Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-13 00:00:00

Голова правління Публічного акціонерного товариства «Чернігівоблбуд» Демшевський В.Ф. звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] та просить стягнути з останнього на користь ПАТ «Чернігівоблбуд» : 96221,00 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди; судові витрати в розмірі 962,21 грн., а всього 97183,21 грн.. З позовної заяви виходить, що Публічне акціонерне товариство «Чернігівоблбуд» є правонаступником закритого акціонерного товариства «Чернігівоблбуд». 29.03.1999 року наказом № 17 по ЗАТ «Чернігівоблбуд» було створено дочірнє підприємство «Городнянська ремонтно-будівельна дільниця». Цим же наказом було передано в оренду вищевказаному дочірньому підприємству від ЗАТ «Чернігівоблбуд» основні засоби, а саме : аспірація столярного цеху, лісопильний цех ( лісорама ), електрокранбалка для навантажувальної-розвантажувальної естакади, агрегат для розчину, автомобіль КАМАЗ 5320, зварювальний апарат, настільний свердлильний станок та ін.. Також в оренду була передана навантажувально-розвантажувальна естакада, яка помилково була пропущена в акті приймання-передачі. Даний факт підтверджується актом інвентаризації основних засобів по ДП «Городнянська РБД» станом на 01 січня 2013 року. Відповідно до контракту найму на роботу [PERSON] прийнято на посаду начальника ДП «Городнянська РБД». 21 травня 2007 року було переукладено контракт найму на роботу [PERSON] на посаду начальника ДП «Городнянська РБД». Пунктом 5.1 контракту передбачено : «Відповідальність за збереження майна - особиста». 10 березня 2014 року головою правління ПАТ «Чернігівоблбуд» був виданий наказ № 4 відповідно до якого начальник ДП «Городнянська РБД» [PERSON] повинен був 20.03.2014 року передати комісії товариства орендовані ДП основні фонди та оборотні кошти, а комісія ПАТ прийняти їх по акту приймання-передачі. Однак [PERSON] відмовився прибути на базу для передачі майна, що засвідчили свідки [PERSON] та [PERSON]. В результаті комісія в присутності свідків обстежила майно та склала акт прийома-передачі основних фондів. Як свідчить вказаний вище акт та складений по його результатах акт оцінки лишок та нестач, безвідповідальна, халатна, а точніше злочинна діяльність та бездіяльність [PERSON] завдала товариству збитків на суму 241729 грн.. Стосовно автокрана на базі МАЗа «Івановець» та КАМАЗа 55102 товариством подано заяву до Городнянського районного відділу УМВС про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності. Замість того, щоб слідкувати за збереженням ввіреного майна товариства, [PERSON] розбазарював його «наліво і направо», без дозволу товариства демонтувалось, вирізалось, розбиралось все, що можна було продати. При цьому ПАТ «Чернігівоблбуд» не отримало від реалізації власного майна жодної копійки. Добровільно відшкодувати завдану ПАТ «Чернігівоблбуд» шкоду відповідач не погоджується, а тому виходячи з положень ст. ст. 15, 16, 22 ЦК України позивач просить стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Чернігівоблбуд» 96221,00 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, а також судові витрати в розмірі 962,21 грн.. Ухвалою судді від 15 серпня 2014 року відкрито провадження у зазначеній справі. У судовому засіданні представник позивача [PERSON], який представляє інтереси ПАТ «Чернігівоблбуд» на підставі відповідної довіреності від 24.01.2014 року № 1/21, у повному обсязі підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Підтвердив обставини, викладені в позовній заяві. Вказав, що [PERSON] був їх працівником, якому ввірили майно, а тепер з'ясувалось, що частини майна немає. Відповідач був найнятий на посаду начальника ДП «Городнянська ремонтно-будівельна дільниця» та у 2007 році з ним було переукладено контракт. Новий контракт найму на роботу між [PERSON] та ПАТ «Чернігівоблбуд» не укладався. Вважає, що контракт від 21.05.2007 року, укладений між ЗАТ «Чернігівоблбуд» та [PERSON], перестав діяти з моменту реєстрації статуту ПАТ «Чернігівоблбуд». Разом з тим, вказує, що контракт від 21.05.007 року з відповідачем не розірвано, та в реєстраційних документах ДП «Городнянська ремонтно-будівельна дільниця» [PERSON] значиться його керівником. Стверджує, що оскільки [PERSON] був найнятий на роботу в ДП «Городнянська ремонтно-будівельна дільниця», а не в ПАТ «Чернігівоблбуд», то правовідносини між ПАТ «Чернігівоблбуд» та відповідачем регулюються Цивільним кодексом України. Вимоги про відшкодування шкоди обґрунтовує наявністю договору оренди, укладеного між ЗАТ «Чернігівоблбуд» та ДП «Городнянська ремонтно-будівельна дільниця». Хоча однією зі сторін договору оренди являється ДП «Городнянська ремонтно-будівельна дільниця», відповідальність за збереження майна все одно повинен нести керівник, тобто відповідач, оскільки його матеріальна відповідальність, а також те, що він є матеріально відповідальною особою передбачено умовами контракту. Вказує, що [PERSON] не є матеріально відповідальною особою згідно положень КЗпП України, але має нести матеріальну відповідальність та відшкодувати шкоду, виходячи з положень ЦК України. Представник позивача [PERSON], яка представляє інтереси ПАТ «Чернігівоблбуд» на підставі відповідної довіреності від 08.01.2014 року № 1/1, у судовому засіданні у повному обсязі підтримала заявлені позовні вимоги та просила суд їх задовольнити. Підтвердила обставини, викладені в позовній заяві. Вважає, що між ПАТ «Чернігівоблбуд» та [PERSON] існують цивільно-правові відносини, які передбачені ЦК України, а саме ст. ст. 11, 22, 202, 626 ЦК України. Позивач є правонаступником ЗАТ «Чернігівоблбуд». [PERSON] був призначений за контрактом на посаду начальника ДП «Городнянська ремонтно-будівельна дільниця». Останній контракт з відповідачем переукладався у травні 2007 року та за його умовами [PERSON] мав виконувати обов'язки керівника ДП та зберігати майно, яке було передано ДП в оренду від ЗАТ «Чернігівоблбуд». Неодноразово в ДП «Городнянська ремонтно-будівельна дільниця» проводились інвентаризації, так була інвентаризація у 2012 року, а остання у 2014 році. Під час останньої інвентаризації була виявлена відсутність частини майна вартість якого ПАТ «Чернігівоблбуд» вимагає стягнути з відповідача. Наполягає на тому, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ЦК України. Так, ст. 11 ЦК України визначено підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, та оскільки позивачу завдано майнової шкоди, між ПАТ «Чернігівоблбуд» та [PERSON] виникли цивільні права та обов'язки. Статтею 202 ЦК України визначено поняття та види правочинів, у даному випадку є дві сторони, позивач та відповідач. Позивач передав, а відповідач прийняв в оренду майно та відповідає за його збереження. Хоча договір оренди укладено між двома юридичними особами, відповідальним за збереження майна є [PERSON], оскільки з ним було укладено контракт. Статтею 22 ЦК України передбачено право позивача на відшкодування майнової шкоди. [PERSON] являється начальником, оскільки зазначений в реєстраційних документах ДП «Городнянська ремонтно-будівельна дільниця», він не писав заяву про розірвання контракту, а тому контракт є пролонгований та продовжує діяти. Вважає, що у наказі № 4 по ПАТ «Чернігівоблбуд» від 10.03.2014 року немає твердження про розірвання контракту, а тому він діє. Крім того, п. 3.5. Положенням про порядок створення, реорганізації і ліквідації дочірніх підприємств та відокремлених підрозділів ЗАТ «Чернігівоблбуд» передбачено, що матеріальну відповідальність несе керівник ДП, а тому [PERSON] є матеріально-відповідальною особою. Оскільки вони працюють в ПАТ «Чернігівоблбуд» та отримують заробітну плату, то до правовідносин між ними та підприємством мають застосовуватись положення КЗпП України, а так як [PERSON] найнятий на роботу по контракту, то правовідносин між ним та ПАТ «Чернігівоблбуд» регулюються ЦК України. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пред'явлений позов не визнав у повному обсязі та заперечував з приводу його задоволення. Підтвердив, що договір оренди майна він підписував, але ніякого майна не приймав, оскільки воно належало його підприємству. Крім того, договір оренди майна було укладено лише на 1 рік, у послідуючому ніяких інвентаризацій не було. Станом на 1999 рік майно було у них на балансі, на станки, які були привезені після війни з Німеччини, було нараховано 100 % амортизацію та вони були визнані непридатними до використання. Електрокранбалка та кабелі згоріли ще в 1998 році. У 1999 році станки було ліквідовано, що підтверджується відповідними актами, натомість при інвентаризації було вказано, що частина станків є в наявності. Від автомобіля КАМАЗ 5320 залишились рама і кузов, автомобіль списаний і документи про це у позивача. Аспірація вийшла з ладу у 1999 році і списана, пилорама списана та про це є відповідний акт, електродвигун здали в металобрухт, як непридатний до використання. Навантажувально-розвантажувальна естакада була і стоїть на місці. Взагалі йому не зрозуміло в яких правових відносинах він на даний час перебуває з ПАТ «Чернігівоблбуд». Договору оренди майна з ПАТ «Чернігівоблбуд» йому ніхто не давав. Оцінка майна, вартість якого він має відшкодувати позивачу, взята з мережі «Інтернет», але вона не відображає реальну вартість тих основних засобів, які були в ДП «Городнянська ремонтно-будівельна дільниця». Просить застосувати позовну давність, яка визначена ст. 233 КЗпП України та складає 1 рік, та відмовити ПАТ «Чернігівоблбуд» у позові з цих підстав. Суд, з'ясувавши позицію позивача та відповідача по суті заявлених позовних вимог, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача по суті спору, допитавши свідка, дослідивши усі наявні матеріали справи, встановивши наявність обставин, якими обґрунтовуються вимоги, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, вважає, що позовні вимоги ПАТ «Чернігівоблбуд» задоволенню не підлягають. