Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

В травні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила суд винести рішення, яким зобов`язати [PERSON] , знести бетонний паркан, який розміщений на території земельної ділянки з кадастровим номером №1221455400:02:009:0662 за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . Адвокат позивача за ордером про надання правової допомоги [PERSON] (а.с.8) у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Представник відповідача за ордером про надання правової допомоги [PERSON] (а.с.59), в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, надано відзив на позовну заяву (а.с.64). Третя особа Обухівська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області про дату, час і місце слухання справи повідомлені належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням(а.с.102), однак в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Вислухавши представників сторін, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, ознайомившись з наданими сторонами доказами, суд приходить до наступного. Згідно зі статтею 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. У відповідності до ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав, особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб чи завдати шкоди довкіллю. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням права в інших формах. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі (ч. 1-5 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 ст. 375 ЦК України визначено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,12 га, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1221455400:02:009:0662(а.с.22), надана у власність Наказом Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області №4-7648/15-17СГ від 28 грудня 2017 року(а.с.21). [PERSON] було виявлено, що власником суміжної земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1221455400-02-009-0185 навколо її земельної ділянки, без її дозволу, було зведено бетонний паркан, у зв`язку з чим [PERSON] , як законній власниці обмежено доступ до належної їй земельної ділянки, про що останньою було повідомлено до Дніпровського РВП та відповідно до витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження №12019040440001588 від 21 листопада 2019 року(а.с.44). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна власником суміжної земельної ділянки є [PERSON] (а.с.35-36). 03 січня 2020 року [PERSON] звернулася до Фізичної особи-підприємця [PERSON] з метою виконання робіт із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , про що ФОП [PERSON] було складено технічний звіт(а.с.13-34). Листом №01-03/05 від 30 січня 2020 року Відділом державного архітектурно-будівельного контролю Обухівської селищної ради було надано відповідь на адвокатський запит [PERSON] , згідно якого надано інформацію, що [PERSON] або його уповноважена особа не звертались до Відділу державного архітектурно-будівельного контролю Обухівської селищної ради з приводу отримання права на виконання підготовчих або будівельних робіт за адресою [ADDRESS] (а.с.45). Актом Головного управління Держгеокадастру У Дніпропетровській області №262-ДК/223/АП/09/01/20 від 26 лютого 2020 року зазначено, що виїздом на місце було здійснено огляд та фото фіксацію земельних ділянок з кадастровими номерами 1221455400:02:009:0662 та 1221455400:02:009:0185, згідно з результатами візуального обстеження встановлено, що зазначені земельні ділянки огороджені бетонним парканом та використовуються [PERSON] по фактичному розміщенню паркану та житлового будинку(а.с.46). Суд розглядає справи відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Приписами ч. 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення учасників у справі та інших обставин, які мають значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч. 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 7 ст. 81 ЦПК України закріплено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В силу ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землекористувача. Як вбачається з п. г ч. 1 ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. В силу ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Пунктом г) частини 1 статті 91 Земельного кодексу України визначено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей. Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (ч.ч.1,2 ст.103 Земельного кодексу України). Інститут земельних відносин добросусідства, є нормативно встановленими обмеженнями щодо здійснення прав на землю (включаючи право власності), які мають на меті забезпечити захист інтересів власників (землекористувачів) сусідніх володінь від можливих порушень при використанні земельних ділянок. Основна мета цих правил полягає в сприянні і забезпеченні такому використанню земельних ділянок, при якому власникам сусідніх земельних ділянок і землекористувачам заподіюється менша кількість незручностей. Підсумовуючи вищенаведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які посилалась позивач як на підставу своїх вимог, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів сторони по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про зобов`язання відповідача знести паркан, не підлягають задоволенню, оскільки позивачкою не надано належних доказів, які б свідчили про те, що саме [PERSON] було побудовано спірний паркан, та про те,що земельні ділянки будь-яким чином використовуються відповідачем. Суд критично ставиться до технічного звіту наданого ФОП [PERSON] , оскільки з наданих схем вбачається, що бетонний паркан не проходить через земельну ділянку [PERSON] . З матеріалів справи вбачається суттєвий проміжок у часі при виділенні сторонам земельних ділянок і [PERSON] не надано доказів, що вказаний паркан не був зведений на час передання останній земельної ділянки, а тому саме позивач у цій справі зобов`язаний був довести не тільки факт будівництва відповідачем паркану , а й порушення саме відповідачем її прав як власника сусідньої земельної ділянки , що могло б слугувати задоволенню позовних вимог про зобов`язання саме відповідача за власний кошт зносити паркан. Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. На підставі вищевикладеного та ст.ст. 319, 373, 376, 391 ЦК України, ст.ст. 91, 152, 212 ЗК України,

Outcome: dismissed