Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

В червні 2018 року [PERSON] через свого представника - адвоката [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Міністерства інфраструктури України, Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON], згідно з яким просить суд: визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства Інфраструктури України про звільнення [PERSON] з посади виконуючого обов'язки директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» №31-О від 02.05.2018 року; поновити [PERSON] на посаді виконуючого обов'язки директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ»; стягнути з Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути з відповідача судові витрати, які складаються з витрат, пов'язаних з розглядом справи (витрат на професійну правничу допомогу) у розмірі 18 750,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Наказом Міністерства інфраструктури України №31-О від 02.05.2018 року було припинено повноваження [PERSON] з виконання обов'язків директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» на підставі п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України. Разом з тим, позивач вказує, що звільнити на підставі п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України можливо лише посадових осіб господарського товариства, які є спеціальними суб'єктами та щодо яких може бути застосована вказана норма. За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що ДП «МТП Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» створене та функціонує у формі державного підприємства, а не господарського товариства, позивач звернувся до суду з цим позовом, який просить задовольнити в повному обсязі. Ухвалою від 21.06.2018 року відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом, а справу вирішено розглядати за правилами спрощеного провадження. 21.08.2018 року до суду надійшли заперечення відповідача ДП «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» на позовну заяву, в яких відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. 31.08.2018 року на адресу суду надійшов відзив відповідача Міністерства інфраструктури України на позовну заяву, згідно змісту якого відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що чинним трудовим законодавством не передбачено жодних виключень з переліку посадових осіб, з якими може бути розірвано трудовий договір на підставі п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України. Ухвалою від 12.09.2018 року було доручено Київському районному суду Одеської області забезпечення проведення 18.10.2018 року відео конференції під час розгляду даної справи. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Міністерства інфраструктури України у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Представник відповідача ДП «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Третя особа в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не сповістила. Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що на підставі наказу Міністерства інфраструктури України №16-О від 31.01.2017 року [PERSON] було призначено виконуючим обов'язки директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» на період до прийняття рішення Уповноваженим органом управління. Разом з тим, наказом Міністерства інфраструктури України №31-О від 02.05.2018 року було припинено повноваження [PERSON] з виконання обов'язків директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» на підставі п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України. Пунктом 5 ч.1 ст. 41 КЗпП України, визначено, зо трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бут розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб. Вказану норму ч.1 ст. 41 КЗпП України було доповнено пунктом 5 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13.05.2014 року, метою прийняття якого було покращення інвестиційного клімату шляхом надання інвесторам (власникам) господарських товариств права звільняти посадових осіб (керівників, членів виконавчих органів) без зазначення причин, а також узгодження в цьому контексті норм трудового та господарського законодавства. При цьому, оскільки цим Законом були внесені зміни, в тому числі до ГК України та Закону України «Про акціонерні товариства», суд вважає, що положення п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України поширюються на посадових осіб господарських товариств, які є спеціальними суб'єктами і тому саме до них може бути застосована вказана норма. Тобто, звільнити на підставі п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України можливо лише керівника господарського товариства. Аналогічний висновок міститься й в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.09.2017 року по справі №711/9140/15-ц. В свою чергу, згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ДП «МТП Усть-Дунайськ» за організаційно-правовою формою є державним підприємством, єдиним засновником якого та власником 100% статутного капіталу є Міністерство інфраструктури України. Отже, з огляду на те, що п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України стосується посадових осіб господарських товариств, яким не є ДП «МТП Морський торговельний порт Усть-Дунайськ», оскільки останнє створене та функціонує у формі державного підприємства, а директор державного підприємства не є спеціальним суб'єктом, щодо якого може бути застосована вказана норма, звільнення позивача на підставі п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України є неправомірним, у зв'язку з чим наказ про звільнення позивача підлягає скасуванню, а позивач має бути поновлений на роботі. Частиною 1 ст. 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. За вказаних обставин, а також враховуючи те, що згідно з позицією Верховного суду України, викладеній в постанові від 21.05.2014 року по справі №6-33цс14, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства Інфраструктури України про звільнення [PERSON] з посади виконуючого обов'язки директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» №31-О від 02.05.2018 року, а також поновлення [PERSON] на посаді виконуючого обов'язки директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» є такими, що підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. При цьому, при обчисленні розміру заробітної плати за час вимушеного прогулу суд виходить з п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. З урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 р. за №100, а також виходячи з довідки про заробіток позивача від 01.06.2018 року, середньоденна заробітна плата позивачки становить 990,99 грн. (19 906,39 грн. (з.п. за березень 2018 року) + 20 724,00 грн. (з.п. квітень 2018 року) : 41 роб. дн.) Відтак, суд прийшов до висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 03.05.2018 року по 18.10.2018 року, що становить 116 днів, у сумі 114 954,84 грн. (116 х 990,99 = 114 954,84) без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів. Також, враховуючи положення ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді виконуючого обов'язків директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» та стягнення з Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» на користь [PERSON] середнього заробітку за один місяць в сумі 20315,20 грн. ((19906,39 + 20724) : 2) без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів. Однак, щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу слід зазначити наступне. Так, у відповідності до положень ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Водночас, як передбачено ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просив стягнути з відповідача на його користь 18 750,00 грн. в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Однак, всупереч вищенаведених положень ЦПК України, позивачем не надано до суду жодних належних та допустимих доказів як на підтвердження надання правничих послуг, так і здійснення адвокатом витрат, необхідних для надання такої допомоги. З огляду на наведене, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу. Враховуючи наведене та

Outcome: approved