Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

В січні 2018 року позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до відповідача ПАТ «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Провадження у справі було відкрито ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Волошина Є.В. від 26.01.2018 року. Справа перебувала у провадженні судді Волошина Є.В. призначеного на посаду судді строком на п`ять років, відповідно до Указу Президента України від 18 жовтня 2013 року №571/2013 «Про призначення судді» та у якого, станом на 19 жовтня 2018 року закінчилися повноваження судді. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.10.2018 року, справа розподілена судді Слюсар Л.П. та ухвалою судді від 26 жовтня 2018 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 03.04.2019 року позовні вимоги були уточнені. В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач посилався на те, що з 10.03.2017 року по 28.11.2017 року він працював в ПАТ «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» на посаді оператора станків з програмним управлінням 4 розряду цеху №3. За період з 10.03.2017 року по 01.09.2017 року роботодавцем було неодноразово порушено умови колективного договору щодо виплати заробітної плати, так майже кожного місяця були безпідставні затримки у виплаті повної заробітної плати. А за травень 2017 року йому не доплачено 1000,00 грн., це пов`язано з виплатою лікарняного. Крім того роботодавець грубо порушує умови колективного договору щодо техніки безпеки на підприємстві. 11 вересня 2017 року ним було отримано травму на підприємстві, яка була перекваліфікована на побутову. Жодної допомоги від підприємства він не отримав. В результаті травми він може втратити працездатність однієї руки та потребує лікування. Оскільки роботодавцем було порушено умови колективного договору, то 28.11.2017 року він написав заяву про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, однак був звільнений за власним бажанням. Просив суд: змусити відповідача змінити запис у трудовій книжці на п.3 ст.38 КЗпП України, та виплатити вихідну допомогу в розмірі трьох заробітних плат, відповідно до колективного договору та ст.44 КЗпП України; змусити відповідача виплатити недоплачену з вини бухгалтерських працівників за травень 2017 року частину заробітної плати в розмірі 1000,00 грн.; змусити відповідача оплачувати, в разі потреби, операції по контрактурі Дюпюітрена приблизно кожні 10 років. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав, зазначених в позові. Представник відповідача ПАТ «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважає позовні вимоги позивача не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з підстав, викладених у відзиві на позов. Звернув увагу суду на те, що оскільки позивач в своїй заяві про звільнення не зазначив, які саме порушення колективного та трудового договору з боку роботодавця, на його думку, мали місце, а саме: не видача спецодягу, примушування до неоплачуваної роботи, а також зміна умов праці: затримки по заробітній платі, змінення системи оплати праці та не надав таку інформацію за вимогою адміністрації підприємства, тому він був звільнений за власним бажанням за п.1 ст.38 КЗпП України. При звільненні з відповідачем був здійснений кінцевий розрахунок та заборгованості з заробітної плати не має. Також зазначила, що позивач був забезпечений спецодягом, що підтверджується інформацією з журналу видачі спецодягу. Звернула увагу суду на те, що травма була отримана позивачем з його вини та не є виробничою травмою. Просила в задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 10 березня 2017 року відповідно до наказу ПАТ «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» № 196 від 09.03.2017 року [PERSON] було прийнято в Трубопрокатний цех №3 оператором станків з програмним управлінням 4 розряду. Виробництво труб для подружених електронасосів і подружених електродвигунів 28 листопада 2017 року [PERSON] звільнено з займаної посади за власним бажанням на підставі наказу № 488 від 28 листопада 2017 року, що підтверджується копією наказу та записом у трудовій книжці (а.с.4,5). Позивач зазначає, що 23.11.2017 року він подав заяву про звільнення його з посади за власним бажання з 28.11.2017 року згідно з п.3 ст.38 КЗпП України у зв`язку з порушенням роботодавцем колективного та трудового договору. Статтею 43 Конституції України гарантовано, що кожен має право на працю,що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.