Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-09 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 14.02.2018 р. надійшла позовна заява ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якій Позивач просить суд стягнути з Відповідача на його користь заборгованість у загальному розмірі 117 000,00 грн. за кредитним договором від 21.02.2006 р. № б/н, яка складається з такого: 9 418,15 грн. - заборгованість за кредитом; 107 581,85 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом. На обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач у позовній заяві зазначив, що відповідно до укладеного договору від 21.02.2006 р. № б/н [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, підтвердивши свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», складає між нею та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач свої зобов'язання за зазначеним договором виконав в повному обсязі, надавши Відповідачеві кредит у встановленому договором розмірі. Проте Відповідач не надала своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що відображено в доданих до позовної заяви Розрахунках заборгованості за договором, та продовжує ухилятися від виконання зобов'язань. У зв'язку з цим Відповідач за станом на 31.10.2017 р. має перед Позивачем заборгованість на загальну суму 117 000 грн. 00 коп., що складається з наведених вище сум заборгованості за кредитом та відсотками. Після усунення недоліків на виконання ухвали суду від 26.02.2018 р. ухвалою суду від 22.03.2018 р. відкрито провадження у справі за зазначеним позовом, визначено здійснення розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін, встановлено Відповідачеві строк для подання відзиву щодо позову, явку представника Позивача визнано обов'язковою для дачі особистих пояснень по суті справи, зобов'язано представника Позивача надати суду для дослідження оригінали письмових доказів, копії яких додано до позовної заяви, роз'яснено наслідки невиконання вимог суду, призначено судове засідання на 24.04.2018 р., відкладене за неявкою представника Позивача на 05.06.2018 р., на 08.08.2018 р. за клопотанням Відповідача. У судові засідання 24.04.2018 р., 05.06.2018 р. та 08.08.2018 р. представник Позивача, явка якого визнана судом обов'язковою, жодного разу не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи належно повідомлені, що підтверджується відповідними поштовими повідомленнями (а.с. 49-50, 57-58) та результатами відстеження поштового зв'язку (а.с. 67-71), про причини неявки представника суд жодного разу Позивачем повідомлений не був, водночас судом було надіслано Позивачеві нагадування про обов'язковість явки представника Позивача до суду та надання для дослідження оригіналів документів, які містяться в кредитній справі Відповідача (а.с. 64), яке Позивач отримав (а.с. 67-71). Отже, вимоги ухвали суду від 22.03.2018 р. Позивач не виконав, представник у судові засідання не з'явився, клопотань про відкладення засідань суду не подавав, оригіналів доказів також суду не надав, про причини невиконання вимог ухвали суду не повідомляв. Крім того суд бере до уваги викладене у позовній заяві клопотання Позивача про що «в разі неявки в судове засідання відповідача» Позивач не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника Позивача. За загальним правилом частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Стосовно неявки в судове засідання представника Позивача, явка якого ухвалою суду від 22.03.2018 р. визнана обов'язковою, та можливості розгляду справи по суті або залишення позову без розгляду, суд керується позиціями судів вищих інстанцій, неодноразово викладених у їх рішеннях, про те, що суд не може залишити позов без розгляду за наявності заяви про розгляд справи у відсутність позивача, навіть коли суд визнав його явку обов'язковою, оскільки визнання явки обов'язковою не скасовує положення закону, яке передбачає написання заяви про розгляд справи у відсутність позивача (зокрема, ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.10.2013 р. у справі № 6-27570св13, ухвали Апеляційного суду Київської області від 27.06.2017 р. у справі № 364/395/17, від 29.01.2018 р. у справі № 364/636/17). Стосовно ж викладення Позивачем у позовній заяві певної умови, за наявності якої Позивач не заперечує проти розгляду справи за відсутності його представника («в разі неявки в судове засідання відповідача»), суд вважає, що висунення такої умови не відповідає вимогам статті 44 ЦПК України щодо добросовісного користування процесуальними правами, подібна умова участі/неучасті Позивача (його представника) не передбачена ЦПК України та, головне, не може бути виконана судом на практиці, оскільки суд не отримує завчасно від учасників справи підтвердження їх участі у судовому засіданні, і в разі явки сторони в судове засідання у призначений судом день і час неможливо забезпечити явку протилежної сторони до суду в цей же час протягом кількох хвилин. Натомість самі сторони, як неодноразово зазначав у своїй практиці Європейський суд з прав людини, в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (зокрема, пункт 41 рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 р. у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03, стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частина четверта статті 10 ЦПК України). З огляду на наведене суд вбачає за можливий розгляд даної цивільної справи без участі Позивача (представника Позивача) із застосуванням передбачених ЦПК України наслідків невиконання ним вимог ухвали суду від 22.03.2018 р. Відповідач у судовому засідання проти задоволення позову заперечила, просила суд відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи це неправильним визначенням Позивачем розрахунку її заборгованості, самостійно обрахувати який вона не має можливості. Так, за твердженнями Відповідача, вона, дійсно, отримала кредитну карту 21.02.2006 р., тобто у рік, коли в неї тяжко захворіла дитини (лікувалися опіки з пересадкою шкіри), із встановленим на цій карті кредитним лімітом 1 500 грн., умов кредитування вона точно не пам'ятає, ствердити їх не може, оскільки жодних примірників кредитного договору чи пам'ятки про кредитування не отримувала, вона лише підписала заяву на отримання 1 500 грн. кредиту, копія якої додана до позову, проте надалі до Позивача за збільшенням кредитного ліміту не зверталася, тому взагалі не розуміє, звідки взявся кредит у розмірі більше 9 тисяч гривень та, відповідно, більше 100 тисяч відсотків за нього. Суд, заслухавши пояснення Відповідача, надані у судовому засіданні, розглянувши позовну заяву, додані до неї документи, оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого. Відповідно до статей 1054, 1055 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави Кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Частинами першою, другою статті 10561 ЦК України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною; тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. За визначенням частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому; друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Як наведено у позовній заяві, між сторонами виникли кредитні правовідносини, оскільки сторонами 21.02.2006 р., як стверджує Позивач у позовній заяві та не заперечувалося Відповідачем у судовому засіданні, було укладено кредитний договір № б/н шляхом підписання Відповідачем заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг. На виконання вимог ухвали від 22.03.2018 р. (а.с. 42-44) оригіналу зазначеної заяви, копія якої додана до позовної заяви (а.с. 12), Позивач суду не надав. Проте сама Відповідач у судовому засіданні ствердила суду, що вона підписувала цю заяву, додана до позовної заяви копія відповідає її підпису, звернувши водночас увагу на те, що згідно з цією заявою вона отримала лише 1 500 грн. кредиту. На підтвердження розміру заборгованості за «тілом» кредиту Позивач до своєї позовної заяви додав складену ним довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти Відповідача, підпису останньої ця довідка не має (а.с. 11). Згідно з цієї довідкою за станом на 23.03.2006 р. Відповідач, дійсно, мала кредитний ліміт 1 500 грн., у подальшому кредитний ліміт був збільшений до 2 600 грн. 06.02.2007 р. та двічі збільшувався у 2013 році: спочатку до 6 000 грн. 28.06.2013 р. (тобто у День Конституції України - святковий (неробочий) день, стаття 73 Кодексу законів про працю України) та через два місяці після цього 29.08.2013 р. - вже до 10 100 грн. Надалі 10.06.2014 р. кредитний ліміт встановлено у розмірі 9 420 грн. Як стверджувала Відповідач у суді, вона кредитний ліміт не збільшувала, належних і допустимих доказів на підтвердження збільшення їй кредитного ліміту матеріали справи не містять і Позивачем суду не надано, згадана вище довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти Відповідача, додана до позовної заяви і складена самим банком (Позивачем), підпису Відповідача не містить (а.с. 11). Відповідно до частин п'ятої, шостої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з правовими позиціями, що неодноразово викладалися Верховим Судом України, зокрема, в його постановах від 11.02.2015 р. у справі № 6-240цс14, від 11.03.2015 р. у справі № 6-16цс15, від 22.03.2017 р. у справі № 6-2320цс16, непідписані позичальником умови надання кредиту не є складовою частиною укладеного між сторонами договору. Нат тепер аналогічні правові позиції і висновки щодо доказів на підтвердження факту видачі банком і отримання позичальником кредитних коштів викладено й в рішеннях Верховного Суду. Зокрема, в постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 06.06.2018 р. у справі № 364/594/17 суд касаційної інстанції вказав на правильність висновків Володарського районного суду Київської області та Апеляційного суду Київської області про те, що «не можуть свідчити про отримання відповідачем кредитних коштів і посилання банку на факт погашення заборгованості за кредитом, оскільки здійснення таких операції відображено лише у довідці, зробленій самим банком, без надання належних доказів взагалі факту їх здійснення, як і доказів того, що вказані операції проводилися відповідачем у справі». З огляду на усе наведене суд вважає, що Позивач не довів належними і допустимими доказами факту отримання Відповідачем кредитних коштів у розмірі, більшому за 1 500 грн., та на умовах, зазначених у позовній заяві, а відповідно - розміру заборгованості, що Позивач просить суд стягнути з Відповідача. З огляду на усі наведені обставини, враховуючи позиції Верховного Суду і Верховного Суду України та недоведеність Позивачем розміру заявленої до стягнення заборгованості, тобто його позовних вимог Позивачем, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до статей 202, 509, 626, 634, 1054, 10561 Цивільного кодексу України та

Outcome: dismissed