Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

Головне управління юстиції у Хмельницькій області звернулося до суду в інтересах [PERSON], який проживає м. Мюнхен Німеччина з позовом до [PERSON] про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до Федеративної Республіки Німеччина, вказавши, що [INFO] у м. Шепетівка Хмельницької області у [PERSON] та [PERSON], народилася дочка [PERSON]. 30 жовтня 2011 року відповідачка з дитиною приїхали в Німеччину з метою проживати з батьком дитини однією сім'єю. Батьки дитини у шлюбі не перебували, однак проживали однією сім'єю з дитиною в Німеччині за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою з місця проживання та довідкою з домової книги. Відповідачка з 18 листопада 2011 року мала дозвіл на перебування у Німеччині з правом працевлаштування. Відповідачка повинна була здійснити інтеграційні заходи, які встановлені законодавством Німеччини для громадян з країн не членів ЄС з метою подальшого проживання в Німеччині. Так зокрема вона отримала офіційне право на перебування в Німеччині, відкрила банківський рахунок, отримала медичну страховку. Крім того, з метою інтегрування у німецьке суспільство відповідачка була зобов'язана пройти мовні курси в Німеччині. На такі курси відповідачка була записана, однак початок їх проходження був відкладений у зв'язку з годуванням дитини грудьми. У період з 19 лютого по 1 березня 2013 року позивач перебував у службовому відрядженні у Канаді. В цей час, а саме 27 лютого 2013 року відповідачка вивезла неповнолітню дитину [PERSON] в Україну без згоди позивача. У період з 31 березня по 8 квітня 2013 року позивач приїжджав в Україну з метою з'ясування причин від'їзду відповідачки з дитиною в України. На даний неповнолітня [PERSON] перебуває з матір'ю за адресою: [ADDRESS]. Тому відносини щодо визначення місця проживання дитини мають визначатися законодавством держави, в якій дитина постійно проживати, тобто Німеччини, а спір щодо цих питань має вирішуватися компентними органами цієї держави, а саме німецьким судом. 10 квітня 2013 року позивач [PERSON], на підставі Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року звернувся із заявою про повернення дитини до ФРН через Федеральне Міністерство юстиції ФРН ФРН до Міністерства юстиції України як Центрального органу України по виконанню Конвенції 1980 року. 6 червня 2013 року до Головного управління юстиції у Хмельницькій області відповідачкою було надано пояснення, з яких вбачається, що вона відмовляється добровільно повернути дитину до Німеччини. Таким чином позивач вважає, що 27 лютого 2013 року відповідачка вчинила незаконне вивезення неповнолітньої дитини [PERSON] в Україну та в подальшому незаконне утримання дитини на території України, що підпадає під дію Конвенції 1980 року, до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року №3303-ІУ. Конвенція 1980 року набула чинності для України з 1 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та ФРН з 1 січня 2008 року. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні підтримали. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали повністю, вказавши, що місце постійного проживання відповідачки та її доньки [PERSON] є м. Шепетівка, а не Мюнхен; батько дитини у 2013 році привіз речі дитини, чим вони вважають надав згоду на проживання; дитина не розуміє німецької мови, має друзів у місті Шепетівка, відвідує медичні заклади. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав: судом об'єктивно встановлено, що [INFO] у м. Шепетівка Хмельницької області у [PERSON] та [PERSON], які не перебувають у шлюбі, народилася дочка [PERSON], яка є громадянкою України, про що свідчить свідоцтво про народження видане 11 травня 2011 року відділом державної реєстрації акців цивільного стану Шепетівського міськрайонного управління юстиції. 30 жовтня 2011 року [PERSON] з дитиною поїхали в Німеччину та проживали там до 10.09.2012 року, в подальшому вони перебували у Німеччині з 10.10.2012 року по 27.02.2013 року, що підтверджується паспортом та квитком, який було замовлено 7 лютого 2012 року. Про існування квитка на переліт до України [PERSON] та [PERSON], який замовлено 7 лютого 2012 року в м. Мюнхені позивач знав, про що він вказав у судовому засіданні. [PERSON] мала право на тимчасове перебування у Мюнхені до 17.11.2013 року, про що свідчить дозвіл на перебування та копія паспорта [PERSON] Відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства; якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору. З 01 вересня 2006 року для України набула чинності Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, прийнята в Гаазі 25 жовтня 1980 року, яка вступила в силу в 1980 році. Статтею 29 Конвенції передбачено, що ця Конвенція не перешкоджає ніякій особі, установі або органу, що заявляє про порушення прав піклування або доступу відповідно до положень статей 3 або 21, прямо звернутися до судових або адміністративних органів будь-якої договірної держави, на основі положень цієї Конвенції або на іншій основі. Головними цілями Конвенції, виходячи з преамбули та її положень, є забезпечення негайного повернення дітей до держав їхнього постійного місця проживання та захист від шкідливих наслідків їх незаконного переміщення до інших держав або незаконного утримування. В Україні порядок роботи із заявами на підставі Конвенції та механізм взаємодії залучених органів визначається Порядком виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10 липня 2006 року № 952. Згідно зі ст. 3 Порядку фізична або юридична особа, яка має право на опіку (піклування) над дитиною, може звернутися до Міністерства юстиції України або центрального органу будь-якої держави, що є стороною конвенції, із заявою про сприяння поверненню дитини з-за кордону на територію України чи з території України та заявою про забезпечення реалізації права доступу до дитини. Для України стороною Конвенції вважається тільки та держава, що визнала приєднання України до Конвенції або Відповідно до ст. 14 Закону України «Про громадянство» дитина, яка є особою без громадянства, один з батьків якої є громадянином України, а другий є іноземцем, реєструється громадянином України за клопотанням того з батьків, який є громадянином України; датою набуття громадянства України випадках, передбачених цією статтею, є дата реєстрації набуття особою громадянства України. Відповідно до принципу ст. 6 Декларації ООН про права дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання. Частиною другою статті 12, частинами першою, другою статті 13 та статтею 20 Конвенції визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання. Обов'язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини. Так, стаття 13 Конвенції передбачає, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання; b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Зі сторони відповідача надано до суду докази, які свідчать про те, що [PERSON] тимчасово перебувала на території Німеччини. Крім того судом встановлено, що малолітня [PERSON], яка з 27 лютого 2013 року проживає в м. Шепетівці, спілкується з дітьми, відвідує медичні заклади, німецької мови не розуміє, а тому повернення дитини до Німеччини (крім то без матері, оскільки [PERSON] не має права на даний час перебувати у Німеччині) заподіє психічної шкоди дитині та створить нестерпну обстановку. Також сам позивач в судовому засіданні вказав, що він не бажає, щоб його доньку негайно повернули до Мюнхена Німеччина, для цього потрібен час, щоб дитина звикла до нього. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed