Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

Департамент комунальної власності Одеської міської ради в травні 2017 року звернувся до суду з вимогами ухвалити рішення, яким витребувати від добросовісного набувача [PERSON] нежиле приміщення першого поверху загальною площею 44 кв.м. в будинку №1 по вул.Ген.Петрова в м.Одесі та передати це приміщення Департаменту комунальної власності; усунути перешкоди в користуванні майном шляхом виселення [PERSON] із вищевказаного нежилого приміщення. В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримала і стверджувала, що нежиле приміщення загальною площею 44 кв.м. по вул.Ген.Петрова,1 в м.Одесі є обєктом комунальної власності територіальної громади м.Одеси, що спірне приміщення було відчужене поза волею власника, тому добросовісний набувач не є правомірним власником цього нерухомого майна. Відповідач [PERSON] (її представник- адвокат [PERSON]П.) позов не визнали, посилались на безпідставність вимог представника Департаменту комунальної власності і просили застосувати строки позовної давності до вимог позивача. Представник третьої особи Одеської міської ради до суду не зявився, про час і місце слухання справи сповіщений, причини неявки суду не повідомив. Суд вислухав сторони, вивчив матеріали справи і встановив наступне: 18 липня 2005 року Київська рай адміністрація, як виконавчий орган Одеської міської ради, в особі голови [PERSON] і [PERSON] уклали договір оренди нежилого приміщення першого поверху в будинку №1 по вул.Ген.Петрова в м.Одесі загальною площею 44 кв.м. строком до 18.06.2006 року. 29.09.2005 року Одеська міська рада прийняла рішення №4412-ІУ «Про затвердження переліку обєктів комунальної власності територіальної громади м.Одеси, розташованих у Київському районі м.Одеси, що підлягають відчуженню у 2005 році». Нежиле приміщення першого поверху в будинку №1 по вул.Ген.Петрова в м.Одесі загальною площею 44 кв.м. було включено до цього переліку. На виконання рішення сесії Одеської міської ради і на замовлення Київської рай адміністрації ТОВ Фірма «Вітязь» 25.07.2005 року визначила ринкову вартість нежилого приміщення по вул.Ген.Петрова,1 в м.Одесі в суму 13474 грн (з урахуванням ПДВ). Після визначення вартості приміщення Київська рай адміністрація письмово запропонувала [PERSON] зарахувати грошові кошти в сумі 13474 грн на рахунки бюджету міста. 16 жовтня 2006 року [PERSON] перерахувала грошові кошти на вказані в листі рахунки бюджету міста. Після цього посадові особи Київської рай адміністрації почали ухилятися від нотаріального оформлення договору купівлі-продажу нежилого приміщення, тому [PERSON] 20.12.2006 року звернулась до суду з позовом до Київської рай адміністрації Одеської міськради про визнання договору дійсним, виконаним і визнання права власності. Заочним рішенням Київського райсуду м.Одеси від 05.02.2007 року позовні вимоги [PERSON] були задоволені. Заочне рішення районного суду Київська рай адміністрація оскаржила в 2010 році і ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22.04.2010 року заочне рішення Київського райсуду скасоване з тих підстав, що відповідач не був належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. 31.08.2010 року позов [PERSON] залишено без розгляду з підстав чисельних неявок позивача до судових засідань. 02.12.2013 року [PERSON] і [PERSON] уклали договір купівлі-продажу, за умовами якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила нежиле приміщення площею 44 кв.м., яке знаходиться в будинку №1 по вул.Ген.Петрова в м.Одесі. Договір купівлі-продажу нотаріально посвідчено. 15.05.2017 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до [PERSON] про витребування майна у добросовісного набувача і, посилаючись на положення ст.ст.387,388 ЦК України, доводить, що спірне приміщення вибуло з володіння власника поза його волею, на підставі судового рішення, яке у подальшому було скасовано, а тому це нерухоме майно підлягає витребуванню у добросовісного набувача. На обґрунтування своїх вимог представник позивача посилалась на такі письмові докази: заочне рішення Київського райсуду м.Одеси, ухвалене по справі за позовом [PERSON] 05.02.2007 року, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 22.04.2010 року про скасування заочного рішення, ухвалу Київського райсуду м.Одеси від 31.08.2010 року про залишення позову [PERSON] без розгляду, договір купівлі-продажу, укладений [PERSON] і [PERSON] 02.12.2013 року, положення про Департамент комунальної власності Одеської міської ради, рішення Одеської обласної ради народних депутатів про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області за 1991 рік з додатками. Відповідачева сторона, не визнаючи позов, стверджувала, що право власності на нежиле приміщення набула в установленому законом порядку, відкрито володіє і користується цим приміщенням з 2013 року, що посадові особи департаменту неодноразово перевіряли у неї [PERSON]В цільове використання приміщення і не заявляли будь-яких вимог щодо неправомірного володіння і користування приміщенням, тому відповідач просить суд застосувати до вимог Департаменту строки позовної давності. Відповідач також звернула увагу суду на те, що в 2005 році Одеська міська рада прийняла рішення про відчуження спірного нежилого приміщення, тобто власник висловив свою волю щодо відчуження майна шляхом продажу. Дослідивши надані сторонами докази суд дійшов висновку, що позов Департаменту комунальної власності Одеської міськради не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.388 ЦК України « в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння не з їхньої волі іншим шляхом». Тобто, добросовісне придбання можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.388 ЦК України « в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння не з їхньої волі іншим шляхом». Тобто, добросовісне придбання можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Відповідно до ст.215 та ст.216 ЦК вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Верховний Суд України у постанові, винесеній по справі за №6-14 цс13 від 16.04.2014 року зазначив « майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею». Разом з тим, особа, право якої порушено, може вимагати захисту чи примусового здійснення свого права через суд протягом строку позовної давності. Сплив строку позовної давності є підставою для відмови в позові. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальний строк позовної давності встановлюється у три роки. Таким чином, на протязі саме цього строку особа, чиї права порушені, має право звернутись до суду. Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин. Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У даному випадку суд встановив і сторони визнали, що спірне нежиле приміщення з 2005 року по 2013 рік перебувало у володінні і користуванні [PERSON]: у період 2005-2006 років на підставі договору оренди, а з 05.02.2007 року на підставі рішення суду про визнання угоди дійсною. Рішення суду про визнання за [PERSON] права власності на нежиле приміщення площею 44 кв.м. по вул..Ген.Петрова,1 скасоване в 2010 році за апеляційною скаргою Київської рай адміністрації виконавчого органу Одеської міськради і саме з 2010 року виконавчі органи Одеської міської ради (в тому числі і Департамент комунальної власності) мали право захищати інтереси територіальної громади шляхом витребування майна (нежилого приміщення) у [PERSON] У 2013 році [PERSON] продала за договором купівлі-продажу спірне приміщення відповідачу . Відомості про цю угоду і про нового власника нерухомого майна в 2013 році внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Тобто з грудня 2013 року позивач міг довідатися про порушення свого права. До суду позивач звернувся з позовом в травні 2017 року, вимог про поновлення строків позовної давності не заявив, поважність причин пропуску не зазначив. Відповідно до частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Щодо доводів представника позивача про незастосування позовної давності у випадках, установлених ст.388 Цивільного кодексу (постанова Верховного Суду України від 5.10.2016). Суд вважає, що у даному випадку висновок ВСУ, викладений у постанові від 05.10.2016 року , не підлягає застосуванню з таких підстав: цей висновок призводить до порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тому що особу позбавляють права на майно тільки через те, що порушення вчинені з боку публічного органу, а не громадянина. Слід звернути увагу, що постанова ВСУ не містить мотивувань висновку. З огляду на викладене вимоги позивача про застосування строків позовної давності до позовних вимог Департаменту комунальної власності підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення [PERSON] з нежилого приміщення. Не є можливим одночасно предявити позов про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого невласника) і про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном (оскільки негаторний позов це позов про захист права власності від порушень, не повязаних із позбавленням володіння). З огляду на викладене вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні майном не містяться на вимогах закону.

Outcome: dismissed