Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

В січні 2014 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ПАТ «Ідея Банк» з позовом про визнання недійсним кредитного договору, посилаючись на те, що 26 березня 2013 року її чоловік [PERSON] в порушення вимог ч.2 ст.65 СК України без її згоди уклав кредитний договір № F69.102.76056 з ПАТ «Ідея Банк», внаслідок чого отримав на поточні потреби кредит в сумі 17345 гривень, із сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 10 % та плати за обслуговування кредиту в розмірі 3,05 % від початкової суми. Їй невідомо куди були витрачені вказані кошти, однак відповідач ніде не працює, має періодичні мінливі доходи, тому вона не знає, яким чином і за чий рахунок він має розрахуватися з банком. Окрім цього, плата за обслуговування кредиту в розмірі 3,05 % від початкової суми суперечить п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ від 10 травня 2007 року № 168. Просила визнати вказаний кредитний договір недійсним та стягнути з відповідача судові витрати по справі у вигляді сплаченого судового збору 243 гривень 60 копійок та витрат на правову допомогу в сумі 2500 гривень. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги та просили задовольнити позов. Відповідач та третя особа в судове засідання не з'явилися та не повідомили суд про причини своєї неявки, будучи належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи. Зі згоди позивачки та її представника суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України та ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 26 березня 2013 року відповідач [PERSON] уклав кредитний договір № F69.102.76056 з ПАТ «Ідея Банк», внаслідок чого отримав від останнього на поточні потреби кредит в сумі 17345 гривень, із сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 10 % та плати за обслуговування кредиту в розмірі 3,05 % від початкової суми. З свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 29 березня 2010 вбачається, що позивачка [PERSON] є дружиною відповідача [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З положень ст. 65 Сімейного кодексу України вбачається, що вони регулюють відносини, які стосуються порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для позичальника як сторони договору (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що укладений кредитний договір між відповідачем [PERSON] та ПАТ «Ідея Банк» не створює прав та обов'язків для позивачки, а лише для нього самого, як сторони договору. Слід також врахувати, що в пункті 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано, що положення статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК) щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів». Крім цього, позивачкою не було надано суду належних та допустимих доказів того, що вказаний кредитний договір був укладений в інтересах їх сім'ї, тим самим він не створює обов'язку для другого з подружжя, а тому згоди останнього на його укладання законом не вимагається та відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй Постанові від 12 вересня 2012 року за № 6-88цс12. Зазначена Постанова прийнята з підстав передбачених п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, а тому висновки викладені в ній є обов'язковими для всіх судів України (ч.2 ст. 214, ч.1 ст.360-7 ЦПК України). Таким чином, оцінюючи у сукупності досліджені докази, суд вважає безпідставним посилання позивачки на те, що відповідно до ст. 65 СК України, відповідач розпорядився майном подружжя на власний розсуд, без її згоди, набув майнових прав та обов'язків, які не відносяться до дрібних побутових правочинів, оскільки такі посилання не відповідають вимогам закону. Також, згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. З положень ч. 1 ст. 628 ЦК України слідує, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб'єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. Пунктом 2.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 передбачено, що банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Згідно пункту 6.1 кредитного договору № F69.102.76056 від 26 березня 2013 року відповідач [PERSON], підписуючи цей договір, засвідчує, що банк повідомив йому в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», він ознайомлений з тарифами та правилами банку, отримав їх та зобов'язується безумовно їх дотримуватися. Матеріалами справи встановлено, що сторони кредитного договору визначили у договорі всі істотні умови, як щодо суми кредиту, плати за користування кредитними коштами, строку та порядку повернення цих коштів, відповідальність сторін у випадку порушення зобов'язань по договору, тому посилання позивачки, що встановлення у кредитному договорі плати за обслуговування кредиту суд не вбачає підставою для визнання його недійсним. Приймаючи до уваги, що згоди позивачки на укладання відповідачем кредитного договору законом не вимагається та відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання вказаного договору недійсним, сторони кредитного договору визначили у договорі всі істотні умови, в тому числі суму кредиту, плату за користування кредитними коштами, строк та порядок їх повернення, відповідач підписуючи вказаний договір, ознайомився з тарифами та правилами банку, отримав їх та зобов'язався безумовно їх дотримуватися, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у позові за його безпідставністю. У зв'язку із відмовою у позові відповідно до вимог ч. 1 ст. 89 ЦПК України понесені позивачкою витрати відповідачем не відшкодовуються. На підставі ст.ст. 203, 215, 216, 627, 628, 638, 1054 ЦК України, ст.ст. 65,73 СК України, ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», суд

Outcome: dismissed