схеми перспективного розвитку систем теплопостачання населеного пункту та у відповідності до неї. Комісія, після вивчення наданих власником (власниками) документів, у місячний строк приймає рішення щодо відключення від мереж ЦО і ГВП, улаштуванняіндивідуальної (автономної) системи теплопостачання та збір вихідних даних і технічних умов для виготовлення проектної документації При позитивному рішенні Комісії заявнику надається перелік організацій, до яких слід звернутися для отримання технічних умов для розробки проекту індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мереж ЦО і ГВП. Проект індивідуального (автономного) теплопостачання повинен відповідати вимогам чинних нормативних документів. Вибір запропонованих схем може супроводжуватися економічними розрахунками. Проект узгоджується з усіма організаціями, які видали технічні умови на підключення будинку до зовнішніх мереж. Відключення приміщень від внутрішньобудинкових мереж ЦО і ГВП виконується монтажною організацією, яка реалізує проект, за участю представника власника житлового будинку або уповноваженої ним особи, представника виконавця послуг з ЦО і ГВП та власника, наймача (орендаря) квартири (нежитлового приміщення) або уповноваженої ними особи. Роботи з відключення будинку від мереж ЦО і ГВП виконуються у міжопалювальний період. По закінченні робіт складається акт про відключення будинку від мереж ЦО і ГВП (додаток 4) і в десятиденний термін подається заявником до Комісії на затвердження. Після затвердження акта на черговому засіданні Комісії сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання (пункти 2.1 2.8 Порядку) Отже, чинним законодавством встановлено імперативний порядок відключення окремого житлового будинку (будинків) від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання, відповідно до якого єдиною підставою припинення надання послуг централізованого опалення і гарячого водопостачання (та, відповідно, припинення обовязку у споживача щодо їх оплати) є акт про відключення будинку від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води, затверджений Міжвідомчою комісією для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж ЦО і ГОП. Як встановлено Судом, 16 січня 2007 року [PERSON] звернувся до міжвідомчої комісії із заявою про надання дозволу на встановлення автономних систем опалення. 17 вересня 2007 року Міжвідомчою комісією Івано-Франківської міської ради надано дозвіл на проектно-пошукові роботи по квартирі [ADDRESS] (а.с. 79). 16 жовтня 2010 року [PERSON] було видано технічні умови на відключення від централізованого опалення і гарячого водопостачання у звязку із влаштуванням автономної системи (а.с. 80). В 2007 році Відповідачем 1 було отримано згоду ЖЕО-9 на відєднання від мережі центрального опалення квартири [ADDRESS] згідно виданих технічних умов (а.с. 78). 26 червня 2009 року було складено [PERSON] про відєднання (відрізку) постачання тепла і гарячої води в квартирі [ADDRESS], власник житла [PERSON], від централізованої системи, яку обслуговує «Теплокомуненерго», підписаний [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 93). В той же час, Суд звертає увагу на те, що вищевказаний акт (а.с. 93) не є актом про відключення будинку від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води (який би міг слугувати підставою припинення надання послуг централізованого опалення і гарячого водопостачання (та, відповідно, припинення обовязку у споживача щодо їх оплати), оскільки його не затверджено Міжвідомчою комісією для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж ЦО і ГОП. При складенні та підписанні даного [PERSON] не дотримано вимог Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України 22 листопада 2005 року № 4, а тому вказаний акт не є належним документом на підтвердження факту припинення обовязку відповідачів оплачувати відповідні житлово-комунальні послуги. Крім того, в матеріалах справи також міститься [PERSON] про відключення квартири (нежитлового приміщення, секції, підїзду, будинку) від внутрішньо будинкових мереж центрального опалення від 11 березня 2011 року (а.с. 100), однак і вказаний примірник акту не може вважатися належним актом в розумінні вимог вищезазначеного Порядку, оскільки даний акт не підписано усіма уповноваженим особами та не затверджено Міжвідомчою комісією для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж ЦО і ГОП. 11 березня 2011 року комісією ДМП «ІФТКЕ» складено [PERSON] про самовільне відключення від опалення (а.с. 82). За таких обставин Суд дійшов висновку про те, що, розпочавши процедуру відключення власної квартири від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води, Відповідачем не було її завершено у відповідності до вимог Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України 22 листопада 2005 року № 4, що свідчить про відсутність підстав для звільнення відповідачів, як споживачів відповідних послуг, оплачувати їхню вартість. За таких обставин, Суд дійшов висновку про те, що у спірних правовідносинах заборгованість відповідачів перед Позивачем за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання є підставною та обґрунтованою, а обовязок відповідачів оплачувати дані послуги випливає з вимог закону. Суд повторно звертає увагу на те, що доказів, які б спростовували факт надання та отримання послуг з централізованого опалення щодо квартири відповідачів, як і доказів невірності здійсненого Позивачем розрахунку заборгованості відповідачів, відповідачами не надано, а Судом таких обставин не встановлено. Стосовно заяви відповідачів про застосування строків позовної давності в даній цивільній справі, як підстави відмови у задоволенні позовних вимог, Суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини 3,4,5 статті 267 ЦК України). Так, як встановлено Судом з даним цивільним позовом Позивач звернувся до суду 11 04 грудня 2014 року (про що свідчить відповідна реєстраційна відмітка на першій сторінці позовної заяви). При цьому, як встановлено Судом, заборгованість, яку просить стягнути Позивач складається із заборгованості, яка почала нараховуватися з 2008 року та збільшувалася протягом подальших років. В обґрунтування причин пропуску строку звернення до суду представником Позивача надано копію заяви про видачу судового наказу від 21 червня 2012 року. Як випливає з матеріалів справи (а.с. 95), Позивач 21 червня 2012 року звертався до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості в розмірі 6049,92 грн. Так, відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Враховуючи вищевикладене, Суд звертає увагу на те, що із заявою про видачу судового наказу ДМП «ІФТКЕ» зверталося 21 червня 2012 року, тобто з пропуском на той час строку позовної давності щодо стягнення заборгованості за послуги теплопостачання та гарячого водовідведення за 2008 рік в розмірі 195,11 грн. та 101,33 грн. відповідно, а всього 296,44 грн. В той же час, звертаючись до суду 21 червня 2012 року із заявою про видачу судового наказу, строк позовної давності щодо стягнення заборгованості відповідачів за період, починаючи з 2009 року, у відповідності до статті 264 ЦК України було перервано. Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідачів на користь Позивача заборгованості за 2008 рік в загальному розмірі 296,44 грн. не підлягають задоволенню у звязку з пропуском Позивачем строку звернення до суду позовними вимогами про стягнення заборгованості за 2008 рік. В іншій частині позовних вимог (за 2009-2014 роки) підстави для застосування судом наслідків пропуску строку звернення до суду в даній справі відсутні, оскільки Позивачем строк звернення до суду в цій частині позовних вимог не пропущено. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково, а стягненню з відповідачів на користь Позивача підлягає сума заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в розмірі 5 936,06 грн. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити у звязку з пропуском строку звернення до суду. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відтак, стягненню з відповідачів підлягає сплачена Позивачем сума судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 232,01 грн. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 509, 526, 815, 901, 903 ЦК України, ст.ст. 1, 21, 22, 23, 24, 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»,

Outcome: partial