Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-01 00:00:00

До Дергачівського районного суду Харківської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у зв`язку зі скрутним матеріальним станом, похилим віком та інвалідністю її сина [PERSON] [INFO] , вона - [PERSON] , [INFO] , уклала 23.09.2015 договір довічного утримання з [PERSON] [INFO] за яким вона, як відчужувач передає набувачу [PERSON] у власність двокімнатну квартиру [ADDRESS] , житловою площею 27,0 кв.м., загальною площею 41,00 кв.м. Квартира належить позивачу на підставі дублікату свідоцтва про право власності виданого 26 травня 2015 року Дергачівською міською радою Харківської області, внесений в реєстрову книгу №31 за реєстровим № 3989. Державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено 23.09.2015 державним реєстровим приватним нотаріусом Дергачівського РНО Харківської області Задоріною В.В., номер запису про право власності №11301312, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №732479963220. Відповідно до звіту про оцінку майна, складеного ПП « [PERSON] » 02.09.2015 вартість вищевказаної квартири становить 217874 (двісті сімнадцять тисяч вісімсот сімдесят чотири) гривні. Згідно договору довічного утримання - відчужувач зобов`язаний надавати матеріальну допомогу, яка виражається і оцінюється на суму 1000,00 грн. щомісячно за взаємною згодою сторін. Утримання визначається сторонами у вигляді забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі, забезпечувати третю особу, а саме сина відчужувача - [PERSON] , [INFO] проживаючого у відчужуваній квартирі, забезпечення щоденним харчуванням, наданням побутових послуг (прання постільної білизни, послуги перукарні, ремонт побутової, аудіо- та відеотехніки, тощо), забезпечення належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів, у разі смерті відчужувача поховати його. Вищевказаний договір на довічне утримання між позивачем та [PERSON] зареєстровано та посвідчено 23 вересня 2015 року приватним нотаріусом Дергачіського нотаріального округу Харківської області Задоріною В.В., за № 1153. Відповідач [PERSON] не виконувала своїх обов`язків по договору, крім грошових внесків в різних сумах, які перерахувала позивачу на банківську картку, інших послуг не надала. Не брала участі в прибиранні квартири, придбанні харчів та приготування їжі, придбанні ліків згідно рецептів лікарів, пранні білизни, а останні 2,2 роки з 2017 р. по даний час не з`являлась до позивача і не цікавилась її життям. На підставі вищевикладеного позивач просить розірвати договір довічного утримання укладений між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстровано та посвідчено 23 вересня 2015 року приватним нотаріусом Дергачівського нотаріального округу Харківської області - Задоріною В.В., за реєстром № 1153. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник з`явились, сповіщені належним чином про дату, час та місце судового розгляду, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явились, причини неявки не повідомили, хоча про розгляд справи були повідомлені належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Про поважні причини неявки в суд не повідомили, відзив на позов не подали. Таким чином, суд вважає, що відповідач та її представник ухиляються від явки в суд, тому справу можливо розглянути за їх відсутності в заочному судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, то відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, показання свідків [PERSON] , [PERSON] , з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних мотивів. Відповідно до ст. 744 Цивільного кодексу України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (Відчужувач) передає другій стороні (Набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Судом встановлено що, 23 вересня 2015 року укладений договір довічного утримання між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Задоріною В.В. та зареєстрований у реєстрі за №1153, що є предметом позову. Відповідно до предмету Договору довічного утримання позивач, як відчужував - передає набувачу [PERSON] у власність двокімнатну квартиру [ADDRESS] , житловою площею 27,0 кв.м., загальною площею 41,00 кв.м. Відповідно до частини першої ст. 749 Цивільного кодексу України встановлено обов`язок набувача за договором довічного утримання та передбачено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечити відчужувача. За умовами п.5.1 Договору довічного утримання - матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватись Відчужувачу, оцінюється сторонами у суму 1000,00 (одна тисяча) гривень, за їх взаємною згодою. П.5.2. Утримання (догляд) визначається сторонами у вигляді: забезпечення Відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі, забезпечувати третю особу, а саме сина [PERSON] , [INFO] проживанням у відчужуваній квартирі, забезпечення щоденним харчуванням, надання побутових послуг (прання постільної білизни, послуги перукарні, ремонт побутової, а також аудіо-, відеотехніки, тощо), забезпечення належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів, у разі смерті відчужувача - поховати його. Виходячи з положень частини першої ст. 755 Цивільного кодексу України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Договір довічного утримання служить однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Недієздатна особа, відчужуючи квартиру (домоволодіння) передусім має на меті отримання утримання, догляду і інших послуг, яких вона потребує в наслідок недієздатності. Відчужувач має право вимагати, а набувач зобов`язаний виконувати вимоги, що полягають у здійсненні всіх необхідних дій по матеріальному забезпеченню відчужувача. Виконання полягає в наданні всіх видів матеріального забезпечення у повній відповідності зі змістом договору. Договір довічного утримання може бути розірваний на вимогу відчужувача, якщо набувач не виконує прийняті на себе зобов`язання. Наведена норма закону ставить наявність підстави для розірвання договору в залежність від невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків. Виконанням обов`язку є вчинення дій, передбачених законом чи договором. За договором довічного утримання дією, яку має вчинити набувач, є довічне забезпечення відчужувача утриманням або доглядом (ст. 744 ЦК України). Закон чи договір не ставить в залежність факт належності здійсненого забезпечення утриманням чи доглядом від прийняття виконання таких дій відчужувачем. Відтак зобов`язання за договором довічного утримання вважається належно виконаним з моменту вчинення передбаченої договором дії набувачем. Мотиви неприйняття виконання, як і сам факт такого неприйняття не мають правового значення до вирішення питання про належність виконання набувачем своїх обов`язків. Цей договір може бути розірваний за згодою сторін, а у випадку невиконання його істотних умов і відмови від добровільного розірвання однієї із сторін - у судовому порядку. Виходячи з підстав позову, позивач, висуваючи вимогу про розірвання договору довічного утримання, посилається на факт не виконання відповідачем договірних зобов`язань в частинні забезпечення третьої особи, а саме сина [PERSON] , [INFO] ,а також позивача-відчуджувача - щоденним харчуванням, наданням побутових послуг (прання постільної білизни, послуги перукарні, ремонт побутової, а також аудіо-, відеотехніки, тощо), забезпечення належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів, тому, на думку позивача, наявні всі підстави для розірвання договору довічного утримання, внаслідок припинення виконання зобов`язань стороною договору - Набувачем, в односторонньому порядку. У судовому засіданні дані обставини підтвердили свідки. Інших доказів до судового засідання не було надано. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 755 Цивільного кодексу України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду, зокрема, на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Відповідно до положень ч. 2 ст. 749 ЦК України якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Надаючи оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності, наведеними сторонами доводи та заперечення по суті предмету позову, суд, з урахуванням правової природи укладеного договору та істотних умов договору, які узгоджені сторонами при його підписанні, вважає доведеним наступні обставини, що після укладання договору довічного утримання відповідач лише частково виконував взяті на себе зобов`язання за договором довічного утримання, однак в односторонньому порядку припинив виконання зобов`язань по договору. При встановленні факту неналежного виконання відповідачем обов`язків за договором довічного утримання, суд враховує відсутність допустимих доказів, які мали підтвердити факт належного виконання зобов`язань по договору з боку відповідача. Крім того, згідно з ч. 2 ст. 614 ЦК України особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх належних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ч. 2 ст. 614 ЦК України). Правова природа договору довічного утримання має ознаки, які не притаманні для переважної більшості зобов`язальних правовідносин. Із змісту пред`явленого позову, наявних в матеріалах справи доказів, наданих позивачем пояснень, вбачається, що позивач не має наміру в подальшому отримувати від відповідача допомогу, послуги, кошти, протягом тривалого часу сторони не можуть знайти порозуміння, та не роблять будь-яких кроків, спрямованих на розв`язання проблем, які виникли під час виконання договору довічного утримання, в свою чергу відповідач ставиться до виконання своїх зобов`язань формально, позивача не навідує, не цікавиться життям та здоров`ям відчужувача, вищенаведене дає підстави вважати, що спір між сторонами залишиться невирішеним, якщо дійти висновку про належне, хоча й формальне виконання відповідачем своїх обов`язків за договором. З урахуванням підстав позову, саме відповідач зобов`язаний довести належне виконання умов договору довічного утримання, що ним не здійснено. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини справи, норми права, які регулюють спірні правовідносини, наявні в матеріалах справи докази в підтвердження позовних вимог, враховуючи відсутність належних доказів щодо спростування відповідачем доводів позивача, що відповідачем не виконувались всі умови договору довічного утримання, суд приходить до обґрунтованого висновку щодо задоволення позовних вимог про розірвання договору довічного утримання. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved