Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

До Березанського міського суду Київської області звернулись [PERSON] та [PERSON] з позовом до [PERSON], треті особи: територіальна громада міста Березань Київської області в особі Березанської міської ради Київської області, головне територіальне управління юстиції у Київській області про визнання права власності на 1/3 частину житлового будинку (домоволодіння) в порядку спадкування за законом. Позовна заява обґрунтована тим, що [INFO] помер батько позивачів - [PERSON], що проживав за адресою: [ADDRESS]. 24.09.2008 року було відкрито спадкову справу № 165/2008, а саме щодо вказаного домоволодіння за адресою: [ADDRESS], яке належало [PERSON], померлому [INFO], спадкоємцем якого був батько позивачів - [PERSON], який прийняв спадщину, але юридично її не оформив. Спадкоємцями за законом згідно цієї справи є [PERSON] та [PERSON], які прийняли спадщину шляхом подачі заяви про прийняття спадщини і отримали свідоцтва про право на спадщину за законом кожний на 1/3 частину вказаного домоволодіння. Разом з тим, відповідач по справі - [PERSON], який змінив прізвище на «[PERSON]», є сином померлого [PERSON], та був зареєстрований у спадковому будинку. За таких обставин, Березанська міська державна нотаріальна контора вважає його таким, що прийняв спадщину на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України, всупереч тому, що останній фактично не вступив в управління або володіння спадковим майном, не проживав там на момент смерті спадкодавця, так як виїхав в 1995 році на постійне проживання до Італії. Факт непроживання відповідача разом зі спадкодавцем на момент його смерті встановлено рішенням Березанського міського суду Київської області від 21.05.2018 року. Враховуючи, що до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини відповідач не звернувся та у встановленому законом порядку спадщину не прийняв,відтак, вона підлягає розподілу між спадкоємцями, які її прийняли. З метою отримання додаткових свідоцтв про право на спадщину позивачі звернулись до Березанської міської державної нотаріальної контори, однак у вчиненні нотаріальної дії їм було відмовлено в усній формі та рекомендовано звернутися до суду з метою встановлення факту того, що [PERSON] не є спадкодавцем. Відтак, просять суд визнати за позивачами право власності в рівних частках за кожним (тобто по 1/6 частині домоволодіння) на 1/3 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO]. Позивачка [PERSON] та її представник в судовому засіданні пред'явлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві. Просили задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання з розгляду справи по суті не з'явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, 30.01.2019 року через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, в якому у зв'язку з об'єктивною неможливістю прибути в судове засідання розгляд справи просив проводити без його участі, а позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с.79). Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, а саме поштою рекомендованим листом з повідомленням, повістки надсилались за місцем реєстрації відповідача, яке співпадає з адресою, вказаною позивачами у позовній заяві, а також шляхом публікації оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України за посиланням http://be.ko.court.gov.ua (а.с.48-49,57,68,76). Причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Так, відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Треті особи в судове засідання не з'явились, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, а саме поштою рекомендованим листом з повідомленням та судовими повістками під розписку, повістки направлялись за їх місцезнаходженням, зареєстрованим в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, яке співпадає з адресами, вказаними позивачами у позовній заяві (а.с.46-47,58,69-71,77-78). Причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. За таких обставин, суд прийняв рішення про заочний розгляд за наявними матеріалами відповідно до ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач проти такого порядку не заперечував, а належним чином повідомлений відповідач в судове засідання повторно не з'явився, не повідомив причини своєї неявки та не подав відзив. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з'ясованих обставин встановив наступне. Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим виконкомом Березанської міської ради Баришівського району Київської області 22.11.2002 року, про що в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис № 55 (а.с.11). У відповідності до свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Березанським районним бюро ЗАГС Київської області 19.05.1954 року, актовий запис № 32, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] (а.с.13). [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Березанського міського управління юстиції Київської області 13.12.2003 року, про що в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис № 255 (а.с.10). Після смерті [PERSON], померлого [INFO], відкрилась спадщина на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], який належав [PERSON], померлому [INFO], спадкоємцем якого був [PERSON], який спадщину прийняв, але юридично не оформив. 24.09.2008 року Березанською міською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON], померлого [INFO], було заведено спадкову справу № 165/08, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 24.09.2008 року № 16478423 (а.с.22). Як вбачається з матеріалів спадкової справи, за прийняттям спадщини та видачею свідоцтв про право на спадщину, а саме домоволодіння по [ADDRESS], яке належало [PERSON], померлому [INFO], спадкоємцем якого був батько, котрий спадщину прийняв, але юридично не оформив, до Березанської міської державної нотаріальної контори із заявами від 24.09.2008 року № 263 та № 265 звернулись його син - [PERSON], який проживав разом зі спадкодавцем на момент його смерті, та дочка - [PERSON], письмову згоду на прийняття спадщини якою надано [PERSON] як спадкоємцем, який прийняв спадщину, в порядку ч. 2 ст. 1272 ЦК України, що підтверджується його заявою від 24.09.2008 року № 264 (а.с.7-9). У відповідності до відмітки нотаріуса, що міститься на заяві [PERSON] від 24.09.2008 року № 263, факт прийняття спадщини [PERSON] та [PERSON] встановлено за домовою книгою, в якій є відмітка про реєстрацію з 16.01.1998 року по час подачі заяви (а.с.7). 26.11.2008 року державним нотаріусом Березанської міської державної нотаріальної контори Тищенко Н. В. видані свідоцтва про право на спадщину за законом № 2898 та № 2900 на ім'я [PERSON] та [PERSON] відповідно, що посвідчують право власності кожного з них на 1/3 частину спадкового майна, а саме житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який належав [PERSON], який помер [INFO], спадкоємцем якого був його син [PERSON], який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав (а.с.27,28). За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 24.09.2018 року № 138866711, право власності [PERSON] та [PERSON] на належні кожному з них 1/3 частини вказаного домоволодіння за адресою: [ADDRESS], зареєстровані в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 08.01.2009 року (а.с.31). Як вбачається з листів завідувача Березанської міської державної нотаріальної контори Тищенко Н. В. від 01.10.2016 року за № 830/01-16 та № 832/01-16, відповідно до даних будинкової книги, на день смерті в спадковому будинку разом із спадкодавцем [PERSON], померлим [INFO], окрім [PERSON], постійно проживав його брат - [PERSON], який, відтак, вважається таким, що прийняв спадщину після смерті батька [PERSON], тому видати свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спадкового будинку за адресою: [ADDRESS], яку не оформив брат позивачів, законних підстав немає (а.с.32). Заочним рішенням Березанського міського суду Київської області від 21.05.218 року, яке набрало законної сили 06.07.2018 року, встановлено, що [PERSON], [INFO] станом на момент смерті його батька - [PERSON], а саме - [INFO], в будинку за адресою: [ADDRESS] не проживав (а.с.34,35-36). Листом завідувача Березанської міської державної нотаріальної контори Тищенко Н. В. від 27.07.2018 року за № 476/02-14, наданим у відповідь на звернення позивачів про видачу їм додаткових свідоцтв про право на спадщину, нотаріусом зазначено, що брат [PERSON] - [PERSON] відповідно до чинного законодавства вважається таким, що прийняв спадщину після смерті батька - [PERSON], при цьому рішення Березанського міського суду Київської області від 21.05.2018 року про встановлення факту, що [PERSON] на момент смерті його батька [PERSON] в спадковому будинку не проживав, не надає право нотаріусу тлумачити той факт, що останній спадщини після смерті свого батька не прийняв (а.с.33). Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Так, відповідно до абз. 3 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року (далі - ППВСУ від 30.05.2008 року № 7), у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ч. 2 ст. 5 ЦК України). За змістом п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, його норми застосовується до цивільних відносин, які виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Разом з тим, у відповідності до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Так, у відповідності до роз'яснень, наведених в пункті 1 ППВСУ від 30.05.2008 року № 7, відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. При цьому, пунктом 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року (далі - лист ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року) при обґрунтуванні застосування правил книги шостої ЦК України до спадкових правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України 2003 року, та врахування роз'яснень, які містяться в абз. 3 п. 1 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7, зазначено, що норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно з якими цей ЦК України застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. Аналогічний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 14.02.2018 року у справі № 450/2737/14-ц (провадження № 61-557св18), 05.09.2018 року у справі № 667/8257/13-ц (провадження № 61-9324св18), від 01.11.2018 року у справі № 2-о-14/11 (провадження № 61-17452св18). Правовий аналіз вказаного вище дає підстави для висновку, що при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема, ЦК УРСР. Так, спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. При цьому, як визначено положеннями ч. 2 ст. 1220 ЦК України та було передбачено ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Враховуючи вказане, з огляду на те, що спадщина після смерті [PERSON], померлого [INFO], відкрилась у період чинності ЦК УРСР та була прийнята [PERSON] як спадкоємцем першої черги в розумінні ст. 529 ЦК УРСР шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном на підставі ст. 549 ЦК УРСР, до відносин спадкування, що є предметом даного спору, підлягає застосуванню законодавство, що діяло на час відкриття спадщини - [INFO], а саме ЦК УРСР в редакції від 30.10.1999 року. За змістом частин 1-2 статті 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (ст. 527 ЦК УРСР). Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР , при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. При цьому, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ст. 548 ЦК УРСР). У відповідності до статті 549 ЦК УРСР, спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерством юстиції України від 14.06.1994 року за №18/5, чинної на час виникнення спірних правовідносин, доказами вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути, зокрема, запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. За правилами прирощення спадкових часток, встановленими ч. 1 ст. 554 ЦК УРСР, в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Разом з тим, стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. При цьому, за правилами ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України суд, ухвалюючи судове рішення, зобов'язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Відтак, всупереч таким твердженням позивачів, суд не знаходить підстав для визнання відповідача таким, що не прийняв спадщину, та застосування положень ст. 554 ЦК УРСР щодо прирощення спадкових часток, так як будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних посилань суду надано не було та в судовому засіданні їх не встановлено, а ті, що надані на підтвердження вказаних посилань, судом розцінюються критично з наступних підстав. Так, встановлені заочним рішенням Березанського міського суду Київської області від 21.05.2018 року фактичні обставини справи стосуються лише дня відкриття спадщини - [INFO], не доводячи та не спростовуючи тим самим висновків про вчинення відповідачем дій, що свідчать про його фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном, протягом наступних шести місяців з дня відкриття спадщини, як того вимагають приписи ст. 549 ЦК УРСР. Твердження позивачів щодо виїзду відповідача в Італію на постійне місце проживання не підтверджено жодними доказами, відтак, носить характер недоведених посилань та розцінюється судом критично. Сама лише констатація позивачами вказаного факту не є достатнім мотивом для підтвердження цього висновку. Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов'язкова до застосування судами як джерело права. Так, в межах розгляду даної справи судом враховано, що згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Як вбачається з прецедентної практики Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну проти Німеччини», заява № 9 42527/98) поняття «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги», відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеною у рішенні по справі «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine) від 26.09.2014 року, за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя. За таких обставин, спадщина, прийнята спадкоємцем на підставі ст. 549 ЦК УРСР, проте не оформлена юридично, охоплюється поняттям «майно» в розумінні прецедентної практики Європейського Суду. За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, [PERSON] як спадкоємець першої черги в розумінні ст. 529 ЦК УРСР 1963 року прийняв спадщину після смерті свого батька - [PERSON], в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, як такий, що фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, оскільки був зареєстрований у спадковому будинку протягом шести місяців після смерті спадкодавця [PERSON], що встановлено нотаріусом при відкритті спадкової справи із записів в будинковій книзі, які є належним доказом на підтвердження вказаного факту в розумінні п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерством юстиції України від 14.06.1994 року за №18/5, чинної на час виникнення спірних правовідносин. Доказів, які б спростовували наведені висновку суду, матеріали справи не містять. За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та безпосередньо оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову з огляду на його безпідставність та недоведеність. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed