Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

В серпні 2019 року позивач звернувся до Новозаводського районного суду м.Чернігова з позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з дати звільнення по день постановлення судового рішення і враховуючи заяву про збільшення розміру позовних вимог від 16.01.2020 року просив стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати в сумі 125 грн. 05 коп. Свої позовні вимоги він мотивував тим, що його було звільнено відповідачем 02.01.2018 року, однак трудову книжку не надано. Ухвалою Новозаводського районного суду м.Чернігова від 25.10.2019 року справу передано на розгляду до Деснянського районного суду м.Чернігова. Ухвалою суду від 29.11.2019 року справу прийнято до розгляду. Відповідачем надано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що проти позову заперечує, вважаючи його необґрунтований, зазначає, що позивач сам ухилявся від отримання трудової книжки. В задоволенні позову просить відмовити. Третьою особою Управлінням держпраці у Чернігівській області було надані письмові пояснення. В судове засідання сторони не з`явились. Представник позивача та представник третьої особи надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, представник позивача позов підтримує і просить суд його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав клопотання про перенесення судового засідання в зв`язку з його хворобою. Однак, доказів на підтвердження поважності неприбуття ( хвороба) до суду не надано. В зв`язку з відсутності доказів поважності причини неприбуття в судове засідання, а також з метою уникнення затягування строку розгляду справи, в задоволенні клопотання судом відмовлено. Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. [PERSON] працював у фізичної особи-підприємця [PERSON] на посаді водія з 01 березня 2017 року по 02 січня 2018 року, що не заперечується сторонами. Разом з тим, при звільненні позивачу не було видано трудову книжку. Позивач з метою вирішення спірної ситуації звернувся із заявою до Управління Держпраці у Чернігівській області. Перевіркою було встановлено, що на момент проведення інспекційного відвідування, а саме станом на 07 листопада 2018 року трудова книжка працівнику [PERSON] не вручена, що є порушенням ст. 47 КЗпП України. Тому для захисту своїх прав позивач змушений звернутися до суду. Фактично позивач перебував у вимушеному прогулі у зв`язку з неможливістю працевлаштування, оскільки згідно зі ст. 24 КЗпП трудова книжка є одним із основних документів для укладення трудового договору. Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП та пункту 4.1 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок» № 58 від 29 липня 1993 року (в подальшому - Інструкція) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку КЗпП з внесеним до неї записом про звільнення та провести розрахунки в строки зазначені в статті 116 КЗпП. Відповідачем було порушено встановлений порядок звільнення, позивачу не було видано трудову книжку в день звільнення з вини відповідача. Доказів того, що позивач ухилявся від отримання трудової книжки відповідачем не надано. Відповідно до частини 5 статті 235 КЗпП та пункту 4.1 Інструкції у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Отже, працівник, якому вчасно не видано трудову книжку, перебуває у вимушеному прогулі у зв`язку з неможливістю працевлаштування, оскільки згідно зі статті 24 КЗпП трудова книжка є одним із основних документів для укладення трудового договору. Крім того, звільнений працівник, якому вчасно не видано трудової книжки, позбавлений можливості набути відповідний стаж та досвід роботи за фахом. При цьому в разі затримки видачі трудової книжки за основним місцем роботи працівник може влаштуватися на роботу лише за сумісництвом. Але розмір суми середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки залишиться незмінним незалежно від отримання заробітної плати за місцем роботи за сумісництвом. Також слід зазначити, що відповідальність за частиною 5 статті 235 КЗпП для роботодавця може настати лише за наявності його вини. Відповідно до пункту 4.2 Інструкції, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то роботодавець у цей день повинен надіслати працівникові поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Це буде доказом, що роботодавець вжив необхідні заходи для того, щоб не були порушені права працівника, що звільняється. Тому і відповідальність за затримку видачі трудової книжки не настане. 24 червня 2019 року представником позивача адвокатом Васильєвим О.М. до відповідача було направлено запит щодо надання трудової книжки шляхом її пересилання з доставкою. Трудова книжка була направлена позивачу 15.07.2019 року, що підтверджується поштовим відправленням №1403301634723 та описом ( а.с.51,82,83). Однак, позивач стверджує, що у поштовому відправленні була чиста не заповнена трудова книжка, а не його. Разом з тим, доказів на підтвердження своїх доводів не надає. Згідно довідки Пенсійного фонду України про індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON] за останні два місяці роботи йому була нарахована заробітна плата: -Листопад 2017 року - 3334,72 грн. -Грудень 2017 року - 3340,90 грн. Згідно законодавства компенсації підлягає сума заборгованості після утримання податків і обов`язкових платежів. Із нарахованої до виплати фізичній особі заробітної плати сплачується податок з доходів фізичних осіб в розмірі 18 % та військовий збір в розмірі 1,5 % . Отже, враховуючи розмір податків і обов`язкових платежів (18% + 1,5% = 19,5 %), середньоденний заробіток позивача за два останні місяці роботи до звільнення буде наступним: -Листопад 2017 року - 3334,72 грн. - (3334,72 *19,5 %) = 2684,45 грн. / 22 робочих днів = 122,02 грн. -Грудень 2017 року - 3340,90 грн. - (3340,90 *19,5 %) = 2689,42 грн. / 21 робочих днів = 128,07 грн. (122,02 + 128,07) / 2 = 125,05 грн. - середньоденний заробіток позивача за два останні місяці роботи. Отже, суд приходить до висновку, про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 69777 грн. 90 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 03.01.2018 року по 15.07.2019 року, що становить 558 днів ( 558 х 125,05=69777 грн. 90 коп.). Сума вказана з відрахуванням обов`язкових платежів та податків. Згідно з пунктом 3 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Крім того, в силу положень частин четвертої, п`ятої статті 137 цього Кодексу суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу з урахуванням складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт і наданих послуг, а також ціни позову та значення справи для сторін. Враховуючи викладене, незначну складність справи, невеликий час і обсяг робіт, виконаний адвокатом у процесі надання правничої допомоги, суд вважає доцільним зменшити розмір витрат на правничу допомогу адвоката, які підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача, до 2000 грн. Таким чином, пред`явлений позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial