Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

До Великобурлуцького районного суду Харківської області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , в якому позивачем заявлено вимоги про стягнення боргу за розпискою від 19.02.2013 року, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 57 685,00 грн., 3% річних від простроченої суми боргу у розмірі 4504,11 грн., а також 840,80 грн. сплаченого судового збору. На обґрунтування позову позивач зазначає, що 19 лютого 2013 року [PERSON] було надано відповідачу [PERSON] у позику грошові кошти в розмірі 50 000,00 грн., з умовою їх повернення до 31.12.2017 року. Саме на цих умовах вони уклали письмовий договір позики і на підтвердження отримання коштів відповідач надала власноруч написану розписку. Відповідачем на день подання позову до суду сума боргу за вказаним договором позивачу не повернута. З розрахунком позивача, за період з 01.01.2018 по 28.12.2020 кількість днів прострочення дорівнює 1097, сукупний індекс інфляції -115.37%, інфляційні витрати складають 7 685,00 гривень. У зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань відповідач за розпискою від 19 лютого 2013 року заборгувала позивачу суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 57 685,00 грн та 3% річних від простроченої суми боргу у розмірі 4 504,11 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу без його участі, позов підтримує та просить задовольнити Належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилась, причини неявки суду не повідомила. Клопотання про відкладення справи та відзив на позов до суду не надходили. Відповідно до п1 ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи був належним чином повідомлений про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Підстави для відкладення розгляду справи в судовому засіданні, передбачені ч.2 ст.223 ЦПК України відсутні та суд, з урахування обізнаності відповідача про день та час судового засідання, приходить до висновку про можливість розгляду справи по суті за відсутності відповідача. Зважаючи на те, що всі учасники справи в засідання не з`явилися, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 19.02.2013 між [PERSON] до [PERSON] укладено письмовий договір позики, згідно якого відповідач отримала в позику 50 000 грн., з умовою повернення їх в строк до 31.12.2017. На підтвердження отримання коштів 19.02.2013 відповідач склала власноруч написану розписку. В матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо повернення відповідачем грошових коштів за вказаним договором позики. За нормами ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як зазначив Верховний Суд в постанові від 08 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц, договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики на підставі договору та боргової розписки від 19 лютого 2013 року. Договором позики від 19 лютого 2013 року встановлений строк виконання зобов`язання - до 31 грудня 2017 року. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦПК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положень ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 ст.598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Главою 50 ЦК України визначено перелік підстав припинення зобов`язань, у тому числі виконання зобов`язання, проведеного належним чином. Згідно норм ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором позики від 19 лютого 2013 року відповідачем в ході судового розгляду не надано. Нормами ч.3 ст.1049 ЦК України визначено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених речовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківських рахунок. Наявність у позивача оригіналу договору позики, а також розписки, які надані позивачем та досліджені судом, є належними та допустимими доказами як факту отримання [PERSON] позики та її волевиявлення у строк до 31.12.2017 повернути борг, так і невиконання відповідачем даного боргового зобов`язання у повному обсязі. В ході судового розгляду судом не встановлено наявність у відповідача будь-яких перешкод для повернення суми боргу за договором позики, а також щодо відмови [PERSON] прийняти виконання зобов`язання за договором позики.Доказів про відсутність у відповідача обов`язку з повернення коштів суду не надано. У зв`язку із викладеним, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь суми боргу за Договором позики від 19.02.2013 у розмірі 50 000,00 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача в порядку ст.625 ЦК України інфляційних витрат - 7 685,00 гривень та 3% річних від простроченої суми боргу у розмірі 4 504,11 грн., суд зазначає наступне. Пунктом 2 Договору позики від 19.02.2013 передбачено, що у разі прострочення позичальником повернення суми позики, відповідно до вимог ст.625 ЦК України, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (три) відсотки річних від простроченої суми. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Слід зазначити, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, за прострочення виконання зобов`язань визначена відповідальність боржника, що дає позивачу право на стягнення коштів відповідно до ст.625 ЦК України. Так, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконала, а саме не повернула борг у сумі 50 000,00 грн. у строк визначений в договорі, тобто зобов`язання є простроченим, у зв`язку із чим у позивача є право вимоги 3% річних та інфляційних витрат. Відповідно до розрахунку, який наданий позивачем, щодо стягнення в порядку ст.625 ЦПК України, за період з 01 січня 2018 року по 28 грудня 2020 року (дата підписання позову) кількість днів прострочення - 1097, сукупний індекс інфляції - 115,7%, у зв`язку з чим, інфляційні витрати складають 7685,00 грн., 3% річних - 4504,11 грн. При цьому, вказаний розрахунок заборгованості за вищевказаним договором є обґрунтованим та сумніву у суду не викликає, доказів на його спростування відповідачем не надано. У відповідності до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З огляду на вищевикладене, розглядаючи спір в межах доводів позову, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду з позовом сплачений судовий збір в сумі 840,80 грн, що підтверджується квитанцією від 29.12.2020. Оскільки позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі, то понесені судові витрати за подання позовної заяви відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України належить стягнути з відповідача на користь позивача в сумі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved