Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

В червні 2018 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом та, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, поданої до суду 02.08.2018 року, просить суд: визнати, що розірвання трудового договору між позивачем та відповідачем відбулося 10.05.2018 року з підстав, передбачених ч.3 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з невиконанням з боку роботодавця (відповідача) вимог законодавства про працю; змінити формулювання причини звільнення [PERSON], прибиральниці експлуатаційно-господарського відділу Публічного акціонерного товариства «Інститут транспорту нафти», із звільнена «за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України» на звільнена «за власним бажанням, у зв'язку з невикоконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, ч.3 ст.38 КЗпП України»; стягнути з Публічного акціонерного товариства «Інститут транспорту нафти» на користь [PERSON]: моральну шкоду в розмірі 4 000,00 грн.; невиплачений при звільненні розрахунок (вихідну допомогу) в розмірі 12 069,00 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 18.05.2018 року по 28.08.2018 року становить 18 103,50 грн. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що в період з 05.09.2017 року по 10.05.2018 року [PERSON] працювала прибиральницею експлуатаційно-господарського відділу у ПАТ «Інститут транспорту нафти». При цьому, оскільки відповідач систематично порушував строки виплати заробітної плати, позивачка вирішила розірвати укладений трудовий договір та 07.05.2018 року подала заяву про звільнення з роботи у визначений нею строк з 10.05.2018 року в порядку, визначеному ч.3 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю. Разом з тим, 18.05.2018 року позивачці стало відомо, що відповідно до наказу про звільнення №83-к від 10.05.2018 року підставою для її звільнення слугувала стаття 38 КЗпП України, тобто за власним бажанням. За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що, всупереч вимог чинного законодавства, відповідач на власний розсуд змінив підставу звільнення, позивачка звернулася до суду з позовом про зміну формулювання причин звільнення, стягнення невиплаченої при звільненні вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, в обгрунтування вимог про відшкодування моральної шкоди, позивачка вказує, що порушення її трудових прав та невиплата відповідачем грошових коштів, на які вона розраховувала, призвело до душевних страждань, переживань, хвилювань та вимушених змін у її житті. Ухвалою від 18.06.2018 року було відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом. 02.08.2018 року до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог. 27.08.2018 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому ПАТ «Інститут транспорту нафти» заперечує щодо задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на вчасне та в повному обсязі здійснення з позивачкою розрахунків при звільненні. 17.09.2018 року до суду надійшла відповідь позивачки на відзив, в якому вона вказує відсутність у відповідача, як роботодавця, права самостійно змінювати визначену працівником причину звільнення з роботи з ч.3 ст. 38 КЗпП України на ч.1 с. 38 КЗпП України. Крім того, на думку позивачки, обставини виплати відповідачем в день звільнення заборгованості за минулі періоди, не звільняє роботодавця від обов'язку оформити звільнення і вказаних працівником підстав та виплатити вихідну допомогу, передбачену ст. 44 КЗпП України. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити. Представник відповідача Марченков О.І. в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував, посилаючись на безпідставність та необгрунтованість позовних вимог. Вислухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що в період з 05.09.2017 року по 10.05.2018 року [PERSON] працювала прибиральницею експлуатаційного-господарського відділу у ПАТ «Інститут транспорту нафти». Водночас, як встановлено в судовому засіданні з наявної в матеріалах справи виписки ПАТ «Альфа-банк» по зарплатному картковому рахунку позивачки за період з 01.09.2017 року по 07.09.2017 року, відповідачем систематично порушувалися строки виплати заробітної плати. У зв'язку з зазначеним, 07.05.2018 року позивачка звернулася до відповідача з заявою про звільнення з займаної посади за власним бажанням у визначений строк з 10.05.2018 року в порядку ч.3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Наказу Генерального директора ПАТ «Інститут транспорту нафти» від 10.05.2018 року за №83-к позивачку було звільнено з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. Крім того, судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачкою по невиплаченій заробітній платі було проведено відповідачем 10.05.2018 року. В свою чергу, ст. 43 Конституції України гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Як передбачено ч.3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до ч.1 ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. При цьому, строк розірвання трудового договору і його правові підставі залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо працівником причини звільнення порушення працедавцем трудового законодавства (ч.3 ст. 38 КЗпП України) не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч.1 ст. 38 КЗпП України. Таким чином, для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. Аналогічний висновок викладено й в постанові Верховного суду України від 31.10.2012 року по справі 6-120цс12. За вказаних обставин, а також враховуючи те, що в судовому засіданні встановлено порушення відповідачем вимог законодавства про працю щодо своєчасної виплати заробітної плати позивачці, суд приходить до висновку про задоволення позовної заяви в частині зміни формулювання причини звільнення [PERSON], прибиральниці експлуатаційно-господарського відділу Публічного акціонерного товариства «Інститут транспорту нафти», із звільнена «за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України», на звільнена «за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, ч.3 ст.38 КЗпП України». Крім того, оскільки судом встановлено, що позивачка мала бути звільнена на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, з відповідача на її користь підлягає до стягнення вихідна допомога, яка становить суму її тримісячного середнього заробітку. Звертаючись з позовом до суду, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь вихідну допомогу в розмірі 12 069,00 грн. В той же час, оскільки відповідно до наявної в матеріалах справи виписки ПАТ «Альфа-банк» по зарплатному картковому рахунку позивачки заробітна плата позивачки за березень та квітень 2018 року становила по 3 198,28 грн., суд,

Outcome: partial