Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-16 00:00:00

В червні 2015р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», в якому просила суд: стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за строковим договором банківського вкладу №300937/6142/1-15 від 20 січня 2015р. у загальному розмірі 5084,97 дол. США, що складається з: суми неповернутого банківського вкладу у розмірі 5000,0 дол. США; суми несплачених відсотків у розмірі 41,1 дол. США; трьох відсотків від простроченої суми після закінчення строку договору у розмірі 43,97 дол. США. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 20 січня 2015р. між сторонами було укладено договір, відповідно до якого, позивачка на строк з 20 січня 2015р. по 20 лютого 2015р. внесла 5000,0 дол. США. з процентною ставкою 10,0 % річних. Після закінчення терміну на який було розміщено депозитний вклад, позивачка неодноразово зверталася до відповідача з заявами про повернення коштів з депозитного рахунку, проте відповідач не повернув останній кошти, які обліковуються на її рахунку, а тому позивачка вимушена була звернутись до суду за захистом свого порушеного права. До судового засідання, позивачкою було подано на адресу суду заяву, в якій вона заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, і просить розглядати справу у свою відсутність. Додатково позивачка надала довідку з банку із зазначенням суми, яка обліковується на рахунку позивачки на дату проведення судового розгляду. Відповідач, про час та місце розгляду справи оповіщався у встановленому законом порядку, свого представника до суду не направив, заперечення на позов не подавались. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 20 січня 2015р. між сторонами було укладено Договір-заява №300937/6142/1-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 1 місяць в іноземній валюті (далі по тексту - договір), за умовами якого на строк з 20 січня 2015р. по 20 лютого 2015р. позивачка внесла 5000,0 дол. США з процентною ставкою 10,0 % річних, що підтверджується меморіальним ордером №15215391 від 20 січня 2015р. (а.с. 16). Судом встановлено, що після закінчення терміну на який було розміщено вклад позивачка зверталася до відповідача з заявами про повернення депозитного вкладу, проте її заяви були залишені відповідачем без задоволення. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. У відповідності з ст. 8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких дана Верховною Радою України, суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 1, 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Відповідно до положень ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором. Крім того, ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 529 ЦК України кредитор має право не приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Отже, за змістом наведених норм права зобов'язання банку полягає у виплаті володільцеві рахунку грошових коштів на умовах та в порядку, встановлених договором. Положеннями ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною відповідача не надано до суду жодних доказів, з яких би вбачалося, що фінансові операції щодо видачі належних позивачу коштів обмежені за рішенням суду або зупинені в порядку, визначеному ст. 17 Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму», як такі, що можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Судом встановлено, що на час ухвалення рішення по справі, на особовому рахунку позивачки обліковується сума вкладу та нараховані відсотки у розмірі 5032,7 дол. США. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сума банківського вкладу, з нарахованими відсотками за договором у розмірі 5032,7 дол. США. Стосовно вимог позивачки про стягнення на свою користь з відповідача, в порядку ст. 625 ЦК України, 3,0 % річних, то в цій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки стороною позивача невірно здійснено розрахунок 3,0 % річних. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3654,0 грн.

Outcome: partial