\~\~\~Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до\~ст.24 Конституції України\~громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з п.2 ст.232 КЗпП України безпосередньо в\~районних,\~районних у\~місті,\~міських чи\~міськрайонних судах\~розглядаються трудові\~спори за\~заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій\~статті 221 і статті 222 цього Кодексу; Згідно з ч.ч.1,3 ст.38 КЗпП України розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. В судовому засіданні встановлено, що після подачі 23.11.2017 року [PERSON] заяви про звільнення за власним бажанням адміністрація підприємства повідомила його, що не вбачає підстави для звільнення за п.1 ст.38 КЗпП України, та запропонувала [PERSON] надати конкретну інформацію щодо порушення законодавства з питань, зазначених у заяві Позивача від 23.11.17 року, що підтверджується листом №12/381 від 27.11.2017 року. Та оскільки [PERSON] відмовився отримувати лист від 27.11.2017 року адміністрацією підприємства було складено акт від 28.11.2017 року та лист №12/381 від 27.11.2017 року було направлено поштою на адресу [PERSON] , який ним було отримано, що підтверджується наданими відповідачем доказами ( а.с.21-24). Виходячи із вищевикладеного, оскільки [PERSON] не надав адміністрації підприємства конкретну інформацію щодо порушення законодавства з питань зазначених в заяві від 23.11.2017 року, тому 28.11.2017 року наказом №488 він був звільнений з займаної посади за власним бажанням за п.1 ст.38 КЗпП України. Щодо заявлених позивачем порушень колективного та трудового договору з боку ПАТ «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод», а саме не забезпечення спецодягом та щомісячних безпідставних затримок в виплаті повної заробітної плати, та недоплати заробітної плати за травень 2017 року в розмірі 1000,00 грн., то суд виходить з наступного. Як вбачається із наданих відповідачем копій із журналу видачі спеціальних засобів захисту за березень, квітень, травень, липень, серпень 2017 року та довідки начальника відділу охорони праці, [PERSON] забезпечувався необхідним спецодягом (а.с.124-130). В судовому засіданні встановлено, що при нарахуванні [PERSON] заробітної плати за березень 2017 року та травень 2017 року були допущені помилки та відповідно заробітну плату донараховано [PERSON] та виплачено в повному об`ємі 12.04.2017 року та 22.06.2017 року, що підтверджується розрахунковими листами за березень 2017 року, квітень 2017 року, травень 2017 року, червень 2017 року та витягами з реєстру про перерахування заробітної плати за квітень 2017 року та червень 2017 року (а.с.112-117). При звільненні з [PERSON] було здійснено повний розрахунок та заборгованість по заробітній платі відсутня. Виходячи із вищевикладеного, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині зміни запису до трудової книжки на п.3 ст.38 КЗпП України та виплати вихідної допомоги. Позивачем заявлено позовні вимоги щодо оплати лікування в майбутньому у зв`язку з грубим порушенням роботодавцем умови колективного договору щодо техніки безпеки на підприємстві та отриманням ним 11 вересня 2017 року травми на підприємстві, однак як вбачається із Акту №8 Форма 2-МТ, нещасний випадок стався внаслідок порушення [PERSON] техніки безпеки, викладеній в інструкції з охорони праці (а.с.56). Як вбачається із долучених відповідачем витягів із Журналу реєстрації інструктажу з охорони праці, з [PERSON] щомісячно проводився інструктаж з охорони праці ( а.с. 120-123). Виходячи із вищевикладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги в цій частині позову не ґрунтуються на законі та не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Відповідно до ч. 3 ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13\~ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи із вищевикладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі наявних у справі матеріалів, а також розподіл судових витрат між сторонами, правове регулювання якого міститься в положеннях ст.ст. 141, 142 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 та ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач на підставі ст.\~5\~Закону України\~«Про судовий\~збір» звільнений від сплати судового збору лише в частині стягнення заробітної плати, позивачем же було заявлено позовні вимоги, за подачу яких повинно було бути оплачено 2305 грн.20 коп., та оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог то з позивача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 2305 грн. 20 коп.

Outcome: dismissed