Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області 23.07.2018 надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником 47/100 часток будинку [ADDRESS]. Разом з позивачем у даному будинку зареєстровані [PERSON] (донька позивача), [PERSON] (донька позивача) та [PERSON] (онука позивача). Відповідач у справі, [PERSON], не є власником житлового будинку, в житловому приміщенні не проживає понад 10 років в зв'язку з виїздом за кордон, відомостей про її місце знаходження на даний час немає. В зв'язку з цим у позивача виникають проблеми із сплати надмірних комунальних платежів, відмови органів соціального захисту населення в оформленні субсидії на дане помешкання. Вказане і стало підставою для звернення позивача до суду із вказаною позовною заявою. 01.08.2018 судом прийнято вищевказану заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, про що постановлено ухвалу, якою запропоновано відповідачу у встановлений строк надати до суду заяви по суті спору. В підготовчому судовому засіданні позивач заявив клопотання про виклик та допит в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], яке було задоволено судом. Інших клопотань позивачем не заявлено. Позивач в судовому засіданні позов підтримала, зазначивши, що її донька [PERSON] в її будинку не проживає вже більше 10 років, участі в сплаті комунальних платежів не приймає, її речей в будинку не залишилось, місце знаходження її невідоме. Просила позовну заяву задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився без повідомлення причин неявки, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання шляхом розміщення на сайті Вінницького міського суду Вінницької області оголошення про виклик до суду, у встановлений судом строк відзив на позов від нього не надійшов. Позивач не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача та винесення заочного рішення. Враховуючи вищевикладене та положення ст.ст. 280, 281 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Під час розгляду справи судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про право на спадщину серії ААН № 581969, виданого 04.12.1998 державним нотаріусом Другої Вінницької нотаріальної контори Миронюк Н.В., позивач [PERSON] є власником 47/100 часток житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5). Згідно довідки квартального комітету «Лівобережний» від 06.07.2018 № 1433 в будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] (позивач у справі), [PERSON] (донька позивача), [PERSON] (донька позивача) та [PERSON] (онука позивача). При цьому в довідці зазначено, що [PERSON] у вказаному будинку зареєстрована, але не проживає (а.с. 6). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] підтвердили факт того, що відповідач по справі [PERSON] дійсно є донькою позивача та не проживає в будинку за адресою: [ADDRESS] більше 10 років. Місце знаходження відповідача свідкам невідоме. При цьому, суд в силу положень ст. 78 ЦПК України відхиляє письмові свідчення [PERSON], [PERSON], [PERSON], які містяться в матеріалах справи та подані разом з позовною заявою (а.с.7-9), як недопустимі, оскільки вони одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Таким чином, судом встановлено, що відповідач по справі в будинку позивача не проживає не проживає більше року, участі у витратах по утриманню будинку і прибудинкової території не приймає, її особистих речей в будинку не залишилось. Ухвалюючи рішення суд виходить з таких положень чинного законодавства України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України). Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч.2 ст. 321 ЦК України). Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За положеннями ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ч.3 ст. 156 Житлового кодексу УРСР повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Згідно із ст. 11 цього закону реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці здійснює орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено). Враховуючи положення цього закону, зняття з реєстрації місця проживання відноситься до виключної компетенції органів місцевого самоврядування і не відноситься до компетенції суду. Таким чином, суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем в позовній заяві, показання свідків та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовної заяви [PERSON] до [PERSON] в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, що є необхідним для реалізації позивачем свого права на вільне користування та розпоряджання своїм майном. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки їх розгляд не відноситься до компетенції суду. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне. Заявником при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 704, 80 гривень, що підтверджується квитанцією від 23.07.2018. (а.с. 1). Доказів понесення по справі інших судових витрат суду не надано. В ч. 1 ст. 141 ЦПК України зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, однак враховуючи заявлене позивачем клопотання про залишення сплаченого судового збору за ним, судовий збір слід залишити за позивачем. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР, ст.ст. 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та

Outcome: partial