Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

В січні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], згідно з яким просить суд: визнати за ним право власності на ? частину від 87/100 частин житлового будинку по вул. [ADDRESS], у м.Житомирі, а також на ? частину квартири [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в період з 30.08.2003 року по 12.09.2017 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. При цьому, згідно з інформаційною довідкою та витягів з реєстрів за відповідачем зареєстроване наступне нерухоме майно, набуте сторонами в період перебування їх у шлюбі: 87/100 частин житлового будинку по вул. [ADDRESS], у м.Житомирі, який було повністю перебудовано та реконструйовано сторонами в період з 2007 по 2011 роки; квартира [ADDRESS]. Разом з тим, незважаючи на ту обставину, що вищенаведене майно є спільною сумісною власністю подружжя, відповідач не визнає за позивачем право власності на це майно. За вказаних обставин, а також посилаючись на положення ст. ст. 60, 70 СК України, позивач просить позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою від 25.01.2018 року ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 25.01.2018 року було задоволено заяву позивача про забезпечення позову. Ухвалою від 01.02.2018 року ухвалою Богунського районного суду м.Житомира було відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом. 15.02.2018 року відповідачем було подано апеляційну скаргу на ухвалу про відкриття провадження у справі. Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 19.03.2018 року апеляційну скаргу відповідача було задоволено, ухвалу про відкриття провадження у справі - скасовано, а справу передано до Шевченківського районного суду м.Києва. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Києва від 04.04.2018 року було відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. 29.05.2018 року до суду надійшло клопотання позивача про передачу справи за підсудністю до Богунського районного суду м.Житомира. 11.06.2018 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, згідно з яким [PERSON] заперечує щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що майно, яке позивач просить поділити як спільне майно подружжя, є її особистою приватною власністю. Ухвалою від 01.08.2018 року позивачу було відмовлено в задоволенні клопотання про передачу справи за підсудністю на розгляд Богунському районному суду м.Житомира. Ухвалою від 01.08.2018 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.08.2003 року по 12.09.2017 року. Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 08.11.2013 року, відповідачем було придбано квартиру [ADDRESS], та зареєстровано право власності на неї. При цьому, як вбачається з наявної в матеріалах справи копії нотаріально посвідченої заяви позивача від 01.11.2013 року, останній цією заявою повідомив, що кошти, які витрачаються його дружиною [PERSON] на купівлю квартири за адресою: [ADDRESS], є її особистою власністю. Також, позивач у вказаній заяві зазначив, що вважає вищенаведене нерухоме майно особистою власністю його дружини та правовий режим спільного майна подружжя на це майно розповсюджуватися не буде. Втім, звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для визнання за ним права власності на ? частину вищевказаного нерухомого майна, посилався на те, що квартира [ADDRESS], була набута сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі. Так, дійсно, згідно з ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Як передбачено в ч.ч. 1, 3 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим, відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові від 05.04.2017 року по справі №6-399цс17, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Крім того, як зазначено в правовій позиції Верховного Суду України від 25.11.2015 року по справі №6-2333цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за яке таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Аналогічна правова позиція також викладена й в постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 року по справі №6-79цс13. Таким вчином, виходячи з вищенаведеного, а також враховуючи те, що в судовому засіданні достовірно встановлено факт набуття квартири [ADDRESS] за особисті кошти відповідача, вказане нерухоме майно не є об'єктом спільної сумісної власності, та, як наслідок, правові підстави для визнання за позивачем права власності на його ? частину відсутні, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Разом з тим, щодо вимог позивача про визнання за ним права власності на ? частину від 87/100 частин житлового будинку по вул. [ADDRESS], у м.Житомирі, слід зазначити наступне. Як встановлено в судовому засіданні, 21.04.1998 року між відповідачем та [PERSON] було укладено Договір дарування, за умовами якого [PERSON] подарував відповідачу ? частину житлового будинку [ADDRESS] у м.Житомирі. Інша ? частина будинку належить [PERSON] На підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 22.12.2011 року за №774 взамін договору дарування від 14.03.2007 року відповідачу видано свідоцтво про право власності на 87/100 будинку. Також, з матеріалів справи в їх сукупності вбачається, що в період перебування сторін у шлюбі, вказаний будинок було реконструйовано, внаслідок чого жила площа останнього збільшилась з 33,0 кв.м. до 88,1 кв.м., що в свою чергу збільшило частку в цьому будинку зареєстровану за позивачкою з 1\\2 до 87\\100. Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналіз положень ст.ст. 57, 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об'єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об'єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об'єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик. При цьому, збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об'єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта. Таким чином, з огляду на встановлені в судовому засіданні обставини, зокрема суттєве збільшення площі спірного будинку, що в свою чергу змінило і частки співвласників у цьому будинку, за час перебування сторін у шлюбі, а саме оскільки частка відповідачки після реконструкції спірного будинку збільшилася до 87\\100, логічно вважати, що частка другого співвласника цього будинку, [PERSON], становить 13/100 частин будинку (1 - 87\\100), а отже суд приходить до висновку, що частка відповідачки яку вона отримала як дарунок з урахуванням того, що вона була рівною частці [PERSON] (по 1\\2 кожному), на даний час також становить 13\\100, а тому 76/100 (87\\100 - 13\\100) будинку є спільним сумісним майном подружжя. За вказаних обставин, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню шляхом визнання за ним у порядку поділу спільного майна подружжя права власності на 37/100 (74\\100 : 2) частин житлового будинку [ADDRESS] Також, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають до стягнення судові витрати по сплаті судового збору у сумі 8810,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial