Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулася [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON], з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позов мотивовано тим, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS]. За вказаною адресою він не проживав та не був прописаний. Натомість, у належній йому квартирі були прописані та проживали його син - [PERSON], дружина його сина - [PERSON] та їх малолітній син - [PERSON]. 23 вересня 2016 року шлюб між сином позивача та [PERSON] було розірвано за рішенням суду у справі № 127/11270/16-ц. У червні 2017 року [PERSON] та онук позивача забрали усі речі та виїхали з квартири позивача. Також позивач зазначає, що з моменту виїзду по теперішній час вони постійно проживають за адресою: [ADDRESS], що належить рідній сестрі відповідача на праві приватної власності відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Таким чином, відповідач разом з сином не проживають у квартирі позивача більше року. Добровільно знятись з реєстрації разом з сином [PERSON] не бажає, неодноразові прохання позивача щодо цього нею проігноровані. Разом з тим, син позивача - [PERSON], 10 жовтня 2018 року добровільно знявся з реєстрації місця проживання за вказаною вище адресою та як батько малолітнього [PERSON] не заперечує проти зняття з реєстрації місця проживання свого сина, так як останній фактично мешкає з відповідачем. Подальша формальна реєстрація відповідача разом з малолітнім сином в квартирі позивача є порушенням його прав як власника, а тому такі перешкоди мають бути усунуті. Вищезазначене й стало підставою звернення позивача до суду із вимогою про визнання [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду від 16.11.2018 позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Зазначеною ухвалою судом залучено до участі у справі в якостітретьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Службу у справах дітей Вінницької міської ради, а також запропоновано учасникам справи надати заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом, а також витребувано від Служби у справах дітей Вінницької міської ради висновок щодо розв'язання спору відносно малолітнього [PERSON]. 12.12.2018 відповідачем до суду, у строк, визначений судом, подано відзив на позов. Позивачем відповідь на позов не надано. У судовому засіданні представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору надано суду на виконання вимог ухвали суду від 16.11.2018 висновок щодо розв'язання спору відносно малолітнього [PERSON]. Будь-які інші докази по справі чи інші клопотання від учасників справи на адресу суду не надійшли. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити, аргументуючи мотивами викладеними в позовній заяві. Відповідач, діючи в своїх інтересах та як законний представник малолітнього [PERSON], заперечувала щодо задоволення позову. В судовому засіданні відповідач зазначила, що вимушена була піти з квартири, оскільки у її колишнього чоловіка з'явилася інша жінка. Відповідач повідомила, що з того часу тимчасово проживає разом із малолітнім сином, який є інвалідом з дитинства, в квартирі своєї сестри. [PERSON] був з народження зареєстрований у квартирі позивача, іншого житла вони не мають. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору просила суд відмовити в задоволенні позову в частині, що стосується малолітньої дитини, пославшись на недоцільність і на висновок органу опіки та піклування. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] з 08.04.2011. (а.с. 20) Згідно з заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23.09.2016 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 04.10.2016. (а.с. 22) Згідно із свідоцтвом про народження, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області 23.04.2010, батьками [PERSON], [INFO], записані [PERSON] та [PERSON]. (а.с. 54) Відповідно до довідки № 5475 від 03.09.2018, виданої МКП «ЖЕК №15», за адресою: [ADDRESS], зареєстровані і проживають: [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. (а.с. 21) Згідно з актом № 300818 від 30.08.2018, складеним комісією МКП «ЖЕК №15», [PERSON] та [PERSON] не проживають з червня місяця 2017 року за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 24) Згідно з висновком Служби у справах дітей Вінницької міської ради від 08.01.2019, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає недоцільним визнання дитини [PERSON], [INFO], таким що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. (а.с. 62) Згідно із медичним висновком та посвідченням, [PERSON], [INFO], є інвалідом з дитинства. (а.с. 52-53) Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, відповідачем з відзивом та третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв'язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов'язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом не прийнято до уваги витяг із паспорту як доказ по справі, оскільки він не є належним і допустимим доказом в розумінні положень ст.ст. 77-78 ЦПК України. З даного витягу не можливо встановити з якого паспорту було здійснено цей витяг, кому він належить тощо. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені представником позивача у позові, відповідачем у відзиві, заслухавши їх пояснення в судовому засіданні, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що позивач є власником спірного житлового приміщення, у якому не проживав із відповідачами, оскільки зареєстрований та постійно проживав в [ADDRESS]. Син позивача - [PERSON] перебував у шлюбі з відповідачкою з 05.08.2008 до 23.09.2016, у зв'язку із чим остання була вселена до належного позивачу спірного житлового приміщення, який як власник цього майна надав право відповідачці користуватись ним. Судом також встановлено, що відповідачка спільно з власником спірного житлового приміщення спільним побутом не була пов'язана; після розірвання шлюбу з сином позивача вибула із зазначеної квартири і з 2017 року проживає в квартирі, що належить на праві власності її сестрі. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що право відповідачки на користування чужим майном (спірною житловою квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК України. З огляду на сутність установлених правовідносин, на ці правовідносини не поширюються норми ст.ст. 64, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України. Вищевказана позиція узгоджується із правовою позицією висловленою Верховним Судом України 15.05.2017 у справі № 6-2931цс16. Згідно з ч. 1 і ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч. 2 ст. 3 СК України). Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Суд прийшов до висновку, що малолітній [PERSON], [INFO], не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт його не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення його права користування цим житлом. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження, тому доводи позивача, що дитина не є членом сім'ї позивача, не пов'язана з ним спільним побутом, взаємними правами і обов'язками, не заслуговують на увагу. Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Також, судом на перше місце поставлено «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в даному випадку стосовно даної особи (див. пункт 47 Зауважень загального порядку Комітету ООН з прав дитини № 14 (2013) про право дітей на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню їх інтересів (Пункт 1 статті 3). Суд прийшов до висновку, що відповідач [PERSON] створює перешкоди позивачу в користуванні, володінні та розпорядженні його майном на власний розсуд, тобто повно і незаперечно здійснювати свої права користування і розпорядження майном, що є неприпустимим, згідно з чинним законодавством України. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, а також положення ч. 2 ст. 406 ЦК України, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS]. В задоволенні позовних вимог в частині визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], слід відмовити, оскільки такі вимоги є необґрунтованими і недоведеними належними і допустимими доказами. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 704, 80 гривень, що підтверджується квитанцією від 30.10.2018. (а.с. 1) Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 352, 40 гривень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (50 %). Решту судового збору в сумі 352, 40 гривень слід залишити за позивачем. Доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано. Враховуючи наведене,

Outcome: partial