Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-16 00:00:00

До Дарницького районного суду м. Києва звернулось Публічне акціонерне товариства «Укрсобанк» правонаступником якого на день ухвалення рішення є - Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - позивач, ПАТ «Укрсоцбанк», АТ «Укрсоцбанк», АТ «Альфа-Банк») до [PERSON] (далі - відповідач 1, [PERSON] ), [PERSON] (далі - відповідач 2, [PERSON] , неповнолітній), в інтересах його діє Відповідач 1, за участю третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації (далі - третя особа, Служба у справах дітей та сім`ї) в якому просило суд: -виселити у примусовому порядку [PERSON] та [PERSON] з квартири, за адресою: [ADDRESS] , -зобов`язати [PERSON] та [PERSON] звільнити квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , від особистих речей, -зняти з реєстраційного обліку [PERSON] та [PERSON] , які зареєстровані у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що 14.11.2017 позивач набув у власність квартиру, що за адресою: [ADDRESS] (правова підстава - застереження в п.п. 4.5.3. Іпотечного договору № 39.29-50/273і від 29.11.2006). В цій квартирі зареєстровані відповідачі, які за вимогою позивача не звільняють квартиру, хоча правових підстав для проживання в квартирі вони не мають, чим порушують права позивача вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21.09.2018 відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено її розгляд в підготовче судове засідання. У жовтні 2020 року Служба у справах дітей та сім`ї подала письмові пояснення, в яких вказала, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а тому має право користуватися нею. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 13 червня 2019 року дану цивільну справу передано судді Каліушко Ф.А. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 09 липня 2019 року прийнято до провадження дану цивільну справу та призначено її до розгляду в підготовче судове засідання. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22.01.2020 замінено позивача у справі Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на його правонаступника - Акціонерне товариство «Альфа-Банк». Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 29.09.2020 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов в повному обсязі та просив його задовольнити. Представник відповідача заперечував в задоволенні позову в повному обсязі та просив відмовити, посилаючись на те, що між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого [PERSON] отримав 135 000 доларів США, на придбання житла за адресою: [ADDRESS] . З договором купівлі - продажу квартири продаж здійснено за 883 750,00 грн., що за офіційним курсом НБУ на дату укладання договору становить 175 000,00 доларів США. Квартиру [PERSON] набув на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29.11.2006, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.08.2005, який 30.11.2010 було розірвано, в шлюбі народився син - [PERSON] , який проживає з матір`ю. Для внесення першого внеску за купівлю житла була продана однокімнатна квартира, що належана на праві власності [PERSON] [PERSON] залиши сім`ю, місце свого проживання не повідомляє, аліментні зобов`язання не виконує, натомість зобов`язався сплачувати кредит банку. Рішення від 06.06.2014 у справі №753/20402/13 (третя особа - позивач) в порядку поділу майна по 1/2 частки квартири за [PERSON] та [PERSON] . Про звернення стягнення на квартиру вона дізналась випадково. До неї жодних документів щодо позбавлення права власності не надходило. Звернення до банку щодо вирішення спору позасудовим шляхом з частковою оплатою вартості квартири з врахуванням попередньої оплати та прощеного боргу [PERSON] залишаються без відповіді. Свідоме ігнорування та замовчування банком наявності рішення суду, яке набрало законної сили, реєстрація права власності на квартиру при наявності співвласника квартири, не укладання договору відповідно до визначених судом часток у власності призвело до порушення прав співвласників іпотечного майна та прав малолітньої дитини на користування майном своєї матері, з якою він проживає. Квартира є єдиним житлом відповідачів. Квартира була придбана за кредитні кошти та за кошти відповідача від продажу власної квартири. Відповідач підтримала думку свого представника та просила суд відмовити у задоволенні позову. Третя особа в судове засідання не прибула, проте направила заяву з проханням розглядати справу без її участі та прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини. Заслухавши представника позивача, відповідача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд відмовляє у задоволенні вимог позову за наступних підстав. Як вбачається зі змісту позовних вимог, фактично позивач звертається до суду з вимогами про звільнення відповідачами квартири та зняття їх з реєстраційного обліку в ньому. Як вбачається з матеріалів справи, 09.11.2006 року Укрсоцбанк (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець) украли іпотечний договір № 39.29-50/273і (а.с. 4), предметом якого була квартира за адресою: [ADDRESS] (яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2006), в якості забезпечення договору кредиту № 39.29-50/506к від 29.11.2006. В договорі вказано, п. 1.2. вартість предмету іпотеки становить 883 750,00 грн., що за офіційним курсом НБУ на дату укладання цього договору еквівалентно сумі 175 000 доларів США. Відповідно до п. 1.4. договору іпотеки та довідки з Державного реєстру речових прав (а.с. 4,11) судом встановлено, що основне зобов`язання - це був кредитний договір укладений між позивачем та [PERSON] на суму 135 000 доларів США зі строком повернення до 28.11.2031. У спірній квартирі зареєстровані: [PERSON] з 02.02.2007 та [PERSON] з 30.01.2009 (а.с. 10) відповідно до витягу з реєстру територіальної громади м. Києва. Відповідно до рішення Дарницького районного суду від 06.06.2014 справа №753/20402/13 (за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: АКБСР «Укрсоцбанк», про поділ майна подружжя), яке набрало законної сили 17.06.2014, в порядку поділу майна подружжя визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Зі змісту цього рішення вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.08.2005 року, який 30.11.2010 року було розірвано на підставі рішення суду. 29.11.2006 року сторонами була придбана спірна квартира, яка зареєстрована за відповідачем і передана в іпотеку « Укрсоцбанк ». Квартира - сумісна власність подружжя. Відповідно до довідки від 20.07.2018 з Державного реєстру речових прав квартира з 14.11.2017 належить на праві приватної власності Укрсоцбанку (а.с. 11), підстава - застереження в іпотечному договорі. Позивач направляв на адресу відповідачів вимогу від 20.07.2018 вих. № USB/258 про добровільне виселення, та в судовому засіданні [PERSON] вказала, що якісь листи надходили, проте зміст їх вона не знає. Відповідно до Передавального акта від 2019 року АТ «Альфа-Банк» у порядку правонаступництва набуло всіх прав за переданими йому активами (включаючи права за договорами забезпечення, в томі числі поруку), відповідні відомості внесені до Єдиному державному реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Надаючи правову оцінку позовним вимогам позивача суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже суд, вирішуючи вказані позовні вимоги виходить із засад диспозитивності цивільного судочинства та розглядає вказану позовну заяву саме в межах заявлених позовних вимог АТ «Альфа-Банк». Позивач звертаючись до суду вказав, що проживання та реєстрація у квартирі відповідачів перешкоджає йому здійснювати своє право власника. У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Відповідно до частини першої статті 379 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Аналіз норм глави 26 ЦК України дає підстави для висновку, що частка в праві спільної часткової власності та жиле приміщення є окремим об`єктом цивільних прав, оскільки частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не є конкретною часткою майна. Оскільки жилі приміщення та частка в праві спільної власності є різними видами об`єктів цивільних правовідносин, а, отже, можуть складати різні за змістом та наповненням правові поняття, що не дає можливості розповсюдити дію положень норми про виняток із загального правила, що встановлене частиною другою статті 109 ЖК Української РСР. Враховуючи норми статті 109 ЖК Української РСР та статті 379 ЦК України, у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення в цілому, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12.04.2021 у справі № 310/2950/18 викладено такий правовий висновок: придбання квартири повністю або частково не за кредитні кошти виключає можливість виселення відповідачів без надання їм житлового приміщення. Відповідно до положень частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України врегульовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до норм статті 589 ЦК України, частиною 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У справі, встановлено, що спірна квартира була придбана частково за особисті кошти відповідача і частково за кошти отриманого кредиту, оскільки різниця між сумою кредиту на ціни квартири відповідно до договору іпотеки складає - 40 000 доларів США, тобто квартира на 40 000 доларів США дорожча ніж отримані кошти за кредитом. Відповідно до правового висновку викладеного в постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №640/14765/15-ц (провадження № 61-27871св18) про те, що походження різниці вартості майна не має значення для того, щоб встановити факт придбання спірної квартири не повністю за кредитні кошти. За таких обставин вважати спірну квартиру придбаною за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, не можна, а відтак, і виселенню з такої квартири без надання іншого жилого приміщення, відповідачі не підлягають. За викладених обставин суд доходить висновку про відсутність підстав вважати, що квартира придбана за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (оскільки жодних доказів на підтвердження цієї обставини позивач суду не надав), матеріали справи не містять жодних доказів наявності у відповідачів іншого житла та про таке позивач не зазначає, а відтак, не можна виселяти відповідачів у примусовому порядку. При цьому, відповідно до наданих з реєстру територіальної громади міста Києва № 1353042 від 22.05.2018 відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , тому, враховуючи вищенаведені обставини, мають право користуватися спірним житлом за місцем свого проживання. Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Крім того, підставою для відмови в позові про виселення є також відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, оскільки суд не має повноважень визначати на власний розсуд до якого іншого житлового приміщення має бути виселений мешканець будинку, що є предметом іпотеки, на який звернуто стягнення. За правилами частин 2, 5 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян. Позовні вимоги у частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку є взаємопов`язаними із вимогами про виселення в примусовому порядку відповідачів, у зв`язку з чим також задоволенню не підлягають. До того ж, за приписами норми ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням, а позивач дане питання на вирішення суду не ставить. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, у задоволенні позову Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про виселення відповідачів у примусовому порядку та їх зняття з реєстраційного обліку, слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, відшкодування судових витрат позивачу не здійснюється. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed