Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-30 00:00:00

В січні 2018 року позивачі предявили до суду позов, до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу №94/0987-Д від 16.12.1994р. 10/100 квартири під № 5 в будинку під № 66 по вулиці Ніжинська в місті Одесі дійсним. В обґрунтування позову позивачі зазначили, що зазначена квартира була куплена позивачкою [PERSON] та [PERSON], що приходився рідним дядьком позивачеві [PERSON] та 03.12.1999р. та уклав з останнім договір дарування на свою частку майна, що належала йому за договором купівлі-продажу №94/0987-Д від 16.12.1994р на Одеській універсальній товарній біржі «GIP», та 24.11.1999р. був зареєстрований в КП «ОМБТІ» згідно чинного законодавства. 16 грудня 1994 року на Одеській універсальній товарній біржі «GIP» було укладено договір купівлі-продажу № 94/0987-Д, відповідно до умов якого [PERSON] продала, а [PERSON] та [PERSON] придбали 10/100 квартири під № 5 в будинку під № 66 по вулиці Ніжинська в місті Одесі, в рівних долях. Сторони договору купівлі-продажу № 94/0987-Д від 16 грудня 1994 року домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується відповідним письмовим договором, і відбулося повне виконання договору. Зазначений договір був зареєстрований за реєстровим номером 341пр-162-507 на підставі чого був виданий технічний паспорт на 10/100 квартири на імя [PERSON] та [PERSON] 03.12.1999 року [PERSON] подарував [PERSON]/200 частин вищевказаної квартири. Позивачі хочуть продати належну їм квартиру. Відповідно до вимог чинного законодавства України, розпорядитися своїм майном позивачі мають змогу тільки після визнання дійсним договору купівлі-продажу № 94/0987-Д від 16 грудня 1994 року, в зв'язку з чим позивачі були вимушені звернутися до суду. Ухвалою суду від 05.01.2018 року позовна заява [PERSON] та [PERSON] була залишена без руху. Після усунення недоліків позову, ухвалою суду від 02.02.2018 року провадження у справі відкрите, ухвалено розгляд справи проводити у порядку спрощеного провадження з викликом сторін. [PERSON] пояснив, що він хоче продати свою квартиру, але для цього необхідно судове рішення. Власність на квартиру належить по 1\\2 частині йому та його колишній дружині. Також відзначив, що це не квартира, а лише кімната в комуні. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, при цьому не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, про дату та час судового засідання повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, згідно ч.1 ст. 223 ЦПК України, у порядку ст. ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. За наявності умов, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України, та оскільки позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд вважає за можливе допустити заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню на підставі наступного. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно з ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст. 317 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що 16 грудня 1994 року на Одеській універсальній товарній біржі «GIP» було укладено договір купівлі-продажу № 94/0987-Д, відповідно до умов якого [PERSON] продала, а [PERSON] та [PERSON] придбали 10/100 квартири під № 5 в будинку під № 66 по вулиці Ніжинська в місті Одесі в рівних долях. Зазначений договір зареєстровано 24 листопада 1999 року вказаний договір купівлі-продажу був зареєстрований в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації за номером 507 стр. 162 кн. 341 пр. З технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] вбачається, що власниками квартири є [PERSON] та [PERSON]. Квартира складається з однієї кімнати площею 16,2 кв.м., загальна площа квартири становить 228,7 кв.м. 03.12.1999р. [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв 10/200 квартири під № 5 в будинку під № 66 по вулиці Ніжинській в місті Одесі. Договір дарування було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстровано 13 грудня 1999 року в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації за номером 507 стр. 162 кн. 341 пр. Відповідно до ст. 224 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 153 ЦК Української РСР, було передбачено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Таким чином, договір купівлі-продажу № 94/0987-Д 10/100 квартири [ADDRESS] в рівних долях, що укладений 16 грудня 1994 року на Одеській універсальній товарній біржі «GIP» [PERSON] з однієї сторони та [PERSON], [PERSON], з іншої сторони, підлягає визнанню дійсним. Відповідно до Листа №9159-10/1786 від 27.12.2017 року Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, зареєстрована право власності на 10/200 частин квартири [ADDRESS] за [PERSON] та на 10/200 частин за [PERSON] Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст.ст. 1, 3, 4 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб'єктивне матеріальне право на їх задоволення. Суд вважає, що позивачі позбавлені, з урахуванням наведених причин, розпорядитися належним їм майном, таким чином цей спір підлягає розгляду судом, а за результатами такого розгляду встановлено, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved