Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

В травні 2017 року [PERSON] звернулася з позовом про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування жилим приміщенням. Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що їй на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS]. В будинку зареєстровані відповідачі, які з червня 2016 року там не проживають. Позивач не може в повній мірі використовувати права власника, оскільки відповідачі залишаються зареєстрованими за даною адресою. Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 30 серпня 2017 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Не погоджуючись з даним рішенням [PERSON] звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на незаконність, необґрунтованість, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги до [PERSON], [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідачка не довела ті обставини, що вона не проживає у житловому будинку з поважних причин, або те, що позивач та її син якимось чином перешкодили проживанню в ньому. Також апелянт зазначає, що судом не було прийнято до увагу акт обстеження від 27 квітня 2017 року, який підтверджує, що відповідачка з дочкою не проживають в будинку позивача. Апелянт звертає увагу суду, що відповідачка та її дитина з 12 липня 2016 року жодного разу не з'являлися в житловому будинку позивача та не проживали в ньому без поважних причин, що підтверджується відповідними довідками. Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність рішення суду, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відмовляючи у задоволенні позову [PERSON] суд першої інстанції виходив з того, що з ні позивачем, ні її представником, не доведено в судовому засіданні, що відповідач [PERSON] та малолітня відповідач [PERSON] без поважних причин не проживають в домоволодінні по [ADDRESS]. Також суд зазначив, що з боку позивача та її сина чиняться перешкоди відповідачці та її дітям в користуванні житлом, [PERSON] не полишали житла добровільно, її речі колишній чоловік вивіз з будинку та залишив на вулиці, а колишня свекруха відібрала ключі від будинку шляхом шантажу, що в судовому засіданні підтвердили свідки, як з боку позивача, так і збоку відповідача. Посилання позивача на те, що її син проживає з іншою жінкою, не є підставою для визнання відповідача та її доньки такими, що втратили право на користування житлом. Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині мотивів відмови в задоволенні позову. Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги, що статті 71, 72 ЖК України регулюють порядок визнання осіб такими, що втратили право користування житлом державного та громадського фонду, тоді як, відповідачі є членами сім'ї власника житла, тому правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст.405 ЦК України. При цьому встановленню підлягають обставини відсутності відповідачів у спірному житлі не менше одного року, а не обставини поважності причин відсутності їх за місцем реєстрації. Статтями 47 Конституції України та 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 391 цього Кодексу встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS], що підтверджується Договором купівлі - продажу (а.с.6-7). З акту обстеження від 27 квітня 2017 року вбачається, що з червня 2016 року разом з [PERSON] зареєстрований та проживає її чоловік [PERSON] та син [PERSON] Громадянка [PERSON], її донька - [PERSON], її син - [PERSON], які зареєстровані за даною адресою не проживає (а.с.8) Згідно довідки Менської міської ради від 27 квітня 2017 року за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON], її чоловік [PERSON], син [PERSON], невістка [PERSON], дочка невістки [PERSON] і внук власника [PERSON] (а.с.9). Суд першої інстанції вірно встановив, що всі вищевказані особи зареєстровані в домоволодінні, як члени сім'ї позивача, відповідно до вимог чинного законодавства, чого в судовому засіданні не заперечувала сама власниця будинку. Син позивача та відповідач [PERSON] з квітня 2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який згідно рішення Менського районного суду Чернігівської області від 10 лютого 2017 року розірвано (а.с.10). Від даного шлюбу мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO], який з жовтня 2015 року хворіє і з 19 травня 2016 року має статус інваліда (а.с.27, 28, 29, 30, 31). Права і обов'язки членів сім'ї власника житлового будинку (квартири) передбачені ст.156 ЖК України. Відповідно до ч.4 цієї статті до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу. Зазначені вимоги кореспондуються із вимогами ст.405 ЦК України, відповідно до якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як пояснила [PERSON] в суді апеляційної інстанції будь-яких угод між нею та відповідачами по найму спірного жилого приміщення відповідно до ст.158 ЖК України та сплаті за користування спірним будинком в порядку, передбаченим ст.162 ЖК України, не укладалося. Крім того, в судовому засіданні позивачка вказала, що відповідачка з дочкою не проживають в будинку з 12 липня 2016 року. Однак, з позовом [PERSON] звернулася 18 травня 2017 року, тобто до спливу одного року, як то передбачено ст.405 ЦК України. Вищезазначене з урахуванням вимог закону та часом звернення [PERSON] із зазначеним позовом до суду дають підстави вважати, що відповідачі не проживають у спірному будинку менше строку, передбаченого ст.405 ЦК України. Колегія суддів вважає, що суд прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON], однак, вважає за необхідне скасувати рішення суду в частині мотивів відмови, та зазначити в якості мотивів ту обставину, що [PERSON] звернулася до суду з позовом передчасно, оскільки викладені в судовому рішенні мотиви відмови в позові по-перше, ґрунтуються на суперечливих показаннях свідків, а по-друге в даному випадку не мають визначального значення для вирішення спору за вказаних обставин.

Outcome: partial