Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

В травні 2021 року [PERSON] втретє звернулася в суд з позовом до [PERSON] , з участю Деражнянської районної Державної адміністрації Хмельницької області, як третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, про захист земельних прав вимагаючи скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень про проведену державну реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 6821510100:03:012:0265, що розташована по [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивачка вказує, що з відповідачем [PERSON] вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, під час якого, відповідно до договору дарування від 31.05.2000 року, він подарував їй земельну ділянку, площею 0,1090 га, з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, розташовану на території [ADDRESS] , яка належала йому на праві власності. Однак, коли в 2017 року позивачка вирішила відчужити вказану земельну ділянку, при підготовці всіх необхідних документів їй стало відомо про те, що 19.10.2015 року земельна ділянка знову перейшла у власність відповідача [PERSON] на підставі рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Деражнянського районного управління юстиції Хмельницької області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 25432449 від 21.10.2015 року. Стверджуючи, що таке рішення державного реєстратора є незаконним, позивачка просила скасувати запис у відповідному Державному реєстрі. Сторони та їх представники в заключне судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином, відповідач подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та вказав, що заявлені вимоги не визнає і просить в їх задоволені відмовити. Представник Деражнянської районної державної адміністрації Хмельницької області, як третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, в судове засідання не з`явився, надіславши суду заяву, в якій при вирішенні даного спору покладається на думку суду. Дослідивши матеріали даної цивільної справи та цивільної справи №673/593/17, письмові заяви учасників процесу, суд вважає позов таким, що задоволенню не підлягає. Судом об`єктивно встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, у зв`язку з чим мали прізвище « [PERSON] » та « [PERSON] » відповідно. 20.10.2000 року шлюб між ними було розірвано та позивачці відновлено її дошлюбне прізвище « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим 06.12.2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану Деражнянського районного управління юстиції Хмельницької області. Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії ХМ №001771, виданого 19.03.1996 року на підставі рішення Деражнянської міської Ради народних депутатів № 27 від 23.03.1995 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 266, [PERSON] був власником земельної ділянки, площею 0,1090 га, з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, розташованої на території [ADDRESS] . На підставі Договору дарування земельної ділянки від 31.05.2000 року (Далі - Договір), посвідченого приватним нотаріусом Деражнянського районного нотаріального округу Бас Л.Й. та зареєстрованого в реєстрі за № 1218, вказану земельну ділянку [PERSON] подарував [PERSON] . Так, згідно з п.4.3 Договору він є підставою для видачі власнику (новому власнику) державного акта на право приватної власності на землю. Крім того, у відповідності із ст.ст. 9-11, 23 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час укладення договору) вказаний договір підлягав реєстрації у Деражнянській міській раді Хмельницької області. Разом із цим, позивачкою не подано будь-яких належних та допустимих доказів,які б свідчили про те, що вказаний порядок оформлення набуття права власності на земельну ділянку нею був дотриманий. Крім того, довідкою відділу у Деражнянському районі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області № 29-22-0.23-17/107-17 від 29.03.2017 року підтверджується, що відомості про перереєстрацію права власності на вказану земельну ділянку згідно договору дарування земельної ділянки від 31.05.2000 року з [PERSON] на [PERSON] відсутні (справа 673/593/17). Із цієї ж довідки вбачається, що реєстрація земельної ділянки була проведена після 01.01.2013 року згідно вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10.03.2017 року підтверджується, що 19.10.2015 року земельна ділянка, площею 0,1 га, кадастровий номер 6821510100:03:012:0265, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою [ADDRESS] , перейшла у власність відповідача [PERSON] на підставі рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Деражнянського районного управління юстиції Хмельницької області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 25432449 від 21.10.2015 року. Належність вказаної земельної ділянки [PERSON] також підтверджується Інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 06.03.2017 року. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, надані суду позивачем матеріали справи не містять будь-яких даних про те, що позивачці не було відомо про факт перереєстрації земельної ділянки за її попереднім власником - [PERSON] . Крім того, позивачкою не надано будь-яких доказів неправомірності дій державного реєстратора при оформленні права власності за [PERSON] (Реєстраційна справа № 754555068215. Вказані спірні правовідносини між сторонами були предметом розгляду численних судових проваджень та востаннє були врегульовані Постановою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Хмельницького апеляційного суду від 06.04.2021 року, якою рішення Деражнянського районного сулу Хмельницької області від 11.08.2020 року про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] про захист земельних прав було залишено без змін по суті, із лише деякими змінами мотивувальної його частини. Зокрема, судом апеляційної інстанції було зазначено, що висновок суду не в повній мірі є обґрунтованим, тому суд першої інстанції при розгляді вказаної справи спирається на мотиви вказаної вище постанови апеляційного суду. Як правильно було встановлено судом першої інстанції, 31.05.2000 року між сторонами укладено договір дарування земельної ділянки, згідно положень якого відповідач подарував, а позивачка прийняла у дар спірну земельну ділянку площею 0,1090 га, яка розташована по [ADDRESS] , надану для обслуговування житлового будинку. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Деражнянського районного нотаріального округу Бас Л.Й. та зареєстровано в реєстрі за №1218 (а.с. 4). Відповідно до вимог частини першої другої статті 243 ЦК Української РСР, (далі - ЦК УРСР 1963 року), в редакції, що діяла на час укладення між сторонами договору дарування, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Згідно з частиною першою статті 244 ЦК УРСР 1963 року договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Таким чином, на час укладення між відповідачем і позивачем договору дарування земельної ділянки ЦК УРСР 1963 року не пов`язував момент виникнення права власності на нерухомість з моментом державної реєстрації договорів, що підлягали такій реєстрації (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01.10.2020 року у справі №752/7311/13-ц). Відповідно до ч. 1 ст. 23 Земельного кодексу від 18.12.1990 року в редакції, що діяла на час укладення договору дарування право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Таким чином, закон, що діяв на час укладення договору дарування також не передбачав виникнення права власності в момент видачі особі відповідного державного акта, оскільки вказаний документ посвідчував право особи щодо власності на відповідну земельну ділянку. Разом з тим, колегія суддів зазначила, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 2З акону України від 01.07.2004року №1952-IV «Продержавну реєстраціюречових правна нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, право або інтерес позивача, який вважає себе власником земельної ділянки, може бути порушено внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про наявність права власності іншої особи. При цьому рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію такого права (частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 року у справі № 915/127/18). Колегія суддів також зазначила, що на час прийняття рішення державним реєстратором від 21.10.2015 року діяв Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою КМУ від 17.10.2013 року, №868. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач дотримався вимог вказаного Порядку та подав до державного реєстратора відповідну заяву та всі необхідні документи для проведення відповідної реєстрації, а реєстратор вчинив необхідні дії з перевірки наданих відповідачем документів, у зв`язку з чим дійшов висновку щодо відсутності встановлених законом підстав для відмови відповідачу у державній реєстрації права власності на спірну земельну ділянку. Відповідно до ст.126 ЗК України (у редакції, чинній на час реєстрації права власності за відповідачем) право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (на час реєстрації права власності за відповідачем) передбачено, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації права на нерухоме майно, видається, зокрема: фізичним та юридичним особам у разі безоплатної передачі їм земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності за рішеннями органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республік Крим, органів місцевого самоврядування. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно підписується державним реєстратором і засвідчується печаткою. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2018 року у справі №917/927/17 зазначила, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. За встановлених вище обставин, діючи у відповідності з вимогами ст.ст. 15, 16 ЦК України, колегія суддів дійшла висновку, що єдиним можливим та ефективним засобом захисту права позивачки є саме скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки, а не скасування відповідного рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на землю за іншою особою чи - то виданого такій особі свідоцтва про право власності. Водночас, суд звертає увагу на те, що позивачем не надано доказів фактичного передачі майна від [PERSON] обдарованій [PERSON] , у відповідності до вимог, чинної на той час, ст. 243 ЦК УРСР, згідно якої Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому, оскільки спірна земельна ділянка нею не оброблялася та не освоювалася в будь-який інший спосіб. Разом з тим, відповідно до вимог статті 128 ЦК УРСР 1963 року право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов`язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. Вказані обставини позивачкою перед судом доведені не були. Таким чином, оцінивши обставини справи та встановлені відповідно до них правовідносини, суд дійшов висновку про необґрунтованість даного позову, у зв`язку з чим, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , з участю Деражнянської районної Державної адміністрації Хмельницької області, як третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, про захист земельних прав, слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed