Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

Гр. [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги мотивує тим, що 04.02.2014 [PERSON] надав йому розписку, відповідно до якої він отримав від нього в борг кошти в сумі 11220 доларів США, терміном на 6 місяців, тобто до 04.08.2014. Відповідно до змісту розписки позика відповідачу була надана з щомісячною сплатою відсотків за користування грошима в розмірі 1100 доларів США. З метою врегулювання спору він неодноразово звертався до відповідача із вимогою виконати зобовязання по договору позики, але борг відповідачем до цього часу не погашений. На підставі вищевикладеного просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 04.02.2014 в розмірі 17820 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день подачі позову до суду становить 460647 грн., з яких: 11220 доларів США сума боргу, 6600 доларів США відсотки за користування грошима. Представник позивача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задоволити з підстав зазначених у позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та суду пояснив, що він та позивач [PERSON] є кумами. В період з 2013 по 2014 рік він займався підприємницькою діяльністю, а тому оскільки справи у нього йшли добре [PERSON] звернувся до нього з пропозицією вкласти свої гроші в його бізнес та отримувати від цього прибуток у вигляді дивидентів. Позивачем було вкладено кошти на загальну суму 89000 грн. Кожного місяця позивач [PERSON] отримував від нього приблизно від 10000 грн. до 13000 грн. прибутку, але розписок в отриманні коштів він з нього не брав. Після того, як його партнер по бізнесу заволодів грошима та зник, він вимушений був припинив свою підприємницьку діяльність. Після цього позивач звернувся до нього із проханням щоби він написав розписку, в якій з його слів, буде просто зафіксовано у письмовій формі те, що він вклав гроші у спільний бізнес, що ним і було зроблено. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та суду пояснив, що зі змісту розписки від 04.02.2014 написаної відповідачем не вбачається, що останній взяв у позивача гроші саме в борг, а також, що [PERSON] зобовязується повернути грошові кошти позивачу. Правова природа вказаної розписки не є борговою, оскільки написана відповідачем на прохання позивача з метою підтвердити участь останнього у бізнесі [PERSON] шляхом внесення коштів на загальну суму 89000 грн. Розписок від [PERSON] про отримання щомісячних дивидентів [PERSON] не брав, оскільки вони є кумами та мали добрі стосунки. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, в результаті повного, обєктивного та всебічного їх дослідження, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 04.02.2014 [PERSON] була написана розписка наступного змісту «Я [PERSON] отримав від [PERSON] 04.02.2014 р. 11200 доларів США терміном на 6 місяців з щомісячною сплатою за користування 1100 доларів США». Положеннями ч. 1 ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Із матеріалів справи вбачається, що письмова форма договору позики, а саме: видача розписки, була додержана сторонами. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такі висновки містяться у правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Стаття 526 ЦК України\~встановлює загальні умови виконання зобов'язань та закріплює основний принцип виконання зобов'язань - принцип належного виконання, що стосується як суб'єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527?545 ЦК України). За змістом\~статті 526 ЦК України\~належне виконання зобов'язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог\~ЦК України\~та інших актів цивільного законодавства. Однією з умов належного виконання зобов'язання є його виконання належними суб'єктами. Частина перша\~статті 510 ЦК України\~визначає, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. У частині 1\~ст. 527 ЦК України\~сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов'язаний особисто виконати зобов'язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Із розписки, підписаної [PERSON] 04.02.2014 вбачається, що він отримав від [PERSON] 11220 доларів США терміном на 6 місяців з щомісячною сплатою за користування 1100 доларів США, отже, на думку суду, хоча у розписці і не міститься словосполучення «взяв у борг», але з аналізу його змісту вбачається, що кошти були взяті відповідачем з метою користування ними, на певний термін, належали [PERSON], а не відповідачу, а отже мають боргову природу та підлягають поверненню. Факт власноручного написання розписки не заперечувався відповідачем. Наявність у позивача оригіналу розписки, відсутність на ній відомостей про повне або часткове виконання відповідачем взятого на себе зобовязання по поверненню коштів, як і окремих розписок про отримання позивачем коштів в рахунок сплати боргу, свідчить про дійсність зобовязання на час розгляду справи, а отже обовязок відповідача по його виконанню. Твердження відповідача про відсутність у нього боргу перед позивачем не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні в звязку із їх не доведеністю перед судом, належними та допустимим в даному випадку доказами. За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Оскільки, взяті на себе зобовязання по поверненню позичених коштів відповідач належним чином не виконав, борг не повернув, сума боргу в розмірі 11220 доларів США, що по курсу НБУ України на час ухвалення рішення складає 297071,94 грн., підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч. 1\~ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Таким чином, із вищевикладеного вбачається, що істотними умовами договору позики є встановлення в ньому розміру і порядку одержання процентів. Із змісту розписки вбачається, що в ній не визначена правова природа грошів в сумі 1100 доларів США, які повинен сплачувати відповідач, а тому така оплата як «за користування», виходить за межі правовідносин за договором позики. За таких обставин, суд приходить до висновків, що правовідносини є безвідсотковими, а тому позовна вимога в частині сплати процентів до задоволення не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджується позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. В звязку із тим, що позивачем при подачі позову до суду був сплачений судовий збір в розмірі 4606,48 грн. (квитанція № 0.0.820406181.1 від 03.08.2017), позовні вимоги були задоволені частково, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає судові витрати в сумі 2970,72 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial