Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

В січні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з вищевказаною позовною заявою. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 27.01.2012 року в с. Липовий Скиток Васильківського району Київської області сталася ДТП за участю автомобіля «Chevrolet», під його керуванням, та автомобіля «Toyota», під керуванням [PERSON] .. Внаслідок ДТП транспортні засоби зазнали механічні ушкодження, автомобіль позивача фактично знищений, розмір завданих збитків становить купівельну вартість транспортного засобу - 88 960 грн.. 21.01.2015 року позивач звернувся до НАСК «Оранта», якою на час ДТП була застрахована цивільно - правова відповідальність [PERSON] , з заявою про виплату страхового відшкодування, однак на час звернення до суду відповіді на своє звернення не отримав. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до відповідача з вимогою про відшкодування завданої ним шкоди, однак останній завдану шкоду не відшкодував. Посилаючись на викладене, [PERSON] просив суд позов задовольнити, стягнувши з [PERSON] на його користь матеріальну шкоду в розмірі 88 960 грн. 12.02.2015 року ухвалою суду провадження у даній справі відкрито та призначено до судового засідання. В ході розгляду справи за клопотанням позивача до участі в справі як співвідповідача було залучено НАСК «Оранта» та позивач збільшив позовні вимоги - просив суд стягнути з [PERSON] матеріальну шкоду, спричинену внаслідок ДТП в розмірі 241 349 грн. 60 коп., витрати пов`язані з проведенням експертної оцінки в розмірі 2900 грн. 00 коп., витрати по оплаті судового збору в розмірі 2 442 грн. 50 коп.; з ПАТ НАСК «Оранта» витрати по лікуванню в розмірі 4701 грн. 87 коп., витрати по сплаті судового збору в розмірі 47 грн. 02 коп. (т.1 а.с. 23 - 26, а.с. 191 - 192), обґрунтовуючи тим, що в ході розгляду справи судом було призначено судову автотоварознавчу експертизу, згідно висновку якої матеріальна шкода, завдана позивачу становить 241 349 грн. 60 коп.. Щодо вимог, заявлених до НАСК «Оранта» позивач зазначав, що він звернувся до вказаної страхової компанії з заявою про виплату страхового відшкодування, однак отримав відмову. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва 19.12.2016 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди були задоволені у повному обсязі. Ухвалою суддів судової палати з розгляду у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 14.02.2017 року, апеляційна скарга [PERSON] відхилена. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19.12.2016року залишено без змін. Натомість, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.03.2019 року Касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19.12.2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14.02.2017 року в частині задоволення позову [PERSON] про стягнення з [PERSON] 241 349,60 грн. на відшкодування майнової шкоди, а також витрат, пов`язаних з проведенням експертної оцінки у розмірі 2 900 грн. та судового збору у розмірі 2 442,50 грн. скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині судове рішення залишено без змін. 08.05.2019 року справа була перерозподілена автоматизованою системою документообігу і передана у провадження судді Деснянського районного суду м. Києва Зотько Т.А.. Ухвалою судді від 13.05.2019 було прийнято справу до провадження та призначено її до розгляду в підготовчому засіданні. 02.07.2019 позивачем подано суду заяву про уточнення, збільшення позовних вимог, згідно якої [PERSON] просив суд стягнути з [PERSON] 191349,60 грн. заподіяної шкоди, 63.126,04 грн. інфляційних втрат, витрат пов`язаних з проведенням експертної оцінки у розмірі 2.900 грн. та судового збору у розмірі 2442,50 грн. та 631,26 грн.. З ПАТ «НАСК «ОРАНТА» позивач просив суд стягнути 50000 грн. страхової виплати, 16495 грн. інфляційних збитків та 164,95 судового збору. Позивач та його представник - адвокат Кураш Н.П. в судовому засіданні свої вимоги підтримали з наведених в позові та заявах про збільшення вимог підстав, просили суд позов задовольнити та крім того, стягнути понесені позивачем витрати на правову допомогу. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Можаєв М.О. позов визнав частково, в розмірі 39 939 грн. 36 коп., зазначивши при цьому, що ця сума становить різницю між вартістю автомобіля на час ДТП - 88 960 грн. та сумою, що підлягає відшкодуванню ПАТ «НАСК «Оранта» в межах ліміту відповідальності за Полісом обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників транспортних засобів - 50 000 грн. Представник відповідача НАСК «Оранта» - Негрич С.Ю. в судовому засіданні позов не визнала, зазначивши при цьому, що судом прийнято справу до провадження в частині вимог, пред`явлених до відповідача [PERSON] , а тому позивач в порушення вимог законодавства подав заяву про збільшення позовних вимог, а відтак просила у вимогах до ПАТ «НАСК «Оранта» відмовити. Заслухавши вступне слово (пояснення) позивача та представників сторін у справі, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Статтями 15, 16 ЦК України, ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що згідно Постанови судді Деснянського районного суду міста Києва від 16 березня 2012 року 27.01.2012 року в с. Липовий Скиток Васильківського району Київської області сталася ДТП за участю автомобіля «Chevrolet», під керуванням, та автомобіля «Toyota», під керуванням [PERSON] , якого судом визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу. (т. 1 а.с. 8). Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом., таким чином факт ДТП та вина [PERSON] у його вчиненні додаткового доказування не потребує. Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, пошкоджений внаслідок ДТП автомобіль «Chevrolet» д.н.з. [NUMBER] , належить на праві власності [PERSON] (т.1 а.с. 5). На час ДТП цивільно - правова відповідальність особи, що керувала автомобілем «Toyota» д.н.з. [NUMBER] , була застрахована ПАТ НАСК «Оранта», що підтверджується Полісом № АВ/2174461 , строк дії якого становив з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року, ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, становить 50 000 грн. (т. 1 а.с. 144). У зв`язку з викладеним позивач звернувся до ПАТ «НАСК «Оранта» з заявами про страхове відшкодування (т. 1 а.с. 15, 54), 21 січня 2015 року страхова компанія отримала від відповідача заяву про страхове відшкодування, однак не виплатила страхове відшкодування. Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи від 11 липня 2016 року розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Chevrolet» на момент його пошкодження (27 січня 2012 року) складав 89 939,36 грн.. Як вбачається з висновку експерта Київського науково - дослідного інституту судових експертиз за № 21286/15-54 від 11.07.2016 року за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи, проведеної за ухвалою суду, розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Chevrolet» д.н.з. [NUMBER] станом на час проведення автотоварознавчої експертизи складає 241 349,60 грн. (т. 1 а.с. 173 - 179). Згідно ст. 22 ЦК України - особа, який завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. п. 4-7, 11, 16, 17 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки - є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Таким чином, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, наведеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, згідно з яким право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред`явлена безпосередньо до винної особи, навіть, якщо його цивільно-правова відповідальність застрахована, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) вказала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності з ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому відповідно ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що розмір матеріальної шкоди, спричиненої позивачу внаслідок ДТП становить суму, визначену експертним дослідженням, визначену на час розгляду справи судом - а саме 241 349, 60 коп.. При цьому, суд враховуючи вимоги ч.2 ст.1192 ЦК України, вважає необґрунтованими посилання представника відповідача [PERSON] - адвоката Можаєва М.О. на ту обставину, що відповідач [PERSON] повинен відшкодовувати позивачу розмір завданої внаслідок ДТП шкоди в сумі 39939,36.. На час ДТП цивільно - правова відповідальність особи, що керувала автомобілем «Toyota» д.н.з. [NUMBER] , була застрахована ПАТ НАСК «Оранта», що підтверджується Полісом № АВ/2174461 , ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, становить 50 000 грн.. Позивач звернувся до ПАТ «НАСК «Оранта» з заявами про страхове відшкодування, однак будь-яких виплат не отримав. За таких обставин, суд приходить до висновку, що з ПАТ «НАСК «Оранта» на користь [PERSON] підлягає стягненнюсума страхового відшкодування в розмірі 50000 грн.. Разом з тим, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) у загальному розмірі 191349 грн. 60 коп.. Що ж стосується позовних вимог про стягнення з відповідачів на користь позивача суми інфляції, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, частиною першою вказаної статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. При цьому важливим виявляється питання, які зобов`язання є грошовими. Грошові зобов`язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК України, передбачають насамперед договірні правовідносини. Положення статті 625ЦК України (індекс інфляції) застосовується лише до договірних, а не деліктних правовідносин, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові № 6-2491цс15 від 02.03.2016 року. Таким чином, дія ч. 2 ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди, а відтак у задоволенні позовних вимог в цій частині має бути відмолено. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача витрати на професійну правничу допомогу та судового збору, то такі позовні вимоги підлягають до задоволення зважаючи на наступні обставини. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1-3 ст.137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Згідно матеріалів справи на підтвердження понесених витрат на професійну допомогу представником позивача надано: Договір про надання юридичних послуг від 15.05.2018 року та акти приймання-передачі наданих послуг за Договором про надання юридичних послуг від 15.05.2018 року. Враховуючи, що представник позивача надала суду документи, що свідчать про підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про стягнення понесених позивачем судових витрат, що складаються з судового збору та витрат пов`язаних із наданням правничої допомоги, з кожного з відповідачів пропорційно до частки задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial