Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-18 00:00:00

В суд звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON], у якому просить визнати недійсним договір дарування квартири №8 будинку №18/4 по м-ну Будівельників у м. Кузнецовську Рівненської області (далі квартира №8) від 09.09.2004р. Позовні вимоги обгрунтовуються тим, що позивачу виповнилося 88 років, вона часто хворіє і потребує стороннього догляду. У 2004р. відповідач, яка є онукою позивача, запропоновувала останній послуги по забезпеченню її доглядом, харчуванням, утриманням квартири в належному стані. Взамін [PERSON] попросила «відписати» для неї квартиру №8. Восени 2004р. [PERSON] запропонувала позивачу поїхати до нотаріальної контори для складання договору довічного утримання, на що [PERSON] погодилася. Перебуваючи у нотаріуса, відповідачка запропоновувала [PERSON] укласти договір дарування квартири №8. Позивач на це не погодилася. Тоді [PERSON], упевнившись у позивача, що вона підпише договір довічного утримання, взяла документи та зайшла до нотаріуса, а [PERSON] залишилась чекати в приймальні. Через декілька хвилин відповідач запросила її в кабінет нотаріуса де, в присутності нотаріуса, не читаючи документу, [PERSON] вчинила підпис. Договір [PERSON] забрала і не дала можливості ознайомитися із його змістом в майбутньому. Відповідач жодного разу не надала [PERSON] будь-якої допомоги, не оплачувала з вересня 2004р. комунальних послуг з утримання квартири №8. На початку 2014р., через погане самопочуття, позивач звернулася за допомогою до [PERSON], котра погодилася доглядати за нею при умові, що [PERSON] укладе з [PERSON] договір довічного утримання, так як її дочка, - відповідач [PERSON], вигнала її із квартири, де остання проживала. Коли позивач почала збирати необхідні документи, то у вересні 2014р., після отримання квитанції на оплату за серпень 2014р. комунальних послуг на імя [PERSON] дізналася від працівників ЖЕД №2, що власником спірної квартири є відповідач. Після отримання у вересні 2014р. від [PERSON] документів на квартиру, позивачу стало відомо, що вона уклала договір дарування квартири, чого не бажала. Покликається, що відповідач при укладенні оспорюваного договору дарування ввела [PERSON] в оману, оскільки остання вважала, що підписує договір довічного утримання, а не договір дарування квартири. 23.04.2015р. позивачем було подано заяву про зміну підстав позову, в якій [PERSON] просить визнати недійсним той же договір дарування квартири №8, як фіктивний, оскільки був вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим договором. Посилається, що після укладення договору дарування відповідач в квартирі №8 не проживала і не висловлює бажання там проживати. [PERSON] в будинку не зареєстрована, утриманням будинку не займається і ніколи не займалася. При укладенні договору дарування і після цього не було передачі квартири позивачем та прийняття її відповідачем. З моменту укладення договору дарування відповідач не вчиняла жодних дій, спрямованих на реалізацію свого права власності, що разом із іншими обставинами свідчить про відсутність у неї намірів на реалізацію свого права власності на квартиру №8. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали повністю позовну вимогу про визнання недійсним договору дарування квартири. Позивач [PERSON] не змогла дати змістовних пояснень по суті справи, посилалася, що не памятає як саме події відбувалися у нотаріуса при підписанні договору. Щодо факту дарування квартири своїй внуці [PERSON] позивач давала суперечливі пояснення, то підтверджуючи, то заперечуючи дарування квартири відповідачу. Представник позивача уточнювала, що в теперішній час підставою позову для визнання договору дарування недійсним є його фіктивність. Вважає, що позивач не розуміла, що укладає договір дарування. Відповідач жодних дій по прийняттю квартири не вчиняла. Договір дарування [PERSON] укладала із метою наживи та хотіла продати спірну квартиру. Факт підписання договору позивачем не оспорюється, однак у разі, коли б вона знала, що складено договір дарування квартири, то такий договір не підписала б. Договір дарування квартири позивачу передала [PERSON], яка забрала документи щодо квартири №8 у [PERSON], з якою проживали у одній квартирі. Після цього у 2014р. відповідач вигнала [PERSON] з дому. Відповідач [PERSON], яка належно повідомлялася про час, місце та дату проведення розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання (ст.74 ч.5, ст.76 ч.9 ЦПК) в судове засідання не зявилася, причин неявки не повідомляла, тому судом ухвалено про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач проти такого вирішення справи не заперечує. Суд, заслухавши пояснення позивача, її представника, показання свідка, дослідивши та оцінивши інші докази у справі, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Судом встановлено, що 09.09.2004р. між [PERSON] та [PERSON] укладено та посвідчено нотаріально договір дарування квартири, і позивач подарувала, а відповідач прийняла в дар квартиру №8 в будинку №18/4 м-ну Будівельників у м.Кузнецовську Рівненської області. Нотарус посвідчив, що договір підписано сторонами в його присутності, особу сторін і їх дієздатність перевірено. Позивачем не оспорюється власноручність підпису договору. Стаття 215 ЦК регламентує, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ч.3 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 5 тієї ж статті передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із ст.234 ч.ч.1, 2 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Судом не встановлено на підставі наведених обгрунтувань та поданих доказів, що при укладенні оспорюваного правочину внутрішня воля [PERSON] була іншою і не відповідала її волевиявленню щодо саме дарування квартири. Посилання на введення позивача в оману щодо укладення договору дарування квартири є недоведеними, так як спростовуються поясненнями самої [PERSON], яка покликається, що забула як саме відбувалися події при нотаріальному посвідченні оспорюваного договору. Отже, доказів про те, що внутрішня воля позивача у момент укладення спірного правочину не відповідала дійсній її волі на вчинення саме дарування квартири, немає. Та обставина, що в подальшому, після укладення договору дарування, [PERSON] змінила свою думку щодо доцільності його укладення, не може бути підставою для недійсності правочину. Із показань свідка [PERSON] слідує, що в розмові з ним [PERSON] узагальнено посилалася, що вона зробила помилку щодо своєї квартири, не конкретизовувала в чому саме полягала помилка. Не говорила, що її обманули, чи, що вона комусь подарувала квартиру. Приблизно місяць тому [PERSON] говорила, що хоче «переписати» квартиру на свою дочку. Відповідача [PERSON] свідок в спірній квартирі ніколи не бачить і вона не доглядає за позивачем. Під час зясування судом обставин справи встановлено, що згідно із витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно 09.12.2004р. на підставі вищезазначеного договору дарування було зареєстроване право власності на квартиру №8 за [PERSON] 15.04.2010р. від імені відповідача, як власника квартири №8, із житлово-експлуатаційною організацією укладався договір №659 про надання послуг з утримання будинків і споруд, прибудинкових територій та надання комунальних послуг населенню. З пояснень представника позивача видно, що документи, які підтверджують право власності на квартиру теж зберігалися у [PERSON] та були забрані в неї матірю відповідача, котра є дочкою позивача. З пояснень тієї ж особи зрозуміло, що [PERSON] цим була незадоволена, оскільки видворила [PERSON] Наведені обставини свідчать про прийняття відповідачем у дар спірної квартири і підтверджують те, що договір дарування немає ознак фіктивності. Крім того, ті обставини, що позивач надалі проживала у квартирі, несла витрати на її утримання, а так само й обставини непроживання відповідача в квартирі №8 не є такими, що тягнуть за собою визнання договору фіктивним. Отже, позов [PERSON] немає правових підстав для задоволення.

Outcome: dismissed