Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-08 00:00:00

В червня 2017 року представник позивача звернувся до суду з даним позовом. В його обґрунтування вказав, що суддя Сокальського районного суду Львівської області грубо порушив його конституційні права, гарантовані ст.ст. 8, 40, 55, 56 Конституції України шляхом постановлення незаконної постанови від 08.12.2015 року по справі за скаргою виконуючого обов'язки голови «Бурка В.В.» - Бурки Василя Володимировича на постанову слідчого прокуратури Сокальського району Львівської області від 19.10.2005 року про відмову у порушенні кримінальної справи. Вказує, що в результаті винесення незаконного рішення про залишення скарги без задоволення, Фермерське господарство за період з 01.01.2006 р. по 01.01.2017 р. недоотримало прибутку на загальну суму 75 405 483 грн. На його думку, порушення ст.ст.40,55,56 Конституції України та норм ЦПК України з боку Сокальського районного суду Львівської області підтверджується ухвалою цього ж суду від 18.03.2016 року по справі №454/978/14-к. З огляду на наведене, просить стягнути з держави України в особі Державної казначейської служби в користь Фермерського господарства «Бурка В.В.» вказану суму. Також зазначає, що діями органів судової гілки влади, йому було заподіяно моральну шкоду, яка виразилася у приниженні ділової репутації фермерського господарства, оскільки порушено нормальні ділові зв'язки через неможливість продовження активної підприємницької діяльності для забезпечення діяльності фермерського господарства, порушено нормальні життєві зв'язки через неможливість продовження активного громадського життя, порушено стосунки з оточуючими людьми. Таку оцінює у 10 000 000 грн. Представник позивача Бурка В.В. у судове засідання не з'явився, подав клопотання, у якому він просив розгляд справи проводити за його відсутності, позов підтримує. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, не подав заяви про розгляд справи за його відсутності, що не перешкоджає розгляду справи на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З'ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на таке. З матеріалів справи судом установлено, що постановою старшого слідчого прокуратури Сокальського району Львівської області від 19.10.2005 року, відмовлено у порушенні кримінальної справи відносно державних інспекторів Львівсько-Закарпатської міжобласної інспекції по охороні та відтворенню водних живих ресурсів та врегулюванню рибальства у водоймах України у зв'язку із відсутністю у їх діях складу злочину, передбаченого ст.365 КК України. Дану постанову в.о. голови фермерського господарства «Бурка В.В.» - Бурка В.В. оскаржив до суду. Постановою Сокальського районного суду від 08.12.2005 року дану скаргу залишено без задоволення. В той же час, із ухвали Сокальського районного суду Львівської області від 18.03.2016 року, на яку посилається позивач, вбачається, що постанову Сокальського районного суду Львівської області від 08.12.2005 року, згідно якої скаргу в.о. голови фермерського господарства «Бурка В.В.» Бурки В.В. на постанову старшого слідчого прокуратури Сокальського району від 19 жовтня 2005 року про відмову у порушенні кримінальної справи залишено без задоволення, було скасовано. Із мотивувальної частини зазначеного рішення суду видно, що постанову Сокальського районного суду Львівської області від 08.12.2005 року скасовано, оскільки на момент її винесення не існувало постанови ДІМ Сокальського РВ ГУМВСУ у Львівській області від 30.03.2012 року щодо відмови у порушенні кримінальної справи по факту незаконного вилову риби забороненими знаряддями лову відносно Бурки В.В. Із листа Фермерського господарства «Бурка В.В.» від 20.04.2003 року, листа першого віце-президента Міжнародної академії біоенерготехнолігій (МАБЕТ) від 15.03.2003 р., повідомлення МАБЕТ від 24.06.2010 року видно, що у 2003 році фермерське господарство «Бурка В.В.» вело переговори із іноземними інвесторами про інвестиції і спільну діяльність. Фермерським господарством було проведено необхідну роботу і згідно бізнес-плану у 2003 році мало бути розпочато фінансування проекту, загальною сумою інвестування 16,2 млн. грн. Однак внаслідок публікації у газеті «Суботня пошта» статті про грубі порушення ФГ «Бурка В.В.» чинного законодавства при використанні ставка в с.Поториця Сокальського району у виділенні інвестицій було відмовлено. Як вбачається із пред'явлених позивачем розрахунків, так би мовити, на його думку, упущеної вигоди, останній таку розраховує відштовхуючись від суми 16,2 млн. грн. (недоотриманий прибуток), яку товариство в подальшому могло б було внести на депозитний рахунок та знову отримати прибуток. Відповідно до положень ч.1, п.2 ч.2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Однак позивачем не подано суду жодного доказу завдання йому збитків ухваленням Сокальським районним судом Львівської області постанови від 08.12.2005 року, а подані ним лист Фермерського господарства «Бурка В.В.» від 20.04.2003 року, лист першого віце-президента Міжнародної академії біоенерготехнолігій (МАБЕТ) від 15.03.2003 р., повідомлення МАБЕТ від 24.06.2010 року, копії відповідей та довідок ВАТ «Ощадний банк» про розміри відсоткових ставок по депозитах про таке не свідчать. Більше того, із листа першого віце-президента МАБЕТ Бойко А.Г. від 15.03.2003 року вбачається, що рішення про припинення інвестування ФГ «Бурка В.В.» прийнято у 2003 році, тобто більше як за два роки до ухвалення Сокальським районним судом спірної постанов, що в свою чергу виключає заподіяння позивачу шкоди (недоотриманого доходу) оскаржуваним рішенням суду. Тому позов в цій частині не підлягає до задоволення. Що стосується вимоги про відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до п.4 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як зазначено в абзаці 3 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак представником позивача не подано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження завдання фермерському господарству втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Таких не здобуто судом і у судовому засіданні. До того ж, суд вважає за необхідне зауважити, що звернення позивача з даним позовом також порушує принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом, так як статтями 62, 126, 129 Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись в порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкодиє безпідставними, тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Outcome: dismissed