Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-20 00:00:00

В червні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Ізюмської міської ради в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить визнати за ним право власності на житловий будинок загальною площею 29,4 кв.м., житловою площею 13,9 кв.м., однокімнатний розташований на земельній ділянці площею 1200 кв.м., на якій знаходяться надвірні споруди сарай «Б», погреб «В», розташований по вул. Суворова,34 в м. Ізюм Харківської області. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на ст.ст. 392, 328, 208, 204, 344 Цивільного кодексу України, те, що 20 квітня 1999 року уклав договір купівлі продажу, відповідно до якого придбав вищевказаний житловий будинок. Договір купівлі продажу був оформлений в Ізюмській філії Харківської товарної біржі. Так як договір купівлі продажу житлового будинку не був нотаріально посвідчений, просить суд визнати за ним право власності на спірний житловий будинок. Позивач надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі на підставі наявних у справі доказів. Відповідач, Ізюмська міська рада Харківської області, в судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. При вирішенні справи покладається на розсуд суду, та просить суд вирішити справу згідно чинного законодавства. Судовим розглядом встановлено, що згідно копії договору купівлі продажу № 000181 від 20.04.1999 року посвідченого Ізюмським філіалом Харківської товарної біржі позивач, [PERSON], придбав будинок з надвірними спорудами, який розташований за адресою: м. Ізюм, вул. Суворова,34 ( а.с.12). Вказаний договір купівлі продажу зареєстровано в Ізюмському міському бюро технічної інвентаризації за № 2275 ( а.с.13). Вартість спірної квартири складає 149555 гривень ( а.с.14). Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваним прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (частина друга\~статті 16 ЦК України). За правилами\~статті 392 ЦК України\~( в редакції 2004 року) позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Відповідно до\~статті 328 ЦК України\~( в редакції 2004 року) набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному\~статтею 392 ЦК України. Згідно із\~ст. 11 ЦК України\~цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і\~перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи те, що договір купівлі-продажу № 000181 був укладений 20 квітня 1999 року, на спірні правовідносини поширюється дія норм\~ЦК УРСР 1963 року, який був чинний на час виникнення даних правовідносин. У ч. 1\~ст. 227 ЦК УРСР\~( в редакції Закону від 29 грудня 1996 року) передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Статтею 128 Цивільного Кодексу Української РСР\~(в редакції 1963 року, яка була чинною на день виникнення правовідносин), передбачений момент виникнення права власності, а саме, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Судом встановлено, що предметом договору купівлі-продажу від 20 квітня 1999 року є житловий будинок, який розташований за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. Суворова,34, тому цим договором до позивача переходять три правомочності - володіння, користування і розпорядження, що у своїй сукупності становлять зміст права власності. Згідно ст. 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно ст. 59 ЦК УРСР 1963 року угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Проте, якщо з самого змісту угоди випливає, що вона може бути припинена лише на майбутнє, дія угоди визнається недійсною і припиняється на майбутнє. Як зазначає позивач договір купівлі продажу не був нотаріально завірений, отже, відповідно до положень ст.ст. 47, 58, 127 ЦК УРСР 1963 року цей договір станом на момент розгляду справи є недійсним, а тому недійсність договору не може бути покладено в підставу визнання права власності на житловий будинок в даному випадку. При цьому посилання позивача у позовній заяві на статтю 344 Цивільного кодексу України суд не приймає до уваги, оскільки не надано жодних доказів на підтвердження можливості визнання права власності за набувальною давністю. Згідно із частиною 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України.6 Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання права власності, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну підстави, які порушують його права. Позивачем не доведено, що діями відповідача порушуються його законні права та інтереси, які би підлягали судовому захисту. Тому у задоволенні позовних [PERSON] до Ізюмської міської ради про визнання права власності слід відмовити. При цьому суд вважає за необхідне звернути увагу позивача на те, що при вірно обраному способу захисту, зокрема, первинне визнання договору дійсним у разі ухилення від його укладення в нотаріальній формі, та подальше визнання права власності на житловий будинок забезпечить належну реалізацію позивача на мирне володіння своїм житлом у передбачений законом спосіб.

Outcome: approved