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги ПАТ «Чернігівоблбуд» посилається на те, що між ЗАТ «Чернігівоблбуд» та ДП «Городнянська ремонтно-будівельна дільниця» було укладено договір оренди майна та передано в оренду основні засоби. Відповідальним за збереження переданого в оренду майна являється [PERSON], оскільки він на підставі контракту від 21.05.2007 року був прийнятий по найму на роботу на посаду начальника ДП «Городнянська ремонтно-будівельна дільниця» та умовами контракту передбачена його особиста відповідальність за збереження майна. Згідно наказу ЗАТ «Чернігівоблбуд» від 29.03.1999 року № 17 створено ДП «Городнянська ремонтно-будівельна дільниця», якому передано в оренду основні виробничі фонди на суму 65182 грн. ( а.с. 7 ). Договір оренди майна ЗАТ «Чернігівоблбуд» укладено 29.04.1999 року між ЗАТ «Чернігівоблбуд», в особі керуючого Демшевського В.Ф., та ДП «Городнянська ремонтно-будівельна дільниця», в особі керівника підприємства [PERSON]. За умовами договору орендодавець передає, а орендар приймає в оренду майно товариства, яке знаходиться на виробничій базі ДП «Городнянська ремонтно-будівельна дільниця» ЗАТ «Чернігівоблбуд» за адресою : м. Городня, вул. Льонозаовдська, 10 ( а.с. 8-9 ). Акт передачі основних фондів датований 29.03.1999 року та містить дані щодо отримання ДП «Городнянська ремонтно-будівельна дільниця» в особі керівника [PERSON] визначених в акті за переліком основних виробничих фондів з зазначенням дати їх вводу та вартості ( первинна, остаточна ) ( а.с. 10 ). З дослідженого в судовому засіданні контракту найму на роботу від 21.05.2007 року встановлено, що він укладений між ЗАТ «Чернігівоблбуд», в особі голови ради товариства - керуючого Демшевського В.Ф., та начальником ДП «Городнянська ремонтно-будівельна дільниця» [PERSON] ( іменований далі «Керівник» ). За умовами контракту останній приймається на посаду начальника ДП на строк з 21.05.2007 року до 20.05.2010 року. У пункті 1.1. передбачено, що цей контракт є строковим трудовим договором та на підставі контракту виникають трудові відносини між керівником та товариством, а саме ЗАТ «Чернігівоблбуд». Контрактом передбачено обов'язки керуючого ЗАТ «Чернігівоблбуд» та обов'язки Керівника. Пункт 5.1. контракту містить положення про те, що відповідальність за збереження майна - особиста. У випадку невиконання або неналежного виконання обов'язків, передбачених цим контрактом, сторони несуть відповідальність відповідно до діючого законодавства України та цього контракту ( п. 5.2. ). Спори між сторонами вирішуються у порядку, встановленому чинним законодавством, статутом ЗАТ та рішенням Ради товариства. Пункт 6.6.контракту містить положення, що після закінчення терміну дії контракту при відсутності письмової заяви сторін він вважається продовженим на той же термін і на тих самих умовах ( а.с. 11-12 ). Стаття 21 КЗпП України містить визначення трудового договору. При цьому ч. 3 ст. 21 КЗпП України передбачає, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін ( в тому числі матеріальна ), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Таким чином, з дослідженого в судовому засіданні контракту найму на роботу від 21.05.2007 року, на який посилається сторона позивача обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, чітко вбачається, що цей контракт є строковим трудовим договором та з моменту його укладення між сторонами, а саме ЗАТ «Чернігівоблбуд» та [PERSON], виникли трудові відносини, які регулюються трудовим законодавством, насамперед нормами Кодексу законів про працю України. Слід зазначити, що питання матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації врегульовано главою ІХ КЗпП України «Гарантії при покладенні на працівників матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації». Так, ст.ст. 130, 132-134, 135-1 КЗпП України визначено загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників, розміри матеріальної відповідальності, а саме у межах середнього місячного заробітку, обмеженої матеріальної відповідальності, та випадки повної матеріальної відповідальності працівників, а також підстави та умови укладення письмових договорів про повну матеріальну відповідальність. Отже, з огляду на викладене, суд приходить до висновку, що між сторонами існують трудові правовідносини, які врегульовані трудовим законодавством, насамперед нормами КЗпП України. Підтвердженням цьому являється укладений між сторонами контракт найму на роботу від 21.05.2007 року, де сторони визначили, що виниклі між сторонами на підставі цього контракту відносини являються трудовими. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні також вважав, що спірні правовідносини мають регулюватись положеннями КЗпП України, які передбачають порядок стягнення з працівника шкоди, заподіяної підприємству, та наполягав на застосуванні судом наслідків пропуску позивачем строків звернення до суду, визначених КЗпП України, а саме передбаченого ч. 3 ст. 233 КЗпП України строку в один рік для звернення до суду з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених позивачем позовних вимог і на підставі доказів, які сторони надали суду в обґрунтування заявлених позовних вимог. Лише позивач визначає предмет та підстави позову, а також ті праві норми, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Представники позивача в судовому засіданні наполягали на тому, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме норми ЦК України та заперечували з приводу можливості застосування до спірних правовідносин норм КЗпП України. Останні також заперечували проти застосування строків позовної давності, визначених ст. 233 КЗпП України, посилаючись на те, що між сторонами існують правовідносини, передбачені ЦК України, а не КЗпП України. Суд роз'яснював представникам позивача їх право змінити предмет або підставу позову, що передбачено ст. 31 ЦПК України. Однак ніяких письмових заяв щодо зміни предмета та підстави позову від сторони позивача до суду не надійшло. Таким чином, звертаючись до суду з відповідним позовом та вимагаючи стягнення з відповідача грошових коштів в рахунок відшкодування матеріальної шкоди сторона позивача наполягає на тому, що між сторонами існують цивільні правовідносини і при вирішенні спору застосуванню підлягають норми ЦК України, а саме ст. ст. 11, 15, 16, 22, 202, 626 ЦК України. Саме ці статті ЦК України, на думку сторони позивача, являються правовою підставою для стягнення з відповідача коштів в якості відшкодування матеріальної шкоди. Слід зазначити, що суд при вирішенні спору вправі замінити певну норму закону на яку позивач помилково посилається обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги у разі, якщо її дія не поширюється на ці правовідносини. Однак у даному конкретному випадку, виходячи з принципу диспозитивності цивільного процесу, суд позбавлений можливості застосувати до спірних правовідносин положення КЗпП України, оскільки в даному випадку відсутня помилка сторони позивача в певній нормі закону, яка має бути застосована до спірних правовідносин, та сторона позивача свідомо обґрунтовує та наполягає на застосуванні до спірних правовідносин саме положень ЦК України, заперечуючи при цьому можливість застосування до спірних правовідносин положень КЗпП України. Позиція сторони позивача є категоричною, підстави позову може змінити лише позивач, який наполягає на застосуванні до спірних правовідносин конкретних норм прав, а тому застосування судом до спірних правовідносин положень КЗпП України, фактично буде свідчити про зміну судом поза волею позивача правових підстав, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, що являється виходом за межі позовних вимог та є неприпустимим. Відповідно суд позбавлений можливості застосувати до спірних правовідносин положення ст. 223 КЗпП України, як про те вимагає відповідач, оскільки правові підстави позову та норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, визначаються позивачем, який обґрунтовує та вимагає застосування до спірних правовідносин норм ЦК України, а не КЗпП України. Крім того, слід звернути увагу на той факт, що позивач визначаючи та обґрунтовуючи розмір заподіяної відповідачем матеріальної шкоди виходить не з результатів проведеної в ДП «Городнянська ремонтно-будівельна дільниця» інвентаризації, а з результатів прийому-передачі основних фондів від ДП «Городнянська ремонтно-будівельна дільниця» до ПАТ «Чернігівоблбуд» ( а.с. 15 ). Оцінка нестач визначається у акті від 20.03.2014 року, виходячи з цін, які взято в мережі «Інтернет», а не з балансової вартості ( собівартості ) матеріальних цінностей ( а.с. 16-21 ). Натомість ст. 135-3 КЗпП України передбачає, що розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості ( собівартості ) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. Визначена позивачем сума грошових коштів, яка підлягає стягнення з відповідача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, не підтверджена належними та допустимими доказами. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні заявлених ПАТ «Чернігівоблбуд» позовних вимог з підстав визначених позивачем, а саме виходячи з положень ст.ст. 11. 15, 16, 22, 202, 626 ЦК України, слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed