Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

До Дергачівського районного суду Харківської області надійшла позовна заява [PERSON] , [PERSON] в якій позивачі просять визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] на підставі договору дарування № 3333 від 14.09.2011 на праві приватної власності належить 73/100 частини будинку [ADDRESS] та [PERSON] в порядку спадкування за законом 23/100 частини будинку [ADDRESS] . Згідно довідки про склад сім`ї виданої виконавчим комітетом Дергачівської міської ради Дергачівського району Харківської області від 15.06.2021 № 632 в будинку [ADDRESS] зареєстровані громадяни: 1. [PERSON] , 1948 р.н., зареєстрована з 27.04.2001; 2. [PERSON] , 1976 р.н., зареєстрований з 26.06.1996; 3. [PERSON] , 1978 р.н., зареєстрована з 02.04.2002; 4. [PERSON] , 1999 р.н., зареєстрований з 02.04.2002; 5. [PERSON] , 1976 р.н., зареєстрована з 13.12.2018. Однак, [PERSON] не проживає в житловому приміщенні понад п`ять років, про що складено Акт обстеження матеріально-побутових умов від 15 червня 2021 року депутатом Дергачівської міської ради Степаненко О.В. Відповідач не проживає в даному будинку, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має. Відповідачка не проживає довгий час в будинку, а саме з 2017 року. Факт реєстрації відповідачки порушує право позивачів на вільне розпорядження і користування майном, вони позбавлені можливості оформити субсидію. Враховуючи вищенаведене, вважає, що [PERSON] втратила право користування житловим приміщенням будинком [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, понад один рік відсутність за місцем реєстрації, крім того не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення. У зв`язку з неможливістю врегулювати конфлікт мирним шляхом, вони вимушені звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав та інтересів. У судове засідання позивач [PERSON] подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати у його відсутність, у разі неявки в судове засідання відповідача, не заперечував проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. У судове засідання позивач [PERSON] подала до суду заяву, в якій просила справу розглядати у її відсутність, у разі неявки в судове засідання відповідача, не заперечувала проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, про слухання справи була повідомлена належним чином. Відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надала. Таким чином, суд вважає, що відповідач ухиляється від явки в суд, тому справу можливо розглянути за її відсутністю в заочному судовому засіданні, на підставі тих доказів, які наявні в матеріалах справи. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання та не подав відзив, а позивачі не заперечують проти такого вирішення справи, то відповідно до ч.1 ст.281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, показання свідків [PERSON] , [PERSON] , з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних мотивів. Судом установлено, що [PERSON] на підставі договору дарування № 3333 від 14.09.2011 на праві приватної власності належить 73/100 частини будинку [ADDRESS] та [PERSON] в порядку спадкування за законом 23/100 частини будинку [ADDRESS] . Згідно довідки про склад сім`ї виданої виконавчим комітетом Дергачівської міської ради Дергачівського району Харківської області від 15.06.2021 № 632 в будинку [ADDRESS] зареєстровані громадяни: 1. [PERSON] , 1948 р.н., зареєстрована з 27.04.2001; 2. [PERSON] , 1976 р.н., зареєстрований з 26.06.1996; 3. [PERSON] , 1978 р.н., зареєстрована з 02.04.2002; 4. [PERSON] , 1999 р.н., зареєстрований з 02.04.2002; 5. [PERSON] , 1976 р.н., зареєстрована з 13.12.2018. Той факт, що відповідач [PERSON] дійсно не проживає близько трьох років за адресою: [ADDRESS] , підтверджується актом від 05 серпня 2021 року, складеним депутатом Дергачівської міської ради Степаненком О.В. в присутності сусідів. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України, кожен громадянин має право вільно володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому на праві власності майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 71 ЖК України, суд, може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, провадиться в судовому порядку. Таким чином, суд визнає відповідача [PERSON] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Відповідно що вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі зокрема: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Outcome: approved