Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

В серпні 2018 року представник позивача Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Затишна оселя 17/31А» звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив суд витребувати із чужого незаконного володіння відповідача нежитлове приміщення № 1563, загальною площею 63,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 874178380000, запис про право власності № 30686838 від 14.03.2019 р. В обґрунтування позову зазначено, що спірне нежитлове приміщення № 1563 знаходиться на горищі (15 поверх) 6 секції будинку за адресою: [ADDRESS] , та відповідач є власником зазначеного приміщенні. Позивач вказує, що відповідач набув у власність вказану нерухомість від особи, яка придбала його без достатньої правової підстави у ДП «Житлоінбуд», яке не мало право на його відчуження. Відповідно до акту приймання-передачі житлового комплексу або його частини з балансу на баланс від 28.11.2012 року, активи будинку [ADDRESS] передано з балансу ДП «Житлоінбуд» на баланс «Сервіс-Житло-Комфорт». 26.02.2015 року було проведено державну реєстрацію ОСББ «Затишна оселя 17/31А» у житловому комплексі за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Господарського суду м. Києва від 01.07.2015 року у справі № 910/10314/15, ТОВ «Сервіс-Житло-Комфорт» у скасуванні державної реєстрації позивача, та рішенням Господарського суду м. Києва від 29.10.2015 року у справі № 910/24620/15, було зобов`язано ТОВ «Сервіс-Житло-Комфорт» усунути перешкоди в користуванні ОСББ «Затишна оселя 17/31А» у користування житловим багатоквартирним будинком за адресою: [ADDRESS] , шляхом, зокрема, передачі за актом приймання-передачі вказаного будинку разом із технічною та іншою документацією, а також виселення ТОВ «Сервіс-Житло-Комфорт» з приміщень загального користування, в тому числі допоміжних приміщень. Однак, ТОВ «Сервіс-Житло-Комфорт» вказане рішення суду не виконав. На момент винесення рішення Господарського суду м. Києва від 29.10.2015 року та незаконного відчуження приміщень ТОВ «Сервіс-Житло-Комфорт» та ДП «Житлоінбуд» були пов`язаними, та щодо директора ДП «Житлоінбуд» було відкрито кримінальне провадження у зв`язку із незаконною передачею житлових приміщень за вказаною адресою третім особам, зокрема, ТОВ «КУА-АПФ «ДС-Фінанс». Частина приміщень була звільнена та передана позивачу, а частину забудовник ДП «Житлоінбуд» незаконно виділив в окремі об`єкти нерухомості та передав третім особам. Позивач вказує, що відповідач став власником спірного приміщення, набувши його у особи, яка не мала права на його відчужувати. Спірне приміщення є частиною технічного поверху будинку та перекриває підхід до інженерних комунікацій, які необхідні для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, та відноситься до спільного майна співвласників приміщень будинку. Право власності на приміщення горища та підвалу було зареєстровано на пов`язаних із директором ДП «Житлоінбуд» осіб на підставі договорів про інвестиції у реконструкцію та довідок про виконання умов договору, без жодних доказів реальної сплати грошових коштів. ДП «Житлоінбуд» не мав жодних правових підстав та/або передбачених законом документів, які б підтверджували його право власності на приміщенні горища будинку. За відповідачем було зареєстровано право власності на нежитлове приміщення № 1563 на підставі договору купівлі-продажу № 509 від 14.03.2019 року, однак, згідно із планом поверху № 15 в секції № 6 будинку, останнє не було заплановане та передбачено у проекті будинку. Воно є частиною горища, та перекриває доступ до інженерних комунікацій. Позивач представляє та захищає законні інтереси власників приміщень горища та підвалу у будинку, які відповідно до вимог закону є співвласниками допоміжних приміщень, які віднесено до неподільного спільного майна будинку, що не можу бути відчужено. З огляду на викладене, та те, що після завершення будівництва забудовник ДП «Житлоінбуд» та пов`язані із ним особи незаконно заволоділи приміщенням № [NUMBER] , яке є частиною технічного поверху та містить інженерні комунікації, та відносить до спільного неподільного майна співвласників приміщень будинку за адресою: [ADDRESS] , та в подальшому відчужили його на користь відповідача без волі співвласників будинку, інтереси яких представляє позивача, останній, вимушений звернутись до суду із даним позовом та просить витребувати вказане майно із незаконного чужого володіння, скасувавши відповідну реєстрацію про право власності. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 20.08.2019 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 25.11.2019 року до суду від відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просить в задоволенні позову відмовити, оскільки, стороною позивача не доведено, що останній володіє на законній підставі нежитловим приміщенням № 1563 в будинку [ADDRESS] , а також те, що майно вибуло із власності позивача поза його волею. Відповідач вказує, що у позивача відсутнє право на звернення з даним віндикційним позовом, оскільки, в силу ст. 867 ЦК України ДП «Житлоінбуд» був власником об`єкта бідцвництва, і на праві власника, за рахунок інвестора ТОВ «КУАП-АПФ «ДС-Фінанс» побудував та передав останньому спірне приміщення, яке в подальшому було законно відчужено на користь відповідача на підставі договору купівлі-продажу. В ході розгляду справи до участі у справі в якості третіх осіб було залучено Державне підприємство «Житлоінбуд», Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами - адміністратор пенсійних фондів «ДС-Фінанс». Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 14.07.2020 року, у справі було закінчено підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили в їх задоволенні відмовити, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві на позов. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Як вбачається з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Судом встановлено, що позивачем ОСББ «Затишна оселя 17/31А» пред`явлено позов про витребування майна - нежитлового приміщенні №1563 із незаконного чужого володіння з огляду на порушення прав співвласників будинку за адресою: [ADDRESS] , однак, доказів створення, державної реєстрації у встановленому законом порядку та те, що позивач дійсно є управителем вказаного будинку матеріали справи не містять. Позивач вказує, що відповідно до акту приймання-передачі житлового комплексу або його частини з балансу на баланс від 28.11.2012 року, активи будинку [ADDRESS] передано з балансу ДП «Житлоінбуд» на баланс «Сервіс-Житло-Комфорт». Рішенням Господарського суду м. Києва від 01.07.2015 року у справі № 910/10314/15, ТОВ «Сервіс-Житло-Комфорт» у скасуванні державної реєстрації позивача, та рішенням Господарського суду м. Києва від 29.10.2015 року у справі № 910/24620/15, було зобов`язано ТОВ «Сервіс-Житло-Комфорт» усунути перешкоди в користуванні ОСББ «Затишна оселя 17/31А» у користування житловим багатоквартирним будинком за адресою: [ADDRESS] , шляхом, зокрема, передачі за актом приймання-передачі вказаного будинку разом із технічною та іншою документацією, а також виселення ТОВ «Сервіс-Житло-Комфорт» з приміщень загального користування, в тому числі допоміжних приміщень. Однак, ТОВ «Сервіс-Житло-Комфорт» вказане рішення суду не виконав. Однак, наведені твердження стороною позивача не доведено, та копії зазначених документів до позову не долучено, в зв`язку з чим судом до уваги не приймаються. Крім того, позивач зазначає про те, що: відносно директора ДП «Житлоінбуд» було відкрито кримінальне провадження, у зв`язку із незаконною передачею житлових приміщень за вказаною адресою третім особам, зокрема, ТОВ «КУА-АПФ «ДС-Фінанс», частина приміщень була звільнена та передана позивачу, а частину забудовник ДП «Житлоінбуд» незаконно виділив в окремі об`єкти нерухомості та передав третім особам; ДП «Житлоінбуд» не мав жодних правових підстав та/або передбачених законом документів, які б підтверджували його право власності на приміщенні горища будинку, однак, належних доказів наведеним твердженням матеріали справи не містять, а тому судом до уваги також не приймаються. Крім того, судом встановлено, що 06.06.2002 року між Національною Академією наук України та ДП «Житлоінбуд» при Управлінні державної охорони України було укладено договір № 127 про будівництво житлового будинку по [ADDRESS] . 08.07.2002 року між Національною Академією наук України (замовником) та ДП «Житлоінбуд» при Управлінні державної охорони України (інвестором-генпідрядником) було укладено договір-доручення № 127/1 на виконання функцій замовника по будівництву житлового будинку по [ADDRESS] , відповідно до умов якого замовник передав, а інвестор-генпідрядник взяв на себе зобов`язання виконувати, передбачені цим договором функції замовника по будівництву житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та діяти від імені замовника в межах договору № 127 від 06.06.2002 року. Відповідно до актів № 1/79 від 25.05.2012 року та № 1/137 від липня 2011 року, ДП «Житлоінбуд» передав, а керуючий справами Національної академіїх наук України прийняв квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії сертифікату серії КВ № 16411024005, Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в м. Києві було засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта, а саме: житлового будинку з вбудованими приміщеннями та підземною автостоянкою по [ADDRESS] . Суд вказує на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що будинок за адресою: [ADDRESS] та будинок за адресою: [ADDRESS] є одним і тим же об`єктом нерухомості, як і відсутні докази того, що ДП «Житлоінбуд» дійсно був інвестором генпідрядником щодо будівництва будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.08.2019 року, приватним нотаріусом Мазарчук Н.В. було зареєстровано право власності за [PERSON] на приміщення № 1563 в будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 14.03.2019 року. Слід зазначити про те, що стороною позивача в обґрунтування позову вказувалось на те, що відповідач став власником спірного приміщення, набувши його у особи, яка не мала права на його відчуження; право власності на приміщення горища та підвалу було зареєстровано на пов`язаних із директором ДП «Житлоінбуд» осіб на підставі договорів про інвестиції у реконструкцію та довідок про виконання умов договору, без жодних доказів реальної сплати грошових коштів, однак, будь-яких доказів наведеним твердженням матеріали справи не містять. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог суд приймає до уваги те, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню за правилами ст. ст. 387, 388 ЦК України. Пунктом 19 вказаної Постанови передбачено, що, застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі ст. 387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. В ході розгляду справи стороною позивача не доведено достатніми доказами факт належності позивачу спірного майна на праві власності на момент його відчуження відповідачу, як і не доведено те, що відповідач на даний час володіє майном за відсутності достатніх правових підстав. Окремо варто зазначити про те, що стороною позивача в ході розгляду справи також не доведено те, що спірне майно було відчужено на користь відповідача незаконно, та власник на момент укладення договору купівлі-продажу спірного приміщення на користь відповідача не мав на це достатньої цивільної дієздатності та/або діяв в не передбачений законом спосіб, порушуючи при цьому вимоги чинного закону. При вирішенні спору, суд виходить з положень ст. 12 ЦПК України, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Суд вважає, що позивач у даній справі зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог та заперечень, однак, в ході розгляду справи доводи позивача не знайшли свого об`єктивного підтвердження зібраними у справі письмовими доказами. Оскільки, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що в ході розгляду справи не знайшли своє об`єктивне підтвердження обґрунтування позову щодо витребування майна із чужого незаконного володіння, позивачем не доведено те, що він є власником спірного майна, його права порушені, та те, що майно вибуло із володіння поза його волею, інші підстави, з якими закон пов`язує можливість витребування майна із чужого незаконного володіння стороною позивача не доведено, а судом не встановлено, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. З огляду на те, що позовна вимога про скасування реєстрації права власності є похідною від первісної вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння, яка, на думку суду, задоволенню не підлягає, а відтак відсутні підстави і для задоволення похідної вимоги також. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed