Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

Головний лікар КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просив вирішити питання про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку [PERSON], посилаючись на те, що останній є інвалідом І групи по психічному захворюванню безстроково (інвалід дитинства) з 2015 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.09.2006 визнаний недієздатним, опікуном призначена його мати [PERSON] Із анамнезу відомо, що [PERSON] знаходиться під наглядом лікаря-психіатра з раннього дитинства. Вперше стаціонарно обстежувався у КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР по лінії РВК в 1999 році, був виставлений діагноз: помірна розумова відсталість з вираженими порушеннями поведінки, встановлено II групу інвалідності. У подальшому неодноразово, 8 разів, знаходився на лікуванні у психіатричній лікарні. Госпіталізації обумовлені агресією до оточуючих, рідних, медичного персоналу будинку-інтернату, брутальний, б'є матір. В інтернаті агресивний, збуджений, лається, кусається. Остання виписка із стаціонару 02.12.2016 року. Після виписки знаходився в дитячому будинку-інтернаті. На вихідні дні батьками забирається додому. Згідно з направленням лікаря-психіатра дитячого будинку-інтернату та зі слів матері-опікуна, психічний стан погіршився протягом тижня: інструкції не виконує, відмовляється приймати рекомендовану терапію, агресивний до оточуючих, пацієнтів інтернату, медперсоналу, розкидає предмети, трощить меблі, розбив двері, відірвав опалювальну батарею, розірвав постільні приналежності, на зауваження не реагує. 10.07.2017 року доставлений бригадою спеціалізованої медичної допомоги в приймальне відділення КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР у зв'язку з погіршенням психічного стану. Оглянутий черговим лікарем приймального відділення, який кваліфікував стан, як загострення хронічного психічного розладу, у зв'язку із чим госпіталізований у примусовому порядку. 10.07.2017 року [PERSON] оглянутий комісією лікарів-психіатрів. Під час огляду встановлено, що контакт з останнім малопродуктивний, розмовляє з опущеною головою, важко дихає, мова скандована, голосна, уривчаста, лихословить, розмахує руками. Імпульсивно підхоплюється, з-під себе витягає стілець, намагається замахнутися, утримується медперсоналом. Відразу крутить головою, «шукає» співрозмовника, намагається дотягтися, замахується. Причину госпіталізації пояснити не може. Інструкції не виконує. Критики до захворювання немає. Теперішній стан [PERSON] можна кваліфікувати, як важкий психічний розлад у формі тяжкої розумової відсталості, з вираженими порушеннями поведінки, психотичними включеннями, з агресивними діями по відношенню до оточуючих, працівників інтернату та матері-опікуна. Приймаючи до уваги погіршення психічного стану, відсутність критики до хвороби, а також високу вірогідність скоєння суспільно-небезпечного діяння по відношенню до працівників інтернату та матері-опікуна, лікування можливо тільки в умовах психіатричного стаціонару. У судовому засіданні представник психіатричного закладу доводи заяви підтримала з підстав, викладених в ній, і просила суд задовольнити заяву. Прокурор заяву підтримала і просила суд винести рішення про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу у примусовому порядку. Суд, заслухавши пояснення представника заявника, лікаря-психіатра, думку прокурора, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. У своєму рішенні Європейський Суд з прав людини (справа «[PERSON] проти України») від 17.04.2014 року зазначив, що особа не може вважатися «Психічно хворою» та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов; по-перше, об'єктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання. Як вбачається з висновку комісії лікарів-психіатрів від 10.07.2017 року, теперішній стан хворого [PERSON], [INFO], кваліфіковано, як важкий психічний розлад у формі тяжкої розумової відсталості з вираженими порушеннями поведінки, психотичними включеннями, з агресивними діями на адресу оточуючих і матері-опікуна (агресія на адресу опікуна, оточуючих), примусова госпіталізація доцільна. Лікування можливо тільки в умовах психіатричного стаціонару (а.с. 2). Надані суду пояснення лікаря-психіатра, зокрема, про те, що [PERSON] вже багато років проходить курс лікування у психіатричній лікарні і внаслідок захворювання являє потенційну соціальну небезпеку для себе і оточуючих, суд вважає доказами по справі, підтверджуючими необхідність госпіталізації [PERSON] до психіатричного закладу у примусовому порядку. Таким чином, зібрані у справі докази і їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення заяви.

Outcome: approved