Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-06 00:00:00

В травні 2013 року [PERSON] пред'явив позов до фізичної особи-підприємця [PERSON] про захист прав споживачів, стягнення неустойки, збитків та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що 8 жовтня 2012 року між сторонами було укладено угоду на виготовлення значків вартістю 15 125 грн. Значки мали бути виготовлені протягом 25-30 робочих днів з моменту перерахування коштів. Кошти були перераховані 5 листопада 2012 року, а значки отримані тільки 28 грудня 2012 року, тобто через 40 робочих днів. Неустойка складає 4538 грн. (3 % від 15125 грн. * 10 днів). Крім того, 29 грудня 2012 року значки були відправлені назад до виробника для усунення недоліків, оскільки вони надійшли в розібраному стані, а відремонтованими повернулися тільки 19 січня 2013 року, тобто через 21 день. Неустойка складає 9528 грн. (3 % від 15 125 грн. * 21 день). Основа значків виявилася асиметричною, що є істотним недоліком у їх виготовленні, а отже збитки складають 6000 грн. Порушення умов угоди щодо строків виготовлення значків та їх якості призвели до втрат немайнового характеру, які позивач оцінює в 3000 грн. Таким чином, позивач просив визнати надані послуги такими, що частково не відповідають умовам угоди, стягнути з відповідача на його користь неустойку в розмірі 14 066 грн., 6000 грн. збитків та 3000 грн. моральної шкоди. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 22 липня 2014 року позов задоволено. Визнано послуги фізичної особи-підприємця [PERSON] такими, що частково не відповідають умовам договору. Стягнуто з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] неустойку в розмірі 14 973, 75 грн., за виготовлення нової основи значка 6000 грн., а також моральну шкоду в розмірі 1000 грн. На це рішення відповідачка [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій просила судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Дослідивши зібрані у справі матеріали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (ч. 2 ст. 10 ЦПК України). У відповідності до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 3, 4 ст. 61 ЦПК України). Встановлено, що 8 жовтня 2012 року між сторонами було укладено угоду на виготовлення значків вартістю 15 125 грн. Термін виготовлення - 25-30 робочих днів з моменту перерахування грошей (а.с.3, 13). Також встановлено, що перший платіж в розмірі 8000 грн. було перераховано позивачем [PERSON] фізичній особі-підприємцю [PERSON] 5 листопада 2012 року (а.с.4). В матеріалах справи також наявна копія чеку про перерахування коштів в розмірі 7125 грн. фізичній особі [PERSON]. Платіж здійснено 25 грудня 2012 року. Призначення платежу - «поповнення картки» (а.с.4). Позивач стверджує, що ця сума є другим платежем, що здійснено ним на виконання угоди між ним та відповідачем ПП [PERSON] щодо виготовлення значків. Відповідач це твердження заперечує та стверджує, що відповідно до умов укладеного між сторонами договору він мав виготовити значки протягом визначеного сторонами строку, який має обчислюватися з моменту проведення попередньої оплати у повному обсязі яка позивачем здійснена не була. В апеляційній скарзі відповідач визнає факт часткової оплати замовлення та стверджує, що пішов замовнику на зустріч та передав йому значки, а потім усунув вказані замовником недоліки. Претензій щодо якості замовник у подальшому не пред'являв, однак повну вартість не оплатив. (а.с.75). У судовому засіданні в апеляційній інстанції представник апелянта надав суду довідку Оболонського районного центру зайнятості від 27 квітня 2015 року № 25-2165, з якої слідує, що за період з 01.01.2012 року по 31.03.2015 року трудові договори між фізичною-особою підприємцем [PERSON] та найманими працівниками в Оболонському районному центрі зайнятості не зареєстровані. Представник також заперечив факт наявності трудових або інших відносин між відповідачем та фізичною особою [PERSON] з приводу виготовлення вказаних вище значків, на особистий рахунок якої позивач здійснив платіж в розмірі 7125 грн. Колегія констатує, що в матеріалах справи відсутні достатні та допустимі докази, як б беззаперечно стверджували, що перерахування коштів на рахунок фізичної особи [PERSON] здійснено на виконання угоди між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] Посилання позивача на електронну переписку між ним та [PERSON] таким доказом не є. Позовних вимог до [PERSON] позивач у даній справі не заявляв. Згідно ч. 2 ст. 527 ЦК України кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. У відповідності до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. На переконання колегії, у даній справі факт прострочення боржником виконання його договірного зобов'язання належними, достатніми та допустимими доказами не встановлено. Відповідно до укладеного сторонами договору відповідач мав виконати замовлення (виготовити значки) протягом 25-30 робочих днів з моменту перерахування коштів. Апеляційним судом встановлено, що 5 листопада 2012 року позивач здійснив лише часткове перерахування обумовленої суми, а тому підстав вважати, що відповідач прострочив виконання своїх договірних зобов'язань, не має. Отже, відсутні й підстави для застосування наслідків такої прострочки, зокрема, стягнення заявленої позивачем неустойки. Позивач також просив стягнути з відповідача 6000 грн. збитків, пов'язаних з недоліками у роботі, запевняючи, що значки є асиметричними, однак доказів цього не надав. Висновок спеціаліста чи експерта щодо якості роботи в матеріалах справи відсутній. Розмір заявлених збитків також нічим не доведено. За таких обставин підстав для задоволення позову немає, оскільки він належними та допустимими доказами не доведений. Немає підстав і для відшкодування моральної шкоди, оскільки винних дій відповідача не встановлено.

Outcome: dismissed