Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась [PERSON] з вимогами стягнути з [PERSON] на користь позивача кошти в сумі 1500000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування вартості належної позивачу частки в одержаних доходах від підприємницької діяльності за 2012-2014 року. Позовні вимоги аргументовані тим, що 26 вересня 2011 року рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці затверджено мирову угоду щодо розподілу спільно придбаного майна сторонами спору в період шлюбу. Також 26 вересня 2011 року [PERSON] надано позивачу розписку, в якій він зобов'язався починаючи з 1.01.2012 року до 31 грудня щорічно виплачувати позивачу 500 000 грн., яка є часткою позивача в одержаних доходах від підприємницької діяльності фірм, які не увійшли в розподіл майна під час підписання мирової угоди від 26.09.2011року. Однак, станом ні на 31.12.2012 року , ні на 31.12.2013 року належні позивачу кошти відповідачем не передані, Не має наміру виплачувати кошти відповідач і за 2014 рік. Позивач вважає, що кошти в сумі 1 500 000 гр.00 коп. є такими, що належать їй за зобов'язаннями, яке на себе взяв відповідач і на, які вона має право, відповідно до вимог ст. ст. 11, 386, 509,525 ЦК України. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі з підстав вказаних в позові. Представник відповідача проти визнання позову заперечував, оскільки вважає, що позивачем не вказано норму матеріального права, яка регулює дані правовідносини, вказану розписку вважає недійсною та додатково пояснив, що відповідач текст розписки не читав, підписав лише чистий аркуш паперу, а не розписку. Представник відповідача вказав, що відповідачем взято на себе лише зобов'язання зазначені в ухвалі суду про затвердження мирової угоди від 26.09.2011р., а не в розписці. Судом по справі встановлені наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини: Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 16.09.2011р. між сторонами спору розірвано шлюб.( а. с. 8) З розписки від 26.09.2011р. вбачається, що [PERSON] зобов'язався починаючи з 1.01.2012 року до 31 грудня щорічно виплачувати позивачу 500 000 грн., яка є часткою позивача в одержаних доходах від підприємницької діяльності фірм, які не увійшли в розподіл майна під час підписання мирової угоди від 26.09.2011року. З даної розписки вбачається, що розписка написана зі слів відповідача, ним прочитана. ( а.с. 5) Суд бере до уваги, що позивач в судовому засіданні повідомила, що текст розписки від 26.09.2011р. написано нею власноруч та підписано відповідачем до моменту підписання мирової угоди, на виконання майбутньої мирової угоди. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 26.09.2011р. між сторонами спору визнано мирову угоду, щодо розподілу спільно придбаного сторонами спору в період шлюбу майна. ( а. с. 10-11) З метою повного та об'єктивного розгляду судом направлявся запит до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Вінницькій області для надання суду інформації про результати річної фінансової діяльності підприємств в яких [PERSON] є засновником чи співзасновником, за період їх діяльності з 01.01.2012 по 30.12.2014 р. включно, після їх оподаткування, шляхом зазначення суми чистого доходу чи збитку підприємства за кожен календарний рік, по наступних підприємствах: ПП «Арт-Рус», ПП «Венді» ПМП «Онікс», ПП «Віто», ПП «Клімат - Система», ПП «Клімат - Системи», на що отримано відповідь про чистий прибуток з 2012-2014р по ПП «Арт-Рус», ПМП «Онікс», ПП «Віто», ПП «Клімат - Система», ПП «Клімат - Системи», від 02.04.2015р. №9503/10/02-28-15/401.( а.с.43) Відповідно до ст.ст. 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ст. 526 ЦК України - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту, або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч.1 ст. 527 ЦК України - боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно із ст. 610 ЦК України - порушення зобов'язання є його невиконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ч.1 ст. 612 ЦК України - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Ст. 58 ЦПК України, встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Ст. 60 ЦПК України встановлено, що - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень Згідно ст. 61 ч.3 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд звертає увагу, що позивачем протягом розгляду даної справи не вказано на підставі, якої норми матеріального права він просить суд стягнути з відповідача на його користь кошти в рахунок відшкодування вартості належної частки в одержаних доходах від підприємницької діяльності за 2012-2014р., зокрема в позові позивач зазначає, що він керується ст.ст. 57 та 61 статтями СК України, проте, дані статті стосуються відносин щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини чоловіка та об'єктів права спільної сумісної власності також позивач вказує ст. 386 ЦК України, якою передбачено загальні засади захисту права власності, ст. 509 ЦК України, якою визначено поняття зобов'язання та підстави його виникнення, а також ст. 525 ЦК України, яка визначає недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований твердження позивача ґрунтується лише на припущеннях, жодних доказів в обґрунтування обставин вказаних в позові суду не надано, таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed