Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-01 00:00:00

В червні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення безпідставно набутих коштів, в якому просила суд постановити рішення, яким стягнути з [PERSON] на її користь безпідставно набуті кошти у розмірі 13386 грн., проценти за користування чужими коштами у розмірі 3774 грн. 13 коп., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн., а також судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. Адвокат позивача Стефківський В.І. подав до суду клопотання в якому просив суд розглядати справу без його участі та участі позивачки, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі (а.с.61). Відповідачка в судове засідання не з`явилася, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.47), про причини неявки суд не повідомила. Надала суду відзив на позов, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с.51-53). Суд, дослідивши матеріали справи, ознайомившись з відзивом на позов та запереченнями на відзив, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 22 серпня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автопоміч» та [PERSON] , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , було укладено Договір про надання юридичних послуг (а.с.7), предметом якого сторони визначили, що замовник доручає, а виконавець бере на себе обов`язок надавати замовнику юридичні послуги по стягненню страхового відшкодування по страховому випадку, що мав місце 27 грудня 2013 року о 18-00 год. на узбіччі дороги поблизу с. Вишневе П?ятихатського району Дніпропетровської області, де невстановлений водій скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , який від отриманих травм помер. ТОВ «Автопоміч» надавало юридичні послуги спрямовані на стягнення відшкодування по вищевказаному страховому випадку з Моторно (транспортне) страхове бюро України. 29 травня 2017 року Моторно (транспортне) страхове бюро України було прийнято рішення про виплату [PERSON] відшкодування шкоди пов`язаної з втратою годувальника в розмірі 43848 грн., суму якої 30 травня 2017 року було перераховано на реквізити [PERSON] , що підтверджується платіжним дорученням №4610рв від 30 травня 2017 року (а.с.8). Після отримання [PERSON] страхового відшкодування, до позивачки звернувся [PERSON] та повідомив про необхідність розрахуватись згідно Договору про надання юридичних послуг, не на рахунок ТОВ «Автопоміч», а на рахунок його дружини [PERSON] та вказав номер карткового рахунку в АТ КБ «ПриватБанк» на який необхідно було перерахувати кошти, пояснивши, що квитанція про оплату буде належним підтвердженням оплати наданих послуг ТОВ «Автопоміч» згідно Договору про надання юридичних послуг. Факт перерахування грошових коштів на ім`я [PERSON] , підтверджується квитанцією TS203140 від 08 червня 2017 року (а.с.9). Встановлено, що [PERSON] був працівником ТОВ «Автопоміч» і укладав Договори про надання юридичних послуг в інтересах та від імені ТОВ «Автопоміч» на підставі довіреності. Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до ч. 3 ст. 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. [PERSON] укладав Договір про надання юридичних послуг від імені ТОВ «Автопоміч», а не від свого імені, відповідно не мав права отримувати оплату згідно вищевказаного Договору. Крім того, кошти було отримано [PERSON] , яка не мала жодної правової підстави отримувати кошт. Так, рішенням П?ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2019 року стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Автопоміч» заборгованості за договором про надання юридичних послуг від 22.08.2016 року в розмірі 16290 грн. 58 коп., з яких: 13154,40 грн. суми основного боргу згідно договору про надання правової допомоги від 22.08.2016 року; 687,00 грн. 3% річних; 2449,18 грн. інфляційного збільшення боргу; 1921,00 грн. сплаченого судового збору за подання позовної заяви в суд; 5600 грн. витрат на правову допомогу (а.с.10-11). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Під час розгляду позову ТОВ «Автопоміч» до [PERSON] про стягнення заборгованості, П?ятихатським районним судом Дніпропетровської області, було встановлено відсутність правових підстав для отримання [PERSON] коштів як оплати за надання послуг ТОВ «Автопоміч» та встановлено, що кошти згідно Договору про надання юридичних послуг, [PERSON] повинна була оплатити на рахунок ТОВ «Автопоміч». Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Вказане узгоджується з правовою позицією, що висловлена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2020 року у справі №495/2442/16-ц (касаційне провадження №61-15428св19). Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно із ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв?язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна та які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання щодо безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених у ст. 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення. Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі (ст. 1213 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Правильним є застосування аналогії закону, зокрема, статей 1048, 1057 ЦК України щодо стягнення з відповідача відсотків за користування безпідставно утримуваними грошовими коштами, оскільки ст. 8 ЦК України передбачено, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). В даному випадку подібність відносин полягає в користуванні грошовими коштами. Оскільки між сторонами відсутні договірні відносини, відповідно не можна було передбачити розмір процентів, а законом не передбачено конкретний розмір процентів у випадку повернення безспідставно отриманих грошових коштів, в даних правовідносинах судом застосовується аналогія закону та взято за розрахунок проценти облікову ставку НБУ. В Постанові ВГСУ від 30 травня 2012 року у справі №24/17-2775-2011 колегія суддів погодилася з висновком судів двох інстанцій про наявність правових та фактичних підстав для стягнення з відповідача безпідставно набутих ним за рахунок позивача грошових коштів, а також процентів за користування чужими грошовими коштами, обрахованих на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України)». Наведеної правової позиції дотримується також Верховний Суд України при здійсненні перегляду судових рішень у справах зі спорів про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами. В своїй постанові №6-2491цс15 від 02 березня 2016 року Верховний Суд України вказує, що у випадку, якщо без остатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них зараховуються відсотки згідно зі ст. 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження цих коштів. Враховуючи те, що [PERSON] не мала права отримувати кошти, а також були відсутні будь-які передумови для такого отримання, крім того, відповідачка є дружиною [PERSON] , внаслідок дій якого і було безпідставно отримано грошові кошти [PERSON] , яка в свою чергу дізналася про безпідставність отримання грошових коштів в день отримання платежу. Отже, оскільки відповідачка дізналася про те, що безпідставно отримала належні [PERSON] грошові кошти 08 червня 2017 року, проценти за користування чужими грошовими коштами відповідно до ст. 536 ЦК України нараховуються з 08 червня 2017 року. Так, сума нарахованих процентів за період з 26 травня 2019 року по 26 травня 2020 року за 366 днів (1 рік, що передує дню зверненню до суду) складає 3774 грн. 13 коп. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Оскільки між сторонами будь-яких договорів щодо надання послуг або виконання робіт не укладалось та відповідачем не були спростовані належними і достатніми доказами у справі доводи викладені в позовній заяві, суд приходить до висновку про обґрунтованість і доведеність в ході судового розгляду позовних вимог, в зв?язку з чим позов [PERSON] підлягає задоволенню, а безпідставно набуті відповідачем кошти у розмірі 13386 грн. підлягають стягненню в судовому порядку разом з урахуванням процентів за користування чужими коштами у розмірі 3774 грн. 13 коп. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з позовною заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послу і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Як роз`яснено в п. 47 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10, право на правову допомогу гарантовано ст. 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16.11.2000 № 13-рп/2000; Рішення від 30.09.2009 № 23-рп/2009; Рішення від 11.07.2013 № 6-рп/2013). У матеріалах справи наявний Договір про надання професійної правничої (правової) допомоги від 30 липня 2019 року укладений між Адвокатським об`єднанням «Гранд Груп Партнерс» та [PERSON] (а.с.13) разом з ордером серії ВС №1022390 на надання правничої (правової) допомоги від імені адвоката Стефківського Володимира Івановича (а.с.14), який визначає порядок оплати послуг з надання правової допомоги. Згідно з ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Відповідно до Детального опису робіт (наданих послуг) виконаних для надання правничої (правової) допомоги від 26 травня 2020 року (а.с.19), позивачка [PERSON] сплатила Адвокатському об`єднанню «Гранд Груп Партнерс» грошові кошти в сумі 8000 грн. за надання правничої допомоги: консультації та аналіз (консультація клієнта щодо порядку, строків та можливих випадків подання позовної заяви про повернення безпідставно набутих коштів; аналіз матеріалів які є в клієнта); підготовчі дії спрямовані на подання позовної заяви в суд (з`ясування чи мали місце обставини про які вказує клієнт та якими доказами вони підтверджуються; з`ясування інших фактичних даних які мають значення для вирішення страви та докази на їх підтвердження; визначення правовідносин сторін які випливають із встановлених обставин; визначення правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин з урахуванням висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених в Постановах Верховного Суду; збір необхідних доказів для підтвердження позовних вимог; аналіз судової практики; аналіз практики ЄСПЛ); підготовка та подання позовної заяви в суд (визначення підсудності розгляду позовної заяви; визначення ціни позову та складання обґрунтованого розрахунку сум, що стягуються; складання розрахунку судових витрат; написання позовної зави з обґрунтуванням позовних вимог та доказів, що їх підтверджують; копіювання всіх необхідних додатків до позовної заяви в тому числі для відповідача; надсилання засобами поштового зв?язку позовної заяви з доданими до неї документами). За змістом ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Вивчивши надані документи, перевіривши обсяг наданих послуг адвокатом, який жодного разу не з`явився до суду, не ознайомлювався з матеріалами справи, суд вважає понесені позивачем витрати на правову допомогу в сумі 8000 грн. є занадто завищеними та не підтверджені наявними в матеріалах справи доказами, а тому аналізуючи вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн., що буде співмірним зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами) та витраченим на це часом, а також значенням справи для сторони. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача повинно бути стягнено сплачений при зверненні до суду з позовом судовий збір в сумі 840,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved