Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-19 00:00:00

В червні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], Державного реєстратора Зеленського С.О. Філія КП Київської обласної ради «Готово» про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності в порядку спадкування, скасування державної реєстрації речового права. Позовні вимоги мотивує тим, що він є власником 4/5 частки квартири [ADDRESS], власником 1/5 частки вказаної квартири був його племінник [PERSON], який склав заповіт на ім'я [PERSON] та помер в листопаді 2016 року. У встановлений законом термін він звернувся до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак, 26 травня 2017 року йому було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки державним нотаріусом при зверненні до реєстру речових прав на нерухоме майно було виявлено, що зазначена квартира не належить ані йому, ані померлому, натомість існує невідомий договір купівлі-продажу від 24 лютого 2006 року і власником квартири є [PERSON] Вказаний договір було підроблено, його підпис у вказаному договорі теж підроблено, а нотаріус Меліхова О.В. або є членом злочинної групи, або невідома особа з'явилася до нотаріуса і розписалася замість нього в договорі. В подальшому, позивачем було подано заяву про злочин до Дніпровського ГУ НП України в м. Києві, про що було зроблено відповідний запис до ЄРДР № 12017100040007617. Зазначає, що вказаний договір було зареєстровано в реєстрі у квітні 2017 року, тобто через 11 років після його укладення. В лютому 2018 року позивач подав уточнену позовну заяву, в якій просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 24 лютого 2006 року, номер в реєстрі 279, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Меліховою О.В. за адресою: [ADDRESS] та витребувати з чужого незаконного володіння квартиру за адресою: [ADDRESS] та повернути її [PERSON] Протокольною ухвалою суду від 15 лютого 2018 року в якості співвідповідача залучено [PERSON] Ухвалою суду від 29 червня 2017 року заяву представника позивача про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на квартиру [ADDRESS]. Ухвалою суду від 27 липня 2017 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено, витребувано у приватного нотаріуса КМНО Марчук К.В. копію договору купівлі-продажу квартири та копії правовстановлюючих документів, які подавалися нотаріусу для посвідчення цієї угоди стосовно кватири за адресою: [ADDRESS] та належним чином посвідчену копію договору купівлі-продажу квартири. Ухвалою суду від 10 жовтня 2017 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено, витребувано у приватного нотаріуса КМНО Марчук К.В. оригінал договору купівлі-продажу квартири № 279 від 24 лютого 2016 року, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду від 10 жовтня 2017 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено, витребувано у державного нотаріального архіву посвідчену копію сторінки нотаріального реєстру з зазначенням договору купівлі-продажу квартири від 24 лютого 2016 року № 279. Ухвалою суду від 06 березня 2018 року клопотання представника позивача про призначення почеркознавчої експертизи задоволено, провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 10 грудня 2018 року провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 20 лютого 2019 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено, витребувано з Київського державного нотаріального архіву копію сторінки реєстраційного журналу приватного нотаріуса КМНО Меліхової О.В. за 24 лютого 2006 року, де міститься реєстровий запис № 279. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав заяву з проханням розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Третя особа в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. З урахуванням вищевикладеного Дніпровським районним судом м. Києва 20 лютого 2019 року в судовому засіданні постановлена ухвала про заочний розгляд справи, відповідно до положень ст. ст. 280, 281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, приходить до наступного. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст.ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 26 жовтня 2004 року [PERSON] (продавець) та [PERSON], що діє від свого імені та від імені [PERSON], на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом КМНО Бойко О.В. 26 жовтня 2004 року за реєстровим № 4977 (покупці) уклали договір купівлі-продажу квартири, а саме продавець продав, а покупці купили ([PERSON] - 4/5 частин, [PERSON] - 1/5 частина) кватири [ADDRESS] Відчужувана кватира складається з двох жилих кімнат, загальною площею 43,00 кв.м., в тому числі житловою площею 27,20 кв.м. Вказаний договір купівлі-продажу квартири посвідчено 26 жовтня 2004 року приватним нотаріусом КМНО Степаненко В.Д. та зареєстровано в реєстрі за № 6260 (т. 1 а.с. 6). Згідно інформаційної довідки КП КМР «КМБТІ» КВ-2017 № 21152 від 06 червня 2017 року, кватира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] - 4/5 ч. та [PERSON] - 1/5 ч. на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Степаненко В.Д., приватним нотаріусом КМНО 26 жовтня 2004 року № 6260, зареєстрованого в Бюро 03 листопада 2004 року за реєстровим № 6907, в реєстровій книзі д. 1741-2 (т. 1 а.с. 76). Згідно листа Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА у м. Києві № 1-34/452-1 від 08 червня 2017 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані особи відсутні (т. 1 а.с. 77). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого Відділом державної реєстрації смерті ГТУЮ у м. Києві 19 квітня 2017 року (т. 1 а.с. 11). Постановою державного нотаріуса Першої Київської державної нотаріальної контори [PERSON] від 26 травня 2017 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/5 частку квартири [ADDRESS] після померлого [INFO], у зв'язку з тим, що вказана квартира зареєстрована за [PERSON] (т. 1 а.с. 9). 02 червня 2017 року [PERSON] звернувся до Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві із заявою про вчинення злочину за ч. 4 ст. 190 КК України (т. 1 а.с. 10). Разом з тим, в матеріалах справи наявний договір купівлі-продажу квартири від 24 лютого 2006 року, укладений між [PERSON], [PERSON] (продавці) та [PERSON] (покупець), згідно п. 1 якого продавці продали, а покупець купив кватиру [ADDRESS] Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО Меліховою О.В. та зареєстровано в реєстрі за № 279 (т. а.с. 73). 16 червня 2017 року [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), уклали договір купівлі-продажу квартири, за яким продавець передає квартиру за адресою: [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 1217449280000 у власність покупцеві, а покупець приймає та сплачує певну обговорену суму в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі. В п. 1.3 вказаного договору зазначено, що відчужувана кватира належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 24 лютого 2006 року Меліховою О.В., приватним нотаріусом КМНО за реєстровим № 279, право власності продавця на відчужувану кватиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Філією КП Київської обласної ради «Готово» м. Києва 04 квітня 2017 року за номером запису про право власності 19837115, про що 06 квітня 2017 року видано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер: 84382599 (т. 1 а.с. 71). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою стаття 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній робот і, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно висновку експертів КНДІСЕ за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 6961:6963/18-32 від 15 листопада 2018 року, підпис від імені [PERSON] у рядку «Продавці» у графі «Підписи сторін:» у договорі купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] від 24 лютого 2006 року, який зареєстрований в реєстрі за № 279, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Меліховою О.В. виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів та виконаний не [PERSON], а іншою особою (т. 1 а.с. 221-230). Згідно ст. 115 ЦПК України, висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов'язковим для суду. Суд може посилатися в рішенні на висновок експерта в галузі права як на джерело відомостей, які в ньому містяться, та має зробити самостійні висновки щодо відповідних питань . При цьому, як роз'яснив Верховний Суд України в п. 17 своєї постанови «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» від 30 травня 1997 року за № 8, при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з'ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об'єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи. В даному випадку, оцінивши вищенаведений висновок на предмет того, чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об'єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи, суд приходить до висновку, що експертиза, за результатами якої складено вказаний висновок № 6961:6963/18-32 від 15 листопада 2018 року, проведена у відповідності з принципами об'єктивності та повноти експертного дослідження, визначеними ст. 3 Закону України «Про судову експертизу». На підставі викладеного, суд приймає в якості належного та допустимого доказу висновок експерта № 6961:6963/18-32 від 15 листопада 2018 року за результатами проведення почеркознавчої експертизи. Крім того, на виконання ухвали суду від 20 лютого 2019 року про витребування доказів з Київського державного нотаріального архіву, було надано копії сторінок реєстраційного журналу приватного нотаріуса КМНО Меліхової О.В. за період з 05 січня 2006 року по 05 липня 2006 року, де зазначено, що сторонами договору, зареєстрованого за реєстровим № 279 зазначено не [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а інші особи, а тому дана обставина спростовує укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 24 лютого 2006 року, що укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], оскільки в реєстрі за № 279 містяться відомості про інших осіб, для яких вчинялася нотаріальна дія. Вказані обставини в сукупності дають суду підстави визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 24 лютого 2006 року, укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] недійсним, оскільки він вчинений з порушенням вимог ч. 3 ст. 215 ЦК України, яка вказує на те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а тому позовна вимога в цій частині підлягає до задоволення. Що стосується вимог позивача про витребування з чужого незаконного володіння квартири [ADDRESS] та повернення її [PERSON] суд приходить до наступного. Згідно ч.ч. 1,2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Таким чином, незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися, якщо набувач майна знав чи міг знати про відсутність у продавця повноважень на відчуження. Оскільки квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] (в даному випадку добросовісний набувач) у особи, що не мала права його відчужувати, а саме у [PERSON] та договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 24 лютого 2006 року, укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] судом визнано недійсним, то суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги про витребування майна чужого незаконного володіння, оскільки вказане майно вибуло з володіння власника без його волі. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними та обґрунтованими, а тому їх слід задовольнити. Згідно ст. 141 ЦК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved