Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

До Дзержинського районного суду м.Харкова звернувся [PERSON] з позовом до Генеральної прокуратури України, Територіального управління Державного Бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава, Державної казначейської служби, третя особа: слідчий першого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР розташованого у місті Полтаві Папу Віктор Васильович про компенсацію моральної шкоди в розмірі 1267548,00 гривень, спричиненої відповідачем в результаті протиправної тривалої бездіяльності. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ухваленням численних незаконних рішень та неправомірної тривалої бездіяльності відповідач 1 (Генеральна прокуратура України) спричинив йому глибокі моральні страждання. Так, позивач 23.08.2017 року звернувся до Генеральної прокуратури України із повідомленням про вчинення щодо нього кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 364, 365, 366, 367, 382 КК України, однак відповідач в порушення норм КПК України жодним чином не відреагував на нього. Подібні дії з приводу довготривалої бездіяльності повторювались на протязі усього часу проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню №42018000000001732. Як зазначає позивач, моральні страждання йому було спричинено також через низку неправомірних рішень, прийнятих відповідачем при здійсненні досудового розслідування. З метою відновлення своїх порушених прав, [PERSON] був змушений неодноразово звертатись до судових органів в рамках кримінального провадження №42018000000001732. Крім того, позивач наголошує на тому, що в рамках досудового розслідування по кримінальному провадженню №42018000000001222 відповідачем 2 (Територіальне управління Державного Бюро розслідувань у м. Полтава) неодноразово нехтувались вимоги чинного законодавства та приймались незаконні рішення, що також завдали непоправимої шкоди моральному благополуччю позивача. На його думку, з вини відповідачів він вимушений витрачати свій особистий час і звертатись до суду за захистом своїх прав, гарантованих Конституцією України, що призвело до погіршення і позбавлення можливості реалізації своїх звичок і бажань неможливості продовжити активне особисте життя, в особистій репутації, у власні безпеці, у впевненості у собі та в майбутньому, у недоторканості громадянина України, оскільки люди, що вчинили кримінальне правопорушення не покарані, що призвело до неможливості задовольняти актуальні для нього потреби в благополуччі сім`ї, відчутті гідності, соціальної та правової захищеності і вимагає від нього докласти значних додаткових зусиль для організації свого життя. Своєю тривалою бездіяльністю йому спричинено глибокі моральні страждання, компенсацію яких він оцінює у розмірі 1267548,00 грн. Відповідач в особі Територіального управління ДБР, розташоване у місті Полтава надав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечує проти зазначеного позову та вважає його є необґрунтованим з наступних підстав. Так, у провадженні Першого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, перебувають матеріали досудового розслідування, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 42018000000001222 від 18.05.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України. Постановою прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та державної прикордонної служби Управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні, аналізу інформації та координації діяльності прокуратури Полтавської області визначено підслідність у кримінальному провадженні за ТУ ДБР у м. Полтаві, 10.04.2019 внесено відповідні відомості до ЄРДР, та 16.04.2019 матеріали вказаного кримінального провадження надійшли до ТУ ДБР у м. Полтаві. Враховуючи викладене, правовідносини, які виникли до 16.04.2019 між позивачем та відповідачем № 1 - Генеральною прокуратурою України, до ТУ ДБР у м. Полтаві та до третьої особи не мають жодного відношення. Слідчим ТУ ДБР у м. Полтаві Папу В.В. 17.05.2019 винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення. Ухвалою слідчого судді від 10.06.2019 постанова про закриття кримінального провадження скасована.26.07.2019 кримінальне провадження відновлено про, що внесено відповідні відомості до ЄРДР. В подальшому, 29.07.2019 прийнято постанову про закриття кримінального провадження. Ухвалою слідчого судді від 27.08.2019 постанова про закриття кримінального провадження скасована та зобов`язано слідчого звернутися до слідчого судді із клопотанням про продовження строку досудового розслідування. Водночас, вказане судове рішення було незрозумілим, в частині обрахування строків проведення досудового розслідування, у зв`язку із чим, було подано заяву про роз`яснення судового рішення, яка судом 01.10.2019 частково задоволена. Тобто, досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні ТУ ДБР у м. Полтаві, проводилось з 16.04.2019 по 17.05.2019, з 26.07.2019 по 29.07.2019 та з 01.10.2019 по теперішній час. Загальний строк досудового розслідування, яке проводилось ТУ ДБР у м. Полтаві на момент написання зазначеного відзиву складає трохи більше двох місяців. На даний час досудове розслідування триває. Таким чином, твердження позивача про бездіяльність ТУ ДБР у м. Полтаві, при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42018000000001222, є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності. Крім цього, Позивач посилається на нібито висновки Жовтневого районного суду м. Полтави, що зазначені в ухвалах від 10.06.2019 та 27.08.2019, які фактично відсутні у вказаних рішеннях. Так, позивачем вказується, що в ухвалі слідчого судді від 10.06.2019 вказано, що слідчим вимоги закону про всебічне, повне та об`єктивно дослідження всіх обставин справи не виконана, а рішення щодо закриття кримінального провадження слідчим передчасно і необґрунтовано, заявник по обставинам повідомленого ним злочину жодного разу не допитувався, а відповідно його заява фактично не перевірялась, в ході досудового розслідування допущена істотна неповнота. Проте, в ухвалі слідчого судді вказане формулювання відсутнє, а також відсутні будь-які формулювання про те, що слідчим порушено вимоги закону, допущено бездіяльність, або вчиненні протиправні дії. До того ж, позивачем вказано, що в ухвалі слідчого судді від 27.08.2019 зазначено, що постанова слідчого про закриття кримінального провадження не відповідає вимогам закону, оскільки вона винесена без всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, рішення є невмотивованим та передчасним та зобов`язав слідчого звернутися із клопотанням про продовження строку досудового розслідування. Однак, таких висновків ухвала слідчого судді від 27.08.2019 не містить та в ній відсутні будь-які формулювання про те, що слідчим порушено вимоги закону, допущено бездіяльність, або вчиненні протиправні дії. Враховуючи викладене, строк досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні спливає у грудні 2019 року та на даний час відсутні підстави для звернення до суду із клопотанням про його продовження, враховуючи значний час до його закінчення. Також, безпідставними є доводи позивача про те, що ухвали слідчих суддів від 10.06.2019 та 27.08.2019, які набрали законної сили, та якими встановлена протиправна бездіяльність слідчих, в частині невиконання службових обов`язків, мають преюдиційне значення для вирішення вказаної справи. Із зазначеним твердженням також не можна погодитись. По-перше, в жодній з вказаних ухвал слідчого судді не встановлено протиправну бездіяльність слідчих в частині невиконання службових обов`язків. По-друге, відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, По-третє, в ухвалі слідчого судді від 10.06.2019 вказується те, що матеріали кримінального провадження суду не надано. Вказані обставини свідчать про те, що слідчим суддею винесено рішення без вивчення матеріалів кримінального провадження, а виключно на підставі документів наданих скаржником, що безумовно свідчить про порушення вимог ст. 94 КПК України, тому ухвала слідчого судді не може бути прийнята до уваги при розгляді вказаної справи. Також, ухвалами Жовтневого районного суду м. Полтави від 10.06.2019 та 27.08.2019 скарги позивача задоволено та скасовано постанови слідчого ТУ ДБР у м. Полтаві щодо закриття кримінального провадження №42018000000001222 за ч.1 ст. 364 КК України. На теперішній час досудове розслідування триває. Отже, зазначене свідчить про поновлення прав позивача. Крім того, позивач стверджує, що йому, як потерпілому заподіяна моральна шкода, нібито, з вини, в тому числі, ТУ ДБР у м. Полтаві. Також в долученому до позову розрахунку позивач зазначає характер зальних страждань - тривале психічне страждання, серед видів психічних страждань - сором, приниження, страх, відчай; глибина моральних страждань тривалий, нестерпний душевний біль; суттєвість вимушених змін в житті, які гребують значного часу для поновлення та тривалі негативні наслідки. Проте матеріали справи не містять належних та допустимих доказів обставин, вказаних позивачем у позові та розрахунку. Так матеріали справи не містять будь-яких довідок з відповідних медичних установ до яких міг звертатись позивач щодо стану психічного здоров`я, тривалість його психічних страждань, так само як і будь-яких висновків належних психологів-спеціалістів щодо того, що позивач відчував сором, приниження, страх, відсутні і документи щодо причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачі та наслідками у вигляді моральних страждань, які нібито відчував позивач. Крім того, слід звернути увагу, що окрім зазначеного позову, в Дзержинський районний суд м. Харкова, сином позивача [PERSON] подано аналогічний позов, з тих самих підстав, про той самий предмет та за тими самими одами, в якому він також просить стягнути з державного бюджету 1 001 520,00. Згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень, [PERSON] та членами його родини (разом та окремо кожним) з 2014 по 2019 роки подано більше 50 позовів на відшкодування нібито, завданої моральної шкоди т чи бездіяльністю органів слідства та прокуратури, більшість з яких є обґрунтованими, поданими з надуманих підстав для створення оманливої наявності порушення прав та діяльності щодо їх захисту. Посадовими особами ТУ ДБР у м. Полтаві будь-яких протиправних дій стосовно позивача не вчинено, доказів протиправності їх дій під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №42018000000001222, позивачем не надано. В той же час, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового слідства, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а сам факт скасування вказаних постанов відповідача не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання такими діями позивачу моральної шкоди. Крім того, позивач, до позовної заяви додає розрахунок моральної шкоди, який зроблено на підставі збірника «Відшкодування матеріальної та моральної шкоди : нормативні акти, роз`яснення, коментарі. Проте, зазначений збірник не є нормативно-правовим актом з обов`язковими до виконання приписами, носить лише рекомендаційний характер станом на 01.01.2001 року, а не на дату звернення до суду, що в черговий раз свідчить про необґрунтованість позовних вимог, які висунуті Позивачем з власних міркувань та суб`єктивним ставленням до органів прокуратури та слідства. Представником Генеральної прокуратури України, [PERSON] подано відзив на позов, у якому він просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] з огляду на наступне. Позовні вимоги до Генеральної прокуратури України є безпідставними. Генеральна прокуратура України у вказаному кримінальному провадженні нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідувана формі процесуального керівництва не здійснювала, її дії (бездіяльність позивачем у встановленому законом порядку не оскаржувалися та незаконними судом не визнавалися. Ухвали слідчих суддів Печерського районного суду м. Києва від 07.12.17 та 12.04.2018 про зобов`язання службової особи Генеральної прокуратури України, уповноваженої на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зареєструвати заяви позивача та внести Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінал правопорушення у відповідності до вимог ст. 214 КПК України не містять да про визнання дій Генеральної прокуратури України протиправними. Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування у кримінального провадженнях визначає глава 26 КПК України. Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого та прокурора можуть бути оскаржені слідчому судді на етапі досудового провадження визначений у частині першій ст. 303 КПК України. Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження ріш дій, бездіяльності слідчого під час досудового розслідування не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а сам факт задоволення скарг на бездіяльність органу досудового розслідування ухвалами слідчого судді свідчить про протиправність дій органів досудового слідства та завдання таї діями позивачу моральної шкоди. Оскарження позивачем до суду прийнятих процесуальних рішень органів досудового розслідування (прокурором) під час кримінального провадження порядку вимог КПК України є механізмом реалізації його права на контро, діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідує в порядку кримінального судочинства. Таким чином, позивач належних та допустимих (протиправності) дій чи бездіяльності Генеральної прокуратури України у кримінальному провадженні, спричинення йому морально наслідкового зв`язку між ними не надав, у зв`язку з чим не довід заподіяння йому такої шкоди Генеральною прокуратурою України. Представником співвідповідача, [PERSON] подано відзив на позовну заяву у якій у задоволенні позовних вимог просив відмовити з огляду на наступне. Свої вимоги про відшкодування моральної шкоди [PERSON] обґрунтовує посиланням на допущену, на його думку, бездіяльність працівників Генеральної прокуратури України, Територіального управління Державного Бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, вважаючи незаконною відмову у порушенні кримінального провадження за ст. ст. 364, 365, 366, 367, 382 КК України з огляду на її подальше скасування судом. Однак ця обставина не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Ухвали Октябрьського районного суду м. Полтави про часткове задоволення скарг [PERSON] на постанови слідчого Територіального управління Державного Бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, свідчать про реалізацію ним передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого, прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні ст. 1174 ЦК України, як це помилково вважає позивач, акцентуючи свої доводи на власному визначенні змісту ст. 1174 ЦК України. В той же час, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача. Позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому працівниками Генеральної прокуратури України, Територіального управління Державного Бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві моральної шкоди, яка згідно з частиною другою ст. 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Крім того, наголошує, що на підтвердження своїх позовних вимог позивачем не надано жодним належних та допустимих доказів спричинення йому моральної шкоди відповідачами, а тому такі вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Третя особа слідчий Першого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління ДБР, розташованого у місті Полтаві Папу Віктор Васильович надав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що заперечує проти задоволення вказаного позову та вважає його необґрунтованим. Доводи, викладені у поясненнях наданих слідчим Папу В.В. аналогічні доводам, викладеним у відзиві на позов, наданим відповідачем ТУ ДБР у м. Полтава. В судовому засіданні позивач вимоги, викладені у позові підтримав та просив їх задовольнити. Уповноважений представник відповідача Генеральної прокуратури України проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов. Уповноважений представник відповідача Територіального управління ДБР, розташованого у місті Полтава проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов. Третя особа слідчий Першого слідчого відділу Слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у місті Полтаві Папу Віктор Васильович у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Представник співвідповідача Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Суд, дослідивши доводи учасників справи, заслухавши вступне слово представників відповідачів, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 23 серпня 2017 року позивач в порядку ст.214 КПК України звернувся до Генеральної прокуратури України із заявою про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 364, 365, 366, 367, 382, однак відповідні відомості до ЄРДР не були внесені. 12 квітня 2018 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва виніс ухвалу, якою зобов`язав Генеральну прокуратуру України внести відповідні відомості до ЄРДР, викладені в заяві від 23.08.2017 року. Вищевикладені відомості були внесені до ЄРДР 17.07.2018 року за №42018000000001732 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 364 КК України. 12 жовтня 2017 року позивач звернувся до Генеральної прокуратури України із заявою про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 364, 365, 366, 367, 372 КК України, які не було своєчасно внесено до ЄРДР. 07 грудня 2017 року ухвалою Печерського районного суду міста Києва було зобов`язано Генеральну прокуратуру України внести відомості до ЄРДР, викладені в заяві від 12.10.2017 року. Вищевказані відомості було внесено до ЄРДР 17 травня 2018 року за №42018000000001222. 20 грудня 2018 року Октябрським районним судом м. Полтави було задавлено заяву позивача про відвід процесуального керівника від нагляду за додержанням законів при досудовому розслідуванні у кримінальному провадженні №42018000000001222. 17 травня 2019 слідчим ТУ ДБР у м. Полтаві Папу В.В. 17.05.2019 винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення. Ухвалою слідчого судді від 10.06.2019 постанова про закриття кримінального провадження скасована.26.07.2019 кримінальне провадження відновлено про, що внесено відповідні відомості до ЄРДР. В подальшому, 29.07.2019 прийнято постанову про закриття кримінального провадження. Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави від 27.08.2019 постанова про закриття кримінального провадження скасована та зобов`язано слідчого звернутися до слідчого судді із клопотанням про продовження строку досудового розслідування. Крім того, позивач неодноразово впродовж періоду з грудня 2018 року по серпень 2019 року звертався до суду в порядку ст. 303 КПК України для реалізації свої прав в рамках досудового розслідування. Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органу місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтями 1173, 1174 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 25.05.2016 у справі № 6-440цс16 шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою\~статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої\~статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті\~1173,\~1174\~цього\~Кодексу). Частиною 6 статті 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.\~ \~Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005). Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3.\~19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Суд приходить до висновку про доведеність факту порушення конституційних прав позивача, внаслідок бездіяльності відповідачів, про що свідчать відповідні судові рішення. Вказані обставини, а також подальша необхідність звернення позивача до суду, в порядку визначеному приписами КПК України, з заявами\~ про усунення перешкод, як особі постраждалої від кримінального правопорушення, доступу до правосуддя, привели до моральних та фізичних страждань позивача, який крім того, є особою похилого віку, при цьому у зв`язку з наявністю тяжких, хронічних захворювань визнаний інвалідом 2 групи безстроково.\~ При цьому відповідно до статті 1174 Цивільного кодексу України та п. п. 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого Постановою КМ України від 03.08.2011 року №845, Державне казначейство України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України виплачує присуджену судом суму відшкодування моральної шкоди. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. \~Моральна шкода полягає: \~1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; \~2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; \~3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; \~4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. \~Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. \~Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. \~Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. \~Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 січня 1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно п. 5 зазначеної Постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи вимоги справедливості, добросовісності та розумності, а також конкретні обставини справи, суд вважає, що на відшкодування моральної шкоди слід стягнути 5000 грн. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень\~ст. 141 ЦПК України. Враховуючи викладене та

Outcome: partial