Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-10 00:00:00

В січні 2014 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що вона є власником земельної ділянки площею 0,0187 га. на [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 грудня 2012 року. Відповідач [PERSON] захопив її частину земельної ділянки та чинить перешкоди у користуванні частиною земельної ділянки, загородив частину земельної ділянки, яка належить позивачці парканом. Внаслідок самовільного захоплення відповідачем частини земельної ділянки [PERSON] їй завдано моральної шкоди, яку [PERSON] оцінює в розмірі 5000 грн. У попередньому судовому засіданні та в судовому засіданні 30 травня 2014 року представник позивача позовні вимоги підтримував з мотивів викладених в позовній заяві. В судовому засіданні 11 серпня 2014 року представник позивача позовну вимогу про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою не підтримав, оскільки відповідач на даний час вже не чинить перешкоди позивачці, забрав паркан та усунув перешкоди у користуванні всією земельною ділянкою, однак заяви про відмову від позову чи залишення позову без розгляду представник позивача в цій частині позовних вимог суду не надав. Вимогу щодо стягнення моральної шкоди просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні 30 травня 2014 року суду пояснила, що коли її довіритель придбав суміжну з позивачкою земельною ділянку, то паркан вже там стояв, вимоги позову не визнала. В судовому засіданні 11 серпня 2014 року представник відповідача надала суду Акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 03 липня 2014 року та суду пояснила, що паркан її довіритель забрав та жодних перешкод у користуванні земельною ділянкою позивачці не чинить. Забрати паркан одразу після купівлі будинку позивачкою відповідач не міг, оскільки був грудень місяць, земля замерзла, а стовпи, на яких тримався паркан, були закопані в землю. Ще однією причиною було те, що на розгляді в суді перебувала справа за позовом відповідача до позивачки про встановлення земельного сервітуту. У стягненні моральної шкоди просила відмовити, оскільки вона є необґрунтованою. Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд прийшов до таких висновків. Стаття 41 Конституції України гарантує право приватної власності. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 317 ЦК України розкриває зміст права власності, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В статті 373 ЦК України зазначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб. Як вбачається із копії нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.12.2012 року (а.с.6) та копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 672155 (із змінами на звороті) (а.с.8), [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0187 га., яка розташована по [ADDRESS]. Як вбачається з Акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 24.12.2013 року № 205 (а.с.9) та листа-відповіді заступника начальника інспекції сільського господарства в Івано-Франківській області (а.с.10), громадянин [PERSON] самовільно зайняв земельну ділянку площею 0,0018 га., яка належить на праві власності [PERSON] Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України (далі ЗК України), власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Як з' в судовому засіданні та не заперечується представниками сторін, перешкоди, які чинились позивачці, у користуванні земельною ділянкою усунуто відповідачем. Відповідно до ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 3 ЦПК України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Представник позивача не підтримує позовні вимоги в частині усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, однак від цієї частини позовних вимог не відмовився, такої заяви не зробив. З огляду на викладене, з урахуванням того, що представник позивача не підтримує позовних вимоги в частині усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, суд дійшов висновку, що у задоволенні цієї частини позову слід відмовити. Що стосується позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, то суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до положень вказаної статті, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача. Право на компенсацію моральної шкоди передбачається ст. 23 ЦК, яка надає приблизний перелік проявів моральної шкоди. За змістом ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. 3 постанови від 31 березня 1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 5 наведеної вище постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Позивачкою не доведено факту заподіяння їй моральних страждань. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню. На підставі наведеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 23, 316, 317, 319, 321, 373, 1167 Цивільного кодексу України, ст. 152 Земельного кодексу України, п. 3, 5 постанови Пленуму ВС України від 31 березня 1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,

Outcome: dismissed