Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

В судовому засіданні позивачка позов підтримала з підстав зазначених в позові і просить його задовольнити враховуючи інтереси співпозивачів ( дітей ) . Відповідач - 1 заперечує стосовно задоволення позову , оскільки вважає , що житловий будинок не підлягає розділу , оскільки частина будинку належить іншій особі , прибудову до будинку та господарські споруди він здійснив без дозволу відповідних органів самочинно під час перебування у шлюбі з позивачкою . Відповідач 2 в судове засідання не зявилася , хоча була повідомлена належним чином про час і місце розгляду справи , не повідомила суд про поважні причини неявки в судове засідання , а тому суд враховуючи думку сторін приходить до висновку про розгляд справи без участі другого відповідача . Свідок [PERSON] суду показала , що сторони проживають в спірному будинку з 1991 року , селищна рада надала сторонам дві кімнати , до яких які пізніше відповідач і позивачка добудував дві кімнати і веранду , інша частина будинку належить [PERSON] , яка проживає в Росії . Судом встановлено , що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.11.1987 року по 05.01.2011 рік , який був розірваний за рішенням суду . Підчас шлюбу сторони самочинно добудували до будинку коридор і дві кімнати ( Т.1 а.с. 192,236 ) . Бувша сімя позивачів та відповідача мають у приватній власності 49/100 часток будинку ( дві кімнати ) , що стверджується свідоцтвом про право власності на житло ( Т.1 а.с. 70 ) . Інша частина будинку 59/100 часток належить [PERSON] ( Т.1 а.с.34 ) . Суд не бере до уваги висновок експерта про поділ нерухомого майна , оскільки висновок зроблений неправильно , а саме експертом було запропоновано поділ будинку з врахуванням іншого співвласника [PERSON]Г , частка якої не підлягає розподілу ( Т.1 а.с. 176-187 ) . По справі була призначена додаткова будівельно - технічна експертиза , але сторони експертизу не оплатили і тому експерт залишив ухвалу суду без розгляду . Дані правовідносини врегульовані наступними нормативно-правовими актами , саме : Так , відповідно до ч.1 ст. 60 СК майно , набуте подружжям за час шлюбу , належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того , що один з них не мав з поважної причини ( навчання , ведення домашнього господарства , догляд за дітьми , хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ) . Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно , за винятком виключеного з цивільного обороту зазначено в ч.1 ст.61 СК . Відповідно до ст. 68 СК розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно , набуте за час шлюбу ; розпорядження майном , що є обєктом права спільної сумісної власності , після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою , відповідно до Цивільного кодексу України . Дружина і чоловік мають право на поділ майна , що належить їм на праві спільної сумісної власності , незалежно від розірвання шлюбу ; дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою зазначено в ч. 1,2 ст.69 СК . Відповідно до ч.1, 3 ст.70 СК у разі поділу майна , що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя , частки майна дружини та чоловіка є рівними , якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором ; за рішенням суду частка майна дружини , чоловіка може бути збільшена , якщо з нею , ним проживають діти , а також непрацездатні повнолітні син , дочка , за умови , що розмір аліментів , які вони одержують , недостатній для забезпечення їхнього фізичного , духовного розвитку та лікування . Відповідно до ч.1 ст. 71 СК майно , що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя , ділиться між ними в натурі .Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна , спір може бути вирішений судом . При цьому суд бере до уваги інтереси дружини , чоловіка , дітей та інші обставини , що мають істотне значення . В ч.1 ст.355 ЦК зазначено , що майно , що є у власності двох або більше осіб ( співвласників ) , належить їм на праві спільної власності ( спільне майно ). Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК майно , набуте подружжям за час шлюбу . є їхньою спільною сумісною власністю , якщо інше не встановлено договором або законом . Відповідно до ст. 372 ЦК майно , що є у спільній сумісній власності , може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними ; у разі поділу майна , що є у спільній сумісній власності , вважається , що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними , якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом . За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин , які мають істотне значення ; у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється . В п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 ( із змінами та доповненнями станом на 2015 рік ) « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб , розірвання шлюбу , визнання його недійсним та поділ майна подружжя » зазначено , що суд вирішуючи питання про поділ майна , що є суб? єктом права спільної сумісної власності подружжя , зокрема неподільні речі , має право застосовувати положення частин 4,5 ст.71 СК ( 2947-14 ) щодо обов? язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної суми на депозитний рахунок суду . За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав , передбачених ст. 365 ЦК ( 435-15 ) , за умови звернення подружжя ( одного з них ) до суду з таким позовом ( ст.11 ЦК ) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної суми . У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій , а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток , суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності . Власникові належать права володіння , користування та розпорядження своїм майном ; на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна , зазначено в ст.317 ЦК . Відповідно до ч.1,2 ст. 319 ЦК власник володіє , користується , розпоряджається своїм майном на власний розсуд ; власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії , які не суперечать закону . Відповідно до ч.1,3 ст.344 ЦК України особа , яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито , безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно ( набувальна давність ) , якщо інше не встановлено цим Кодексом . Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом . Право власності на нерухоме майно , що підлягає державній реєстрації , виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації ; Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не предявив вимоги про його повернення , вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через пятнадцять , а на рухоме майно через пять років з часу спливу позовної давності ; Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування . Суд , розглянувши позовну заяву в частині набуття права власності за набувальною давністю , заслухавши пояснення сторін , дослідивши письмові докази по справі приходить до висновку , що в задоволенні даного позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог . Таке рішення суд мотивує наступними обставинами та доводами , а саме : Так , позивачка не надала суду доказів , на яких підставах вона володіє нерухомим майном ( частиною житлового будинку ) у якого є законний власник - [PERSON] . м мешканки [INFO] РФ , вул. Конишева , 3-А , що стверджується будинковою книгою , свідоцтвом на право на спадщину за законом на частину житлового будинку ( Т.1 а.с.34-38 ) . Володіння має бути добросовісним , тобто якщо володілець не знав і не міг знати про те , що він володіє чужою річчю , інакше кажучи обставини , у звязку з якими виникло володіння чужою річчю , не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна . Як убачається в позовній заяві позивачці було відомо , що частина спірного будинку належить [PERSON] В даному випадку відповідно до п.3 ч.1 ст. 344 ЦК право власності на нерухоме майно , що підлягає державній реєстрації , виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації . З цієї норми випливає , що набувальна давність як спосіб набуття права власності на житло застосовується лише з моменту державної реєстрації житла . Особа , яка має намір набути право власності на житло за набувальною давністю , відповідно до ч.4 ст. 344 ЦК повинна при зверненні до суду надати докази того , що житло введене в експлуатацію та зареєстровано , а також надати докази добросовісного володіння житлом протягом встановленого строку . На думку суду саме по собі факт користування нерухомим майном не може тягти за собою застосування набувальної давності . За змістом ст.344 ЦК та п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України ( 2003 року ) , згідно якого правила ст.344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки , коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом . При цьому на думку суду слід вважати , що три роки це строк позовної давності для віндікаційного позову законних власників майна , так як за ч.3 ст. 344 ЦК набувальна давність починається з моменту спливу позовної давності . З чого можна зробити висновок , що позивачка помилково визначила строк набувальної давності на спірний будинок . Заслухавши пояснення сторін , дослідивши надані сторонами докази, суд вважає , що вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Так , суд вважає доведеним , що нерухоме майно , а саме : - кімнати : №1,2,3 обєкт не завершеного самовільного будівництва ; -гараж « Д » ; -дворове покриття « Дп » ; -колодязь « К» ; -літню кухню « В » ; -погріб « П » ; -огорожа « N-1 » ; - є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , яке було набуте під час шлюбу і підлягає розділу між вище зазначеними особами у рівних частках , оскільки експертиза поділу всього будинку не проводилася . Що стосується інших часток житлового будинку то 51/100 частини належить [PERSON] , а кімнати 1.1 та 1.7 , 49,100 часток належать на праві приватної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з чого можна зробити висновок , що зазначений спірний житловий будинок не підлягає розділу в натурі .

Outcome: partial