Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 18.12.2020 р. надійшов зазначений позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] , в якому Позивач просить суд: стягнути з Відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором від 02.12.2014 р. № б/н у загальному розмірі 16 647,83 грн. На обґрунтування заявлених позовних вимог представник Позивача Гребенюк О.С. (довіреність від 11.08.2020 р. № 3084-К-Н-О, а.с. 66) у позовній заяві (в новій редакції після усунення недоліків, а.с. 77-80) зазначив, що за укладеним договором від 02.12.2014 р. № б/н [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який надалі був збільшений до 10 000,00 грн. (а.с. 2, 78), підтвердивши свою згоду на те, що підписана нею анкета-заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між ним та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» договір. Позивач свої зобов`язання за зазначеним договором виконав в повному обсязі, надавши Відповідачеві можливість розпоряджатися кредитними коштами на передбачених договором умовах та в межах встановленого кредитного ліміту. Проте Відповідач не надала своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом згідно з умовами договору, що відображено в доданих до позовної заяви Розрахунках заборгованості за договором. У зв`язку з цим Відповідач з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості за станом на 30.11.2020 р. має перед Позивачем заборгованість на загальну суму 16 647,83 грн., що складається з такого: - 11 755,61 грн. - заборгованості за простроченим «тілом» кредиту; - 0,00 грн. - заборгованості за нарахованими відсотками; - 4 892,22 грн. - заборгованості за простроченими відсотками; - 0,00 грн. - заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); - 0,00 грн. - нарахованої пені; - 0,00 грн. - нарахованої комісії. Після виконання вимог частин шостої, сьомої статті 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та усунення недоліків на виконання ухвали суду від 19.01.2021 р. (а.с. 72-73) ухвалою суду від 12.02.2021 р. відкрито провадження у справі за зазначеним позовом, визначено здійснення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, встановлено Відповідачеві строк для подання відзиву, визнано обов`язковою явку представника Позивача для дачі особистих пояснень по суті справи та участі в огляді веб-сайту Позивача згідно з поданим клопотанням, призначено судове засідання на 10.03.2021 р. (а.с. 82-84), відкладене на 06.04.2021 р. через неявку учасників справи та на 27.04.2021 р через відсутність поштового підтвердження вручення Відповідачеві судової повістки. У судове засідання 27.04.2021 р. представник Позивача не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи належно повідомлені, що підтверджено поштовими повідомленнями (а.с. 90, 91, 98, 99, 108, 109); до позовної заяви додане клопотання Позивача про розгляд справи за відсутності Позивача, проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення суду не заперечують (а.с. 9). Разом з тим, через невиконання Позивачем вимог згаданої ухвали суду від 12.02.2021 р. щодо обов`язкової явки представника Позивача для дачі особистих пояснень по суті справи і для участі в огляді веб-сайті Позивача згідно з поданим клопотанням (а.с. 6, 83), тому такий огляд веб-сайту Позивача судом не проводиться, а справа розглядається за наявними в справі письмовими матеріалами. Відповідач у судові засідання, зокрема 27.04.2021 р., не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася в порядку частин сьомої, восьмої, одинадцятої статті 128 ЦПК України шляхом направлення судових повісток на зареєстровану адресу її місця проживання (а.с. 71), що поверталися без вручення з відміткою, зокрема, «адресат відсутній» (а.с. 92, 100, 101, 110, 111), а також шляхом розміщення оголошень про її виклик на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 88-89, 102-103, 112, 113). За наведених обставин, Відповідач вважається належно повідомленою про дату, час і місце розгляду справи шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України (частина одинадцята статті 128, частина десята статті 130 ЦПК України). Водночас суд, вирішуючи питання щодо можливості розгляду справи за відсутності фактичного отримання Відповідачем судових повісток, виходить як з наведених положень статей 128, 130 ЦПК України, які є спеціальними процесуальними нормами, що встановлюють порядок направлення і вручення судових повісток, а також з обов`язку особи зареєструвати своє місце проживання (стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). За чинним законодавством України саме за адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції (пункт 7 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 р. № 207, з подальшими змінами). З огляду на це обов`язок суду повідомити особу, зокрема про дату, час і місце судового засідання, шляхом направлення офіційної кореспонденції на адресу його зареєстрованого місця проживання, на переконання суду, прямо кореспондується з обов`язком особи зареєструвати своє місце проживання, тим самим повідомивши державу (державні органи, зокрема суди) про адресу отримання нею офіційної кореспонденції; невиконання особою такого обов`язку не може перешкоджати іншим особам захистити в суді свої права та законні інтереси (статті 55, 68 Конституції України). За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому згідно з частиною четвертою статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою Позивача, викладеною письмово в позовній заяві та в окремому клопотанні (а.с. 4, 9), вбачає за можливе розглянути справу за відсутності Відповідача у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. Суд, розглянувши матеріали справи й оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, виходить з такого. З наявних письмових матеріалів справи судом встановлено, що 02.12.2014 р. Відповідач з метою отримання банківських послуг звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (Позивач, банк) та, підписавши відповідну анкету-заяву, копія якої додана до позовної заяви (а.с. 11, 76), отримала, як зазначено в позовній заяві, кредитну карту із встановленим кредитним, розмір якого, тип карти та умови кредитування у зазначеній анкеті-заяві не зазначені (а.с. 11, 76). Згідно з доданою до позову довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на Відповідача, розмір встановленого їй кредитного ліміту змінювався, максимальний розмір 10 000,00 грн. встановлено 05.07.2018 р. (а.с. 14), що також відповідає максимальному розміру кредитного ліміта, зазначеному представником Позивача безпосередньо в позовній заяві (а.с. 2, 78). Також Позивачем до позовної заяв додано довідку з інформацією про номери видних Відповідачеві карток, дату їх відкриття та термін дії, остання - 26.06.2018 р. зі строком дії до травня 2022 року (а.с. 15). До позовної заяви додано також фотокопію паспорта громадянина України Відповідача серії [NUMBER] , що завірена датою за станом на жовтень 2018 року, коли Відповідачу в останнє змінювався кредитний ліміт (а.с. 12-13, 14). Як вбачається з долучених до позовної заяви Розрахунку заборгованості (а.с. 16, 17-19, 20-21) та виписки по рахунку (а.с. 22-25), Відповідач користувалася кредитними коштами Позивача з відповідного рахунку шляхом зняття готівкових коштів, придбання продуктів, здійснення розрахунку в ресторані тощо, періодично поповнюючи рахунок, в останнє 27.07.2019 р. на суму 2 000,00 грн. (а.с. 22). При цьому суд бере до уваги як належний і допустимий доказ кредитної заборгованості згадану виписку за картковим рахунком Відповідача, враховуючи висновки Верховного Суду (викладені, зокрема, у постановах від 16.09.2020 р. у справі № 200/5647/18, від 28.10.2020 р. у справі № 760/7792/14-ц, від 17.12.2020 р. у справі№ 278/2177/15-ц). Як наводилося вище, через неявку представника Позивача у судове засідання огляд веб-сайту Позивача згідно поданого клопотання (а.с. 6) не проводився. Доказів на підтвердження заявленої суми заборгованості за кредитом через суперечність викладених у позовній заяві та доданих до неї документах суду не надавалося. Отже, судом встановлено, що Позивач на виконання умов укладеного з Відповідачем договору зобов`язання виконав, надавши Відповідачеві можливість користуватися коштами на картковому рахунку, проте останньою не було виконано у повному обсязі взятих на себе зобов`язань щодо повернення таких коштів. Тому за станом на 30.11.2020 р. Відповідач має перед Позивачем, як зазначено в позовній заяві (а.с. 3,79), заборгованість, зокрема за «тілом» кредиту в розмірі 11 755,61 грн., а загальну заборгованість Позивач просить стягнути у розмірі 16 647,83 грн., що складається на наведених на початку цього рішення сум заборгованості за простроченим «тілом» кредиту та простроченими відсотками за користування кредитом. Зокрема, розмір заборгованості за «тілом» кредиту, який зазначений у позовній заяві та який просить стягнути Позивач, складає 11 755,61 грн., що перевищує наданий Відповідачеві максимальний розмір кредитного ліміту 10 000,00 грн., який зазначений у позовній заяві (а.с. 2, 79) та який підтверджений наведеними вище доказами (а.с. 14). Суд також виходить з того, що матеріали справи, зокрема й позовна заява, не містять відомостей щодо надання Відповідачеві будь-який інших фінансових послуг кредитного характеру, крім надання відповідної карти із встановленим кредитним лімітом у наведеному вище розмірі, що підтверджено згаданими вище доказами. Відповідно до приписів частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи, зокрема, зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. В ухвалі суду від 12.02.2021 р. про відкриття провадження сторонам роз`яснено засади цивільного судочинства, зокрема положення статті 12 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (а.с. 84). Відповідно до норм частини першої статті 509, частини першої статті 525 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За визначеннями частини першої статті 626, частини першої статті 634 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; при цьому договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, при цьому друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави Кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Частинами першою, другою статті 10561 ЦК України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною; тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно з вимогами статті 526, частини першої статті 527, частини першої статті 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України). Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Зважаючи на усе викладене та встановлені судом обставини, суд вважає, що Відповідач порушила умови кредитного договору від 02.12.2014 р. № б/н, укладеного нею з Позивачем, та не виконала у повному обсязі взяті на себе зобов`язання. З огляду на це суд вважає, що з Відповідача з огляду на заявлені позовні вимоги слід стягнути на користь Позивача заборгованість за простроченим «тілом» кредиту, але в розмірі, який доведений Позивачем належними і допустимим доказами, що дорівнює максимальному розміру встановленого Відповідачеві кредитного ліміту - 10 000,00 грн. Жодних інших доказів на підтвердження будь-якого іншого розміру наданого (встановленого) Відповідачеві кредитного ліміту, що перевищував би вказані 10 000,00 грн. та які підтверджували б заявлений до стягнення розмір цієї заборгованості (11 755,61 грн.) Позивачем суду не надано, а відтак не доведено належними і допустимими доказами. Вирішуючи питання щодо стягнення з Відповідача заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 4 892,22 грн, суд виходить з того, що підписана Відповідачем анкета-заява не містить умов кредитування, типу кредитної та/або іншої платіжної карти, отриманої Відповідачем тощо (а.с. 11, 76). Доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 62 Конституції України, стаття 81 ЦПК України). Як наголошено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17, обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати визначеному статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Тому суд, вирішуючи цю справу, застосовує правові позиції, викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 03.09.2014 р. у справі № 6-100цс14, від 03.12.2014 р. у справі № 6-33270св14, рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляді цивільних і кримінальних справ від 15.07.2015 р. № 6-10427св15, постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.06.2018 р. у справі № 752/13945/15-ц, а також у наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права та бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки ці Умови та Правила надання банківських послуг є значним за обсягом документом, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. В анкеті-заяві Відповідачки від 02.12.2014 р. процентна ставка, наслідки невиконання умови договору у виді неустойки (зокрема, штрафу) не зазначено, а так само в самій позовній заяві відсутнє посилання на будь-які умови її кредитування, що обґрунтовували б заявлений до стягнення розмір заборгованості за відсотками. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, посилався на Тарифи обслуговування кредитних карт (а.с. 26), Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщені на офіційному сайті Позивача (www.privatbank.ua) (а.с. 1, 27-60, 77). Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці згадані вище Тарифи та Умови і правила розуміла Відповідачка, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку. Крім того, як наголосила Велика Палата Верховного Суду у постанові 03.07.2019 р. у названій вище справі, роздруківка із сайту Позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до цих правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України щодо договору приєднання, адже без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Відповідачці Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із Відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують наведених обставин. Вирішуючи зазначені питання, суд вважає за доцільне застосувати в цій справі до даних правовідносин висновки Конституційного Суду України, викладені в Рішенні від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», де Суд, аналізуючи правовідносини зі сплати пені, що виникають між фізичними особами - споживачами та банками і іншими фінансовими установами у правовідносинах споживчого кредитування, дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів (стаття 42 Конституції України) вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами. Такі висновки суду щодо доцільності застосування цього Рішення Конституційного Суду України та забезпечення належного захисту прав Відповідача як споживача, який є слабкою стороною у договорі і підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності, узгоджуються з правовими позиціями, викладеними, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 03.09.2014 р. у справі № 6-100цс14, від 03.12.2014 р. у справі № 6-33270св14, рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.07.2015 р. № 6-10427св15, постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.06.2018 р. у справі № 752/13945/15-ц, а також у наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права та бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки ці Умови та Правила надання банківських послуг є значним за обсягом документом, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. У зв`язку з цим відсутні підстави вважати, що Позивач (банк) при укладенні договору із [PERSON] дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача (Відповідача) про умови його кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими Позивач (банк). Інший висновок не відповідав би згаданому європейському принципу справедливості, добросовісності і розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Зважаючи на усе наведене вище, суд вважає доведеним наявність у Відповідача перед Позивачем заборгованості за договором («тілом» кредиту), що доведений належними і допустимими доказами, тобто у розмірі 10 000,00 грн. Тому суд дійшов до висновку, що позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягають задоволенню частково, а саме: в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача доведеного розміру заборгованості за «тілом» кредиту - 10 000,00 грн. (60,07 % від заявленої ціни позову), в іншій частині позовних вимог - у їх задоволені слід відмовити. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України). Зважаючи на складність справи складання повного рішення суду в справі відкладено в межах п`ятиденного строку з дня закінчення розгляду справи (частина шоста статті 259 ЦПК України) з урахуванням частини третьої статті 124 ЦПК України щодо визначення закінчення процесуальних строків, що припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день. Відповідно до статей 3, 15, 16, 509, 525, 526, 530, 536, 625, 626, 629, 634, 1050, 1054, 1056-1 ЦК України,

Outcome: partial