Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

В серпні 2018р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ТОВ «Клініка Оксфорд Медікал», в якому просив суд (а.с. 63-70 т. 1): - стягнути з відповідача на свою користь у відшкодування матеріальної шкоди - 1488,35 грн.; у відшкодування моральної шкоди - 15000,0 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим що у зв`язку з погіршенням стану здоров`я він звернувся 09 лютого 2017р. до відповідача, а саме до лікаря дерматовенеролога за консультацією, з метою визначення діагнозу та призначення відповідного курсу лікування. Після огляду його лікарем відповідача [PERSON] , останньою йому було визначено діагноз «алергія» та було призначено курс лікування. За отриману медичну консультацію позивачем було сплачено відповідачу 125,0 грн. Після проходження визначеного курсу лікування, стан здоров`я позивача погіршився, і він звернувся 28 квітня 2017р. до «Кабінету лікаря дерматолога», де йому лікарем [PERSON] був поставлений інший діагноз «короста» та призначено курс лікування цього захворювання, за надані медичні послуги він сплатив 200,0 грн. 20 липня 2017р. позивач звертався до ТОВ «Дерматолог» (клініка «Літус»), де позивачу було поставлено аналогічний діагноз «короста», та призначено курс лікування. За надані медичні послуги позивачем було сплачено - 350,0 грн. Після проходження курсу лікування стан здоров`я позивача покращився. На думку позивача з боку відповідача, в особі лікаря [PERSON] мало місце порушення Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», йому була надана неналежна медична допомога, невірно встановлений діагноз, стан його здоров`я погіршився. Також позивач вважає, що лікарем були порушені вимоги законодавства щодо призначення медичних препаратів не на відповідних рецептурних бланках. У зв`язку з протиправними діями, як вважає позивач, співробітників відповідача йому була спричинена матеріальна і моральна шкода, яку він оцінив у вищезазначеному розмірі, обґрунтовуючи розмір матеріальної шкоди - вартістю медичних послуг та придбаних ним препаратів і моральну шкоди, у зв`язку зі змінами в його житті, викликані відвідуванням різних медичних установ для встановлення йому вірного діагнозу. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позасудова вимога позивача до відповідача була залишена без задоволення, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 17 серпня 2018р. визначено головуючого суддю Малинникова О.Ф. Розпорядженням № 01-08-1030 від 29 серпня 2018р. здійснено повторний автоматичний розподіл справи між суддями. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 серпня 2018р. визначено головуючого суддю Волошина В.О. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 03 вересня 2018р. позов залишено без руху. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2018р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. 20 лютого 2019р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 132-138 т.1), в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що позивач отримав належну медичну допомогу і при відвідування лікаря йому був поставлений діагноз «алергічний контактний дерматити» та другий діагноз «Scabies (короста)» під питанням, при цьому останній діагноз позивач, як пацієнт категорично заперечував, наголошуючи, що його спосіб життя не допускає підстав захворіти на вказану хворобу. У зв`язку з цим пацієнту були призначені препарати, що лікують «алергію» та запропоновано повторний огляд через 10 днів, з метою визначення остаточного діагнозу. У визначений лікарем час для повторного огляду, позивач не з`явився, не повідомивши поважності причин неявки. В подальшому позивач звертався письмово до відповідача з претензією, на яку відповідачем було надана відповідь. На думку сторони відповідача заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, не підтверджені належними доказами. Також сторона відповідача подала на адресу суду заяву про допит свідка. Відповідь на відзив стороною позивача не надавалась. Протокольною ухвалою суду від 18 березня 2019р. судом було залучено до участі у справі, в якості третьої особи без самостійних вимог [PERSON] . В судовому засіданні 23 січня 2020р. позивач заявлені позовні вимоги підтримав, надавши до суду пояснення, в подальшому позивач в судові засідання не з`являвся. Представник позивача в судовому засіданні 20 вересня 2021р. заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав наведених у позові, просив суд позов задовольнити. Представники відповідача проти позову заперечили, з підстав, наведених у відзиві на позов, просили суд залишити позов без задоволення, наголошуючи, що позивачем була отримана належна медична допомога. Третя особа, про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, поважності причин неявки не повідомила, свого представника до суд не направила, пояснення на позов не подавала. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що у період часу з 2010р. по 2018р. вона працювала у відповідача на посаді головного лікаря, і звільнилась за власним бажанням. В лютому, березні 2017р. позивач звертався до неї, як посадової особи відповідача з приводу того, що не був задоволений призначеним йому лікуванням та встановленим діагнозом. Також, після цього, він звертався з письмовими заявами на адресу відповідача, і отримав відповіді. Крім того, свідок зазначила, що в позасудовому порядку, з метою уникнення конфлікту з позивачем, стороною відповідача йому було запропоновано повернути сплачені ним кошти за консультацію у лікаря. Також свідку відомо, що після консультації у лікаря [PERSON] позивачу було надано консультативний висновок, в якому було зазначені діагнози та призначений курс лікування. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 09 лютого 2017р. позивач звернувся до відповідача, з метою отримання консультації лікаря дерматовенеролога. За наслідками медичної консультації, третьою особою було складено консультативний висновок дерматовенеролога (а.с. 13 т.1), в якому було визначено позивачу імовірні діагнози захворювань («алергічний контактний дерматити» та другий діагноз «Scabies (короста)» під питанням) та призначено курс лікування, запропоновано позивачу повторний медичний огляд через 10 днів, для уточнення діагнозу та корекції лікування. На повторний огляд позивач до третьої особи не з`явився. Судом встановлено, що 28 квітня 2017р. позивач звертався за медичною допомогою до «Кабінету лікаря дерматолога», де йому лікарем [PERSON] був поставлений діагноз «короста» та призначено курс лікування цього захворювання (а.с. 8 т.1). 20 липня 2017р. позивач звертався за медичною допомогою до ТОВ «Дерматолог» (клініка «Літус»), де позивачу було поставлено аналогічний діагноз «короста», та призначено курс лікування (а.с. 9, 10 т. 1). Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначав, що при зверненні до відповідача за медичною допомогою, йому було визначено лікаря - третю особу, якою йому була надана неналежна медична допомога, невірно встановлений діагноз, стан його здоров`я погіршився. Також позивач вважає, що лікарем були порушені вимоги законодавства щодо призначення медичних препаратів не на відповідних рецептурних бланках. За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). За змістом ч. 2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Пунктом 1) ч. 1 ст. 105 ЦПК України передбачено, що призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити характер і ступінь ушкодження здоров`я. Протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу, в обґрунтування заявлених вимог та доводів сторони щодо неналежної медичної допомоги зі сторони відповідача. При цьому судом двічі роз`яснювалось стороні позивача право про призначення по справі судово-медичної експертизи, з метою визначення належної медичної допомоги та призначеного курсу лікування за встановленим діагнозом /діагнозами. Проте позивач до суду у встановленому законом порядку клопотання про призначення по справі судово-медичної експертизи не подавав. При цьому судом критично оцінюються доводи сторони позивача, що після відвідування позивачем відповідача він вимушений був двічі звертатись до інших медичних установ для продовження лікування, оскільки ні при відвідуванні «Кабінету лікаря дерматолога» (лікар Дорош Є.А.), ТОВ «Дерматолог» (клініка «Літус»), не було встановлено неналежну медичну допомогу отриману позивачем у відповідача. Крім того, судом враховано, що за медичною допомогою після відвідування відповідача, позивач звернувся більше ніж через три місяці. До того ж, в судовому засіданні ні позивач, ні його представник не могли пояснити суду, чому позивач після отримання консультації та визначення йому діагнозу та призначення курсу лікування в «Кабінеті лікаря дерматолога» (лікар Дорош Є.А.), повторно звернувся за медичною допомогою до ТОВ «Дерматолог» (клініка «Літус»). Як і не міг пояснити позивач, чому він не з`явився на повторний огляд до третьої особи, як йому було рекомендовано. Згідно положень ст. 49 Конституції України кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. За змістом ст. 34 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин, лікуючий лікар обирається пацієнтом або призначається йому в установленому цими Основами порядку. Обов`язками лікуючого лікаря є своєчасне і кваліфіковане обстеження та лікування пацієнта. Пацієнт вправі вимагати заміни лікаря. Лікар має право відмовитися від подальшого ведення пацієнта, якщо останній не виконує медичних приписів або правил внутрішнього розпорядку закладу охорони здоров`я, за умови, що це не загрожуватиме життю хворого і здоров`ю населення. Лікар не несе відповідальності за здоров`я хворого в разі відмови останнього від медичних приписів або порушення пацієнтом встановленого для нього режиму. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача про відшкодування матеріальної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 1), 2) ч. 2 ст. 23 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 3, 5 Постанови від 31 березня 1995р. за № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. З урахуванням викладеного, а також беручи до уваги, що суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав, для задоволення позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, а також враховуючи, що позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру, зокрема не було надано доказів в обґрунтування бездіяльності/протиправності дій відповідача, і необґрунтовано розміру моральної шкоди, який позивач просить стягнути з вказаного відповідача, в зв`язку з чим суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог позивача щодо стягнення заявлених ним сум моральної шкоди. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed