Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

В травні 2018р. позивач [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В. А., в якому просила суд: визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис від 27 липня 2017р., виданий третьою особою, зареєстрований в реєстрі за № 15354, про стягнення з позивачки на користь відповідача суми боргу у розмірі 2183432,68 грн., шляхом звернення стягнення на трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що документами, поданими відповідачем нотаріусу, які стали підставою для вчинення оскаржуваного виконавчого напису, не доведено факту безспірності заборгованості у зв`язку із наявністю на час вчинення виконавчого напису судового спору щодо розміру заборгованості, неотриманням позивачем повідомлення - письмової вимоги про усунення порушень. Крім того, відповідач включив у суму боргу до стягнення платежі по кредиту, строк давності яких минув, а сам розрахунок боргу, вчинений відповідачем є необґрунтованим, фактично, виконавчий напис вчинений за період більший, ніж три роки, що суперечить вимогам закону. Крім того, виконавчий напис вчинено всупереч вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». У зв`язку із цим нотаріус, на думку позивача, повинен був відмовити відповідачу у вчиненні виконавчого напису, проте нотаріус цей виконавчий напис вчинив, що призвело до безпідставного звернення стягнення на єдине житло позивача в рахунок несправедливої суми заборгованості . З огляду на викладене, вважаючи цей виконавчий напис незаконним, позивачка вважає належним способом захисту його прав та інтересів визнання судом оскаржуваного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 21 травня 2018р. відкрито провадження по справі. 04 липня 2018р. відповідачем до суду було подано відзив на позов (а.с. 71-77), в якому відповідач проти позову заперечив, зазначаючи, що розрахунок заборгованості, який надавався третій особі є вірним, при цьому було враховано, що мало місце переривання строків позовної давності. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено відповідно до положень Закону України «Про іпотеку». 27 вересня 2018р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 86-88), в якій позивач зазначив, що стороною відповідача було приховано факт наявності судового спору щодо суми заборгованості, зазначений період заборгованості не відповідає сумі заборгованості, та відповідачем були проігноровані правові позиції, як Верховного Суду України, так і Верховного Суду. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 березня 2019р. закрито підготовче судове засідання ат призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та пояснив, що оскільки, трикімнатна квартира [ADDRESS] є забезпеченням зобов`язань позивачки за споживчим кредитом, наданим позичальнику ПАТ «Укрсоцбанк» в іноземній валюті, є місцем постійного проживання позичальника та не перебуває на окупованій території, має загальну площу 71,10 кв. м., позичальник не має на праві власності іншого нерухомого житлового майна та не є суб`єктом Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», відповідно, на трикімнатну квартиру [ADDRESS] не може бути звернуто стягнення у примусовому порядку, а виконавчий напис не відповідає вимогам закону. Крім того, нотаріус при вчиненні спірного напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, що підтверджується наданими документами та поясненнями нотаріуса. Також, представник позивача звертав увагу, що у червні 2017р. стягувач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до боржника про стягнення відповідної суми заборгованості за договором кредиту № 396/75437 від 24 листопада 2006р., розмір якої не визнається та оспорюється боржником. Також, з розрахунку заборгованості вбачається, що окремі чергові платежі було прострочено боржником ще з 2012р. Таким чином, заборгованість за кредитом та відсотками за користування кредитом за договором кредиту № 396/75437 від 24 листопада 2006р. у період з 2012 по 2014рр. не підлягала стягненню у зв`язку із спливом строків позовної давності, повідомлення про усунення порушень боржник не отримував. За таких обставин спірний виконавчий напис слід визнати таким, що не підлягає до виконання. В судове засідання, 10 червня 2019р. учасники процесу, не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, стороною позивача було подано заяву про розгляд справи у відсутність сторони. Відповідач та третя особа не повідомили, про поважність причин неявки своїх представників. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 24 листопада 2006р. між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 396/75437, згідно якого відповідачем позивачу було надано кредит у іноземній валюті на споживчі цілі. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором, 24 листопада 2006р. між тими ж сторонами було укладено іпотечний договір № 02-10/3345, за умовами якого в іпотеку банку було передано трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається. Оскільки позивач умови кредитного договору належним чином не виконала, утворилася заборгованість, з метою стягнення якої в липні 2017р. відповідач звернувся до третьої особи (нотаріуса) із заявою про вчинення виконавчого напису на кредитному договорі. Третя особа нотаріус Чуловський В. А., на підставі цієї заяви та доданих до неї документів, 27 липня 2017р. вчинив виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 15354, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» суми боргу у розмірі 2183432,68 грн., шляхом звернення стягнення на трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст.18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Відповідно до п. 19 ст.34 Закону України «Про нотаріат», виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси. Порядок вчинення виконавчих написів визначено Главою 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012р. №296/5 (далі по тексту - Порядок). Згідно п. п.1.1, 1.2 гл. 16 Порядку, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Відповідно до п. п.3.1, 3.2 гл. 16 Порядку, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 №1172 (далі по тексту - Перелік). Згідно зі ст. 89 Закону України «Про нотаріат» у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис, найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають, витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення,розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред`явлення виконавчого напису до виконання. Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса. Пунктом 2.3 гл. 16 Порядку визначено, що вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу. Відповідно до п. 1-1 Переліку, для одержання виконавчого напису подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувача про непогашення заборгованості; оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, що викладена у постанові від 05 липня 2017р. у справі № 6-887цс17, з урахуванням приписів ст. ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Зокрема, спростовує безспірність заборгованості боржника той факт, що на час вчинення нотаріусом виконавчого напису в суді розглядається по суті спір щодо розміру цієї заборгованості. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 30 вересня 2015р. у справі № 6-154цс15, ст. 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами до визначеного числа кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов`язання. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Враховуючи викладене вище, заборгованість за кредитом та відсотками за користування кредитом за договором кредиту № 396/75437 від 24 листопада 2006р. у період з 2012 по 2014рр. не підлягала стягненню у зв`язку із спливом строків позовної давності. Судом встановлено, що у червні 2017р. стягувач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до боржника про стягнення відповідної суми заборгованості за договором кредиту № 396/75437 від 24 листопада 2006р., та розмір заборгованості не визнавався боржником. Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», у виконавчому документі, у тому числі, зазначаються резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню), строк пред`явлення рішення до виконання. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень, серед іншого, є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Судом встановлено, що трикімнатна квартира [ADDRESS] є забезпеченням зобов`язань позивачки за споживчим кредитом, наданим позичальнику кредитною установою - відповідачем в іноземній валюті, місцем постійного проживання позивачки та не перебуває на окупованій території, має загальну площу 71,10 кв. м., позивачка не має на праві власності іншого нерухомого житлового майна, не є суб`єктом Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції». Таким чином, на трикімнатну квартиру [ADDRESS] не може бути звернуто стягнення у примусовому порядку, а виконавчий напис не відповідає вимогам закону. Відповідно до правових позицій Верховного Суду (у справі № 465/1310/17 від 31 жовтня 2018р., у справі № 726/1538/16-ц від 10 квітня 2019р.), дія мораторію на примусове стягнення майна громадян, яке забезпеченням за валютними кредитами розповсюджується і на позасудовий порядок такого стягнення Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна. Отже, визначальним при вирішення спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна. Отже дія мораторію на примусове стягнення майна громадян, яке забезпеченням за валютними кредитами розповсюджується і на позасудовий порядок такого стягнення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки, підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved