Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивовано тим, що позивачці на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . 23.12.2008 [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , яка є онукою позивачки, після чого відповідач був прописаний у даній квартирі. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25.02.2016 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишився проживати у квартирі [PERSON] Проживання позивачки разом з [PERSON] в одній квартирі стало зовсім нестерпним. Відповідач часто зловживає алкогольними напоями, влаштовує сварки та навіть бійки, принижуючи позивача перед сусідами та родичами, провокує різні конфлікти, під час яких виражається нецензурною лайкою. [PERSON] та [PERSON] неодноразово доводилось викликати поліцію та кликати на допомогу сусідів аби захиститись від нападів, криків, сварок, нецензурної лайки, що вчиняє [PERSON] 17.05.2019 [PERSON] вчинено крадіжку коштів у [PERSON] , а 18.09.2019 - насильство відносно малолітнього сина. В утриманні квартири, оплаті послуг за електроенергію, воду та газ, відповідач участі не приймає, чим завдає позивачу значних матеріальних збитків. Позивач є людиною похилого віку, часто хворіє. Через постійні скандали і бійки в квартирі отримує стреси, що негативно впливає на її стан здоров`я. Проживання разом з відповідачем є нестерпним. На прохання позивачки переїхати проживати в інше житло відповідач відмовляє, чим порушує її право на спокійне життя, завдає їй моральних страждань та негативно впливає на своїх малолітніх дітей, які проживають з позивачем. Вищезазначене й стало підставою для звернення позивача до суду із вимогою про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 29.11.2019 позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. У строк, визначений судом ухвалою суду від 29.11.2019 від відповідача відзив на позов не надійшов. Будь-які докази по справі чи клопотання від відповідача, також, на адресу суду не надійшли. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав і просив задовольнити, аргументуючи мотивами викладеними в позовній заяві. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України, був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомлено. Таким чином, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин. Представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. Враховуючи вищевикладене, думку представника позивача, а також положення ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання) При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] . (а.с. 8) В судовому засіданні в якості свідка було допитано [PERSON] , яка повідомила суду, що є онукою [PERSON] та колишньою дружиною [PERSON] . Свідок зазначила, що [PERSON] шляхом обману [PERSON] , отримавши від неї довіреність, самостійно прописався у квартирі. Відповідач зловживає алкогольними напоями, влаштовує бійки. Також, неодноразово доводилось викликати поліцію та кликати на допомогу сусідів аби захиститись від нападів [PERSON] . Свідок зазначила, що така поведінка [PERSON] триває на протязі останніх трьох років. Крім того, свідок повідомила, що [PERSON] вчинено крадіжку коштів у [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Тому, при оцінці показань свідка судом проаналізовано процес формування, збереження і передачі відомостей свідком. Судом прийнято до уваги, що свідок надала покази, посилаючись на інформацію, якою володіє особисто, а не з чужих слів. Покази свідка узгоджуються з поясненнями наданими представником позивача в судовому засіданні і не суперечать матеріалам справи. Тому, судом прийнято до уваги покази свідка. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі суду від 29.11.2019 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. \~ \~ \~ \~Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, заслухавши пояснення, надані представником позивача в судовому засіданні, покази свідка та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а у відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні, відповідно до ст. 321 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю ? це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Згідно з ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно ст. 391 ЦК України. Судом встановлено, що позивач та відповідач не пов`язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов`язків, не є і не були членами однієї сім`ї. Також судом встановлено, що відповідач систематично порушує правила співжиття, роблячи неможливим для позивача її проживання з ним в одній квартирі, а заходи впливу на таку поведінку відповідача виявились безрезультатними.\~ За таких обставин суд дійшов висновку про те, що право відповідача на користування чужим майном (спірною житловою квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК України. Суд прийшов до висновку, що відповідач створює перешкоди позивачу в користуванні, володінні та розпорядженні її майном на власний розсуд, тобто повно і незаперечно здійснювати свої права користування і розпорядження майном, що є неприпустимим, згідно чинного законодавства України. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, а також положення ч. 2 ст. 406 ЦК України, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 768, 40 гривень, та 384, 20 гривень, що підтверджується квитанціями від 19.11.2019. (а.с. 1, 2) Судом встановлено сплату позивачем судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, на 384, 20 гривень. Згідно із п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається в розмірі\~переплаченої суми за\~клопотанням особи,\~яка його\~сплатила за\~ухвалою суду,\~зокрема,\~в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Отже, судовий збір в сумі 384,\~20\~гривень може бути повернутий позивачці за її клопотанням за ухвалою суду на підставі\~п.\~1\~ч.\~1\~та ч.\~2\~ст.\~7\~Закону України\~«Про судовий\~збір» в\~порядку,\~передбаченому ч.\~1\~ст.\~7\~цього Закону. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 768, 40 гривень. Доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано. Враховуючи наведене,

Outcome: approved