Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-27 00:00:00

В травні 2015 року позивачка [PERSON] звернулася до відповідача [PERSON] з позовом про визнання права власності в спільному майні подружжя. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 05 липня 2008 року вона зареєструвала шлюб із [PERSON], а згідно з рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 17 лютого 2014 року їх шлюб розірвано. Малолітній син, народжений від шлюбу, проживає з нею. Під час шлюбу вони придбали наступне майно: будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], та земельну ділянку під будинком. Оскільки згоди про поділ майна вони не досягли, просила визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку і земельної ділянки під будинком за вказаною вище адресою, стягнути з відповідача на її користь сплачений нею судовий збір в розмірі 243 грн.60 коп. та витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн. [PERSON] звернувся до [PERSON] із зустрічним позовом про поділ майна подружжя, який остаточно уточнив у вересні 2015 року та зазначив, що під час перебування у шлюби вони набули наступне спільне майно: будинок, який розташований за адресою: Донецька область, Красноармійський район, село Успенівка, пров. Короленко, 20, телевізор «Самсунг» вартістю 8200 грн., відеокамеру «Панасонік» - 5000 грн., комп'ютер «Компрессіон» - 8000 грн., холодильник «Самсунг» - 2100 грн., кухонний гарнітур - 2300 грн., м'які меблі - 2000 грн., мікрохвильову піч «Самсунг» - 1700 грн., пилосос «LG» - 3200 грн., трансформатор «Люксіон» - 3500 грн., пральну машину «Самсунг» - 3000 грн., газову плітку «Норд» -1000 грн., бак з підігріву води «Гореніє» - 1000 грн., супутникову антену - 2200 грн., пластикові вікна - 6000 грн. та двері - 5000 грн. Також вказав, що для придбання будинку взяли кредит у ПАТ «Креді «Агріколь Банк» у розмірі 42 958 грн. та у ПАТ КБ «Приват Банк» на суму 25 000 грн., який він виплачує. Просив поділити майно, виділивши йому 1/2 частину будинку, розташованого за вказаною вище адресою, комп'ютер «Компрессіон», відеокамеру «Панасонік», телевізор «Самсунг», стабілізатор «Люксіон» та зобов'язати відповідачку сплатити йому 35 378 грн., що складає 1/2 частину загальної суми заборгованості перед банками. Усе інше майно просив залишити відповідачці. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 09 вересня 2015 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в спільному майні подружжя задоволені частково. Визнано спільною сумісною власністю подружжя - [PERSON] та [PERSON], будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Визнано за [PERSON] право спільної приватної часткової власності на 1/2 частину будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Визнано за [PERSON] право спільної приватної часткової власності на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по оплаті судового збору у розмірі 243 грн.60 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог [PERSON] відмовлено. Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є спільною сумісною власністю, задоволено частково. Визнано за [PERSON] право спільної приватної часткової власності на 1/2 частину будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Визнано за [PERSON] право спільної приватної часткової власності на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS]. У задоволенні іншої частини позовних вимог [PERSON] відмовлено. Не погодившись з вказаним рішенням суду, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання права власності в спільному майні подружжя та задовольнити в повному обсязі його зустрічні позовні вимоги до [PERSON] про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. В обґрунтування доводів скарги апелянт зазначив, що суд не прийняв до уваги показання свідків, які підтвердили обізнаність позивачки [PERSON] в оформлені кредиту під час шлюбу для купівлі будинку і купівлю ними меблів та побутової техніки. Суд не долучив до матеріалів справи договори купівлі - продажу комп'ютера, телевізора, відеокамери, холодильника та інші документи. Також суд безпідставно визнав за [PERSON] право спільної часткової власності на ? частину земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], яка не приватизована і право власності на землю у сторін відсутнє. [PERSON] рішення суду не оскаржила. В судове засідання апеляційного суду [PERSON] та її представник не з'явилися, але про час та місце розгляду справи повідомлені судовими повістками та телефонограмами. Позивачка [PERSON] надіслала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності (а.с.105, 106, 107, 115). [PERSON] в суді доводи апеляційної скарги підтримав та просив скаргу задовольнити. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах оскарження, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню в частині визнання права власності на ? частину земельної ділянки за сторонами, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON] про визнання за нею права власності на ? частину земельної ділянки під будинком, виходячи з наступних підстав. Як зазначено в ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення, відповідно до положень п. п. 1, 3 та 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Частиною 2 ст. 309 ЦПК України передбачено, що норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення привело до неправильного вирішення справи. Суд першої інстанції встановив, що з 05 липня 2008 року по 17 лютого 2014 року [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, від якого [INFO] народилась дитина - [PERSON] Сторони не заперечували, що під час шлюбу вони набули будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], який оформлений на [PERSON], як покупця будинку. Останнє підтверджується договором купівлі-продажу будинку від 01 квітня 2013 року, що посвідчений приватним нотаріусом Красноармійського районного нотаріального округу Донецької області (а.с. 51). Визнавши право власності на ? частину вказаного будинку за кожною із сторін, суд виходив з того, що відповідно до вимог ст.60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), згідно зі ст.69 цього ж Кодексу, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а за приписами ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо зобов'язання [PERSON] сплатити йому 35 378 грн., що складає ? частину від загальної суми заборгованості за кредитними договорами, згідно з довідками банків, суд виходив з того, що відповідно до вимог ст. 69 СК України, предметом поділу є майно, що належить дружині і чоловіку на праві спільної сумісної власності, а не заборгованість перед банками, яку потрібно сплатити в майбутньому. Відмовляючи в задоволенні інших позовних вимог [PERSON] про поділ предметів побуту та вжитку, а саме: телевізора «Самсунг», відеокамери «Панасонік», комп'ютера «Компрессіон», холодильника «Самсунг», кухонного гарнітуру, м'яких меблів, мікрохвильової печі «Самсунг», пилососа «LG», трансформатора «Люксіон», пральної машини «Самсунг», газової плити «Норд», баку з підігріву води «Гореніє», супутникової антени, пластикових вікон, дверей, суд зазначив, що [PERSON] не надав суду належних та допустимих доказів набуття переліченого майна сторонами в період шлюбу і його наявність на час розгляду справи. Такі висновки суду першої інстанції є вірними, вони відповідають встановленим обставинам справи, наявним доказами у справі та вимогам діючого законодавства. Як роз'яснено в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. А відповідно до п.24 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Що ж стосується рішення суду про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], за кожною із сторін, то такі висновки суду є помилковими, рішення суду в цій частині не відповідає нормам матеріального права і підлягає скасуванню, а апеляційну скаргу [PERSON] слід задовольнити частково. Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Із позову [PERSON] вбачається, що поряд з вимогою про визнання за нею права власності на ? частину будинку, вона просила визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки, що розташована під будинком за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги про визнання права власності на ? частину земельної ділянки [PERSON] не заявляв і суд не повинен був вирішувати це питання відносно нього. Як випливає із договору купівлі-продажу будинку від 01 квітня 2013 року, на земельній ділянці площею 0,0873 га (кадастровий номер [NUMBER]) про форму власності якої, інформація про зареєстроване право в Державному земельному кадастрі відсутня (а.с.51). Суд при розгляді справи мав з'ясувати, на якій правовій підставі і кому належить ця земельна ділянка, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно з інформацією Управління Держгеокадастру у Красноармійському районі Донецької області від 22 жовтня 2015 року, відповідно даних управління, земельна ділянка, яка розташована у [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], площа 0,0873 га, станом на 21 жовтня 2015 року не приватизована та є у комунальній власності (а.с. 112). Відповідно до вимог ст.81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; г) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Таким чином, набуття права власності на земельну ділянку провадиться на відповідній правовій підставі. За приписами ст.120 ч.2 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього користувача. Оскільки земельна ділянка, площею 0,0873 га (кадастровий номер [NUMBER]) не приватизована та є у комунальній власності, правові підстави для її поділу і визнання права власності за будь - ким із сторін у справі - відсутні. Інші доводи апеляційної скарги [PERSON] про те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні його позовних вимог про поділ предметів побуту та вжитку, апеляційний суд відхиляє. Так, як вбачається з журналів судових засідань, розгляд справи відбувався з 29 травня по 09 вересня 2015 року. Як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідач [PERSON].(позивач за зустрічним позовом) не надав суду беззаперечних та переконливих доказів того, що у період шлюбу сторони набули саме те майно, яке він просив поділити, і воно було наявне на час розгляду справи. На підтвердження позовних вимог [PERSON] не надав про це відповідні докази. Твердження апелянта про те, що суд не долучив до матеріалів справи за його клопотаннями договори купівлі - продажу комп'ютера, телевізора, відеокамери, холодильника та інші документи, не відповідають дійсності, оскільки журнали судових засідань не містять відомостей про відмову у задоволенні таких його клопотань. Навпаки, суд надавав можливість відповідачу заявити зустрічний позов про поділ майна подружжя, який він неодноразово уточнював та заявив клопотання надати йому додатково час для надання відповідних доказів, яке суд також задовольнив (а.с. 24-25, 43, 55, 57-58, 68-69, 74-75). Проте, в переліках додатків до його зустрічних позовів належні документи про набуття предметів побуту і вжитку під час шлюбу відсутні (окрім копії договору купівлі-продажу будинку), як і документи про наявність предметів поділу на час розгляду справи (а.с. 50, 60, 71). З долучених до апеляційної скарги копій двох товарних чеків № 130408012 та № 130408, договору купівлі-продажу з розстрочкою платежу, договору застави, кредитного договору, повідомлення позичальнику вбачається, що вони оформлені на іншу особу - [PERSON] (а.с. 89, 90, 91 - 92, 92 - зворотній бік, 93). Документи про те, що предмети побуту та вжитку були наявні на час розгляду справи, [PERSON] суду не надав. Посилання апелянта про те, що свідки [PERSON] і [PERSON] підтвердили в суді факт оформлення ним кредитних договорів, не спростовують правильних в висновків суду про те, що предметом поділу є майно, нажите подружжям, а не заборгованість по кредитам. Що ж стосується твердження апелянта про те, що вказані свідки підтвердили набуття подружжям предметів побуту, то їх свідчення мали загальний характер стосовно купівлі будинку і його облаштування, а не дат купівлі кожної окремо речі із предметів меблів і побуту та їх наявності на час розгляду справи про поділ майна. Однак, оскільки суд першої інстанції на підставі неповно з'ясованих обставин справи, дійшов помилкового висновку про визнання права власності на ? частину земельної ділянки за сторонами, чим допустив невідповідність висновків суду обставинам справи та ухвалив рішення в цій частині з порушенням норм матеріального і процесуального права, то відповідно до вимог п.п. 1, 3 та 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання за нею права спільної приватної власності на ? частину земельної ділянки під будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS], в іншій частині рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу [PERSON] - задовольнити частково. У зв'язку з тим, що рішення суду першої інстанції апеляційний суд частково скасовує, то, відповідно до вимог ч.5 ст.88 ЦПК України, апеляційний суд розподіляє між сторонами судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 1% від вартості ? частини будинку (70 184 грн.: 2) та стягує з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 350 грн. 92 коп., а з [PERSON] на користь держави - 107 грн.32 коп.(недоплачений позивачкою при подачі позову). Рішення суду першої інстанції щодо стягнення судового збору з [PERSON] на користь [PERSON] по оплаті судового збору у розмірі 243 грн.60 коп. слід залишити без змін.

Outcome: partial