Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

В серпні 2018 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до Костянтинівської селищної ради про визнання права власності на нежитлову будівлю. В позові [PERSON] вказав , що у 2006 році він придбав у ВАТ « Ананьївське» одноповерхову нежитлову будівлю майстерню, загальною площею 460,10 кв.м., що розташована по вул.Віри Скотар,10/4 в сел..Ковалівське Краснокутського району Харківської області. За майстерню він сплатив ВАТ « Ананьївське» 3500,00 грн. Договір купівлі-продажу нотаріально посвідчений не був , тому він своєчасно її за собою не зареєстрував. Він добросовісно та відкрито володіє нерухомим майном більше 10 років. Будівля існує , однак право власності на неї не зареєстровано. Крім того, за юридичною особою право власності ніколи на майстерню зареєстровано не було, а в 2004 р. ВАТ « Ананьївське» визнано банкрутом та в 2005 році припинено як юридичну особу. Оскільки власник будівлі відсутній , на неї ніхто не претендує, на балансі у Костянтинівській селищній раді вона не перебуває, просив визнати право власності на нежитлову будівлю, так як відкрито,\~безперервно володіє\~нерухомим майном\~протягом десяти\~років. У судовому засіданні позивач підтримав позов , просить задовольнити. Відповідач до суду не з»явився , подав заяву слухати справу у його відсутність , проти позову не заперечував, прохав вирішити позов на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення позивача , дослідивши письмові докази по справі, дійшов до наступних висновків. Як вбачається з довідки РКП « Краснокутське БТІ» від 31.01.2017 року на об»єкт нерухомого майна нежитлову будівлю - майстерню , що розташована по вул.Віри Скотар №10/4 в селищі Ковалівське Краснокутського району Харківської області , право власності не зареєстровано. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 01.06.2018 року , відомості про право власності на майстерню відсутні. Згідно технічного паспорта виготовленого РКП « Краснокутське БТІ» від 30.01.2017 року , майстерня загальною площею 460,10 кв.м по вул.Віри Скотар №10/4 в селищі Ковалівське існує. Як зазначає довідка Костянтинівської селищної ради від 12.06.2017 року , нежитлова будівля на балансі селищної ради не перебуває , перебуває в користуванні гр-на [PERSON] з 2006 року по цей час. Вказана будівля раніше належала ВАТ « Ананьївське». Рішенням Костянтинівської селищної ради №15 від 30.01.2004 року , право власності на будівлю майстерні за вище вказаною адресою оформлено на ВАТ « Ананьївське». Відповідно до договору купівлі-продажу капітальної будівлі (споруди ) від 27.09.2006 року №56 , ВАТ « Ананьївське» продало [PERSON] майстерню за вище вказаною адресою . [PERSON] , відповідно до квитанції прибуткового касового ордера №144 від 28.09.2006 року, на підставі договору купівлі продажу , сплатив продавцю ВАТ « Ананьївське» за нежитлову будівлю 3500 грн. Постановою господарського суду Харківської області від 03.04.2003 року ВАТ « Ананьївське» визнано банкрутом та відкрита ліквідаційна процедура. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних , фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 04.06.2018 року , на підставі рішення суду від 14.07.2005 року, юридичну особу ВАТ « Ананьївське «припинено в зв»язку з визнанням її банкрутом. Дані про юридичних осіб правонаступників відсутні. Як зазначає рішення Костянтинівської селищної ради № 327 від 21.06.2017 року [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул.Віри Скотар №10/4 в сел.Ковалівське для обслуговування нежитлової будівлі-майстерні. Позивач не може розробити проект землеустрою , оскільки ТОВ « Землеустрій « відмовляє позивачу у розробці проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування вказаної будівлі , оскільки відсутній документ, що посвідчує право власності на нерухоме майно майстерню. З матеріалів справи , а фотокарток долучених до звіту про оцінку майна, вказана нежитлова будівля знаходиться в напівзруйнованому стані , відсутні покрівля, вікна . \~ \~ \~ \~Згідно пункту 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно ( набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. За набувальною давністю може бути отримано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні його власнику було відмовлено. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. \~ \~ \~ \~ Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. З підстав набувальної давності може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику було відмовлено. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, якщо річ, яка опинилася у володінні особи, є об'єктивно чужою, володілець суб'єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років. Згідно з положеннями ст.ст. 335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуте на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено , що позивач добросовісно заволодів нежитловою будівлею ,відкрито , безперервно володіє нерухомим майном більше 10 років .Будь-які відомості про власника нежитлової будівлі відсутні , на будівлю ніхто не претендує та Костянтинівська селищна рада не заперечує щодо визнання права власності на нерухоме майно за позивачем. Позивач як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном був впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Відповідно до п.9 ст.27 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Позивач надав достатньо доказів на підтвердження позову , а визнання відповідачем позову не порушує права та інтереси інших осіб. Іншим шляхом, окрім визнання права власності у судовому порядку, позивач не може захисти своє цивільне право .За таких підстав позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved