Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-07 00:00:00

В червні 2016р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON], в якому просила суд: стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 200000,0 грн., 40000,0 грн. - витрат на правову допомогу та суму упущеної вигоди 77000,0 грн., а також суму судового збору. Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що їй на праві приватної власності належить ? частина квартири [ADDRESS], решта ? частина належить відповідачу [PERSON] та його доньці - [PERSON] по ? частині кожному. У зв'язку з тим, що відповідачем чиняться позивачці перешкоди у користуванні її власністю, між сторонами вирішується в судовому порядку спір про вселення позивачки до зазначеної квартири, встановлення порядку користування цією квартирою між співвласниками, на думку позивачки їй було завдано моральної шкоди, яку вона оцінила в 200000,0 грн. Також, на думку позивачки, з вини відповідача їй були спричинені збитки, які полягають в упущеній вигоді, яку вона могла отримати за умови здачі належної їй ? частини квартири [ADDRESS] в оренду. Крім того, позивачка вимушена нести витрати на правову допомогу у розмірі 40000,0 грн., але сплатити зазначену суму вона не в змозі. В судовому засіданні представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові просив суд позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, зазначаючи, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними. Так, відповідач не чинив позивачці перешкод у вселенні до спірної квартири, оскільки остання ніколи не мала бажання туди вселитись, розмір моральної шкоди є безпідставним, доказів на понесення витрат на правову допомогу сторона позивача не надала, у зв'язку з чим сторона відповідача просила суд залишити позов без задоволення. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності сторонам та [PERSON], частки яких становлять ? частина та по ? частині відповідно. Звертаючись до суду з вказаним позовом сторона позивача зазначала, що внаслідок дій сторони відповідача їй було спричинено моральну шкоду в розмірі 200000,0 грн., яка полягає у душевних стражданнях спричинених судовими спорами між сторонами про вселення позивачки до спірної квартири, встановлення порядку користування зазначеною квартирою між співвласниками; визнання недійсним договору довічного утримання за яким позивачка набула право власності на ? частину квартири. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.2 ст. 58 ЦПК України сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ст. ст. 10, 11 ЦПК України, роз'яснення наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. За змістом ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Стаття 1167 ЦК України передбачає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 3, 5 Постанови за № 4 від 31 березня 1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правої відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача не було надано суд належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди, зокрема доказів протиправної поведінки сторони відповідача, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача, а тому суд приходить до висновку, що вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди у розмірі 200000,0 грн. не підлягають задоволенню. У відповідності з ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Момент укладання договору визначається відповідно до правил ст. 640 ЦК України, за яким договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Отже, відповідно до ч. 2 зазначеної статті реальний договір вважається укладеним саме з моменту передання майна або вчинення іншої дії. В судовому засіданні представники сторін визнали, що між сторонами існує спір щодо порядку користування спірною квартирою, а тому враховуючи, що стороною позивача взагалі не було надано суду доказів на підтвердження укладення позивачкою з іншою особою договору оренди ? частини квартири, передачі за актом прийому - передачі цієї частини від орендодавця до орендаря, а також беручи до уваги положення ст. 358 ЦК України, і те що заявлені позовні вимоги в частині відшкодування упущеної вигоди ґрунтуються виключно на припущеннях сторони позивача, суд приходить про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині вимог. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи положення ст. ст. 84, 88 ЦПК України, а також неподання стороною позивача доказів понесення зазначених витрат на правову допомогу, їх розрахунок та переліку складових, суд не вбачає підстав для задоволення вимог про стягнення цих витрат у розмірі 40000,0 грн. з відповідача на користь позивачки.

Outcome: dismissed