Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

В січні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив встановити факт його проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 1992 року по січень 2017 року та визнати квартиру № 4, яка розташована в м. Бахмачі по вул. Дружби, б.3, спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] як членів сімї. Позивач зазначав, що з 1992 року по час звернення до суду проживав однією сімєю без реєстрації шлюбу з відповідачкою [PERSON] Від спільного життя вони мають сина - [PERSON] [INFO]. У вказаний проміжок часу вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільні права та обовязки, при цьому придбали різне майно, в тому числі 21 лютого 1996 року вони придбали квартиру [ADDRESS] за 10000 доларів США, які надав позивач, але квартиру відповідач оформила на себе із домовленістю, що в разі виникнення необхідності, вона переоформить половину квартири на позивача. На даний час відносини між ними погіршилися, відповідач заперечує право позивача на вказану квартиру, а тому постало питання про вирішення цього питання у судовому порядку. В первинних позовних вимогах ставилося питання про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з 1992 року та визнання квартири спільною сумісною власністю. В ході судового розгляду справи позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій він просив встановити факт проживання з [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по січень 2017 року та визнати за ним права власності на всю квартиру, яка розташована в [ADDRESS]. Підставою для збільшення позовних вимог позивачем було зазначено неправдиві заяви відповідача про те, що вказана квартира була придбана лише за її кошти, тоді як її доходи свідчать про явну неспроможність відповідачки зібрати необхідну суму для придбання даної квартири. Це викликало у нього обурення і спонукало збільшити позовні вимоги. Оскаржуваним рішенням Бахмацького районного суду від 18 вересня 2017 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу позивача [PERSON] з відповідачем [PERSON] з 1992 року по січень 2017 року. Квартиру, яка розташована в [ADDRESS], визнано спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] як членів сімї. Відмовлено в задоволенні збільшеної частини позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по січень 2017 року та про визнання за ним права власності на квартиру, яка розташована в [ADDRESS]. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 4814 грн. в порядку відшкодування судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення Бахмацького районного суду від 18 вересня 2017 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, а також стягнути на її користь витрати на правову допомогу та по сплаті судового збору. Оскаржуване рішення суду [PERSON] вважає незаконним та необґрунтованим у звязку з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи; недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідністю висновків суду обставинам справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. [PERSON] вважає неправильною оцінку судом першої інстанції досліджених по справі доказів, оскільки при ухваленні рішення суд взяв до уваги лише показання свідків з боку позивача, які врахував лише в тій частині, яка підтверджує доводи позивача. В рішенні відсутні мотиви того, чому суд не взяв до уваги надані нею докази. Зокрема, суд не дав оцінки факту перебування позивача в іншому шлюбі, який було припинено з моменту реєстрації розірвання шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану 25.03.1997 року на підставі рішення Бахмацького районного суду від 04.02.1994 року. За нормами КпШС України, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, сімю складали чоловік, дружина і діти. Оскільки [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, він не міг бути членом її сімї. Вважає також, що при вирішенні спору суд неправильно застосував норми цивільного законодавства, а саме, ст.17 Закону України „Про власність, яка встановлювала правовий режим майна, придбаного внаслідок спільної праці членів сімї. Також [PERSON] зазначає, що згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 21.02.1996 року, вона одна купила спірну квартиру за 200000000 карбованців, які продавці [PERSON] та [PERSON] одержали від покупця [PERSON] до підписання цього договору, а тому пояснення свідка [PERSON] про отримання нею грошей тільки від позивача є недостовірними. Копія розписки [PERSON] суперечить змісту вищевказаного договору, її оригінал суду не надано, а тому цей доказ є недопустимим і не може враховуватися судом при ухваленні рішення. Позивачем не оспорювався вказаний договір купівлі-продажу, проте він вказує, що квартира придбана виключно за його особисті кошти. Позивачем не доведено, що дійсна вартість квартири на момент її придбання в 1996 році була відмінною від вартості квартири, вказаної в договорі купівлі-продажу, і що вона не могла купити вказану квартиру сама. Нею були надані докази про розмір її заробітної плати та заробітної плати її матері, які повністю підтверджують наявність у неї достатніх коштів для придбання квартири. Натомість, доводи позивача про те, що його тесть подарував йому та його першій дружині 4000 доларів США, не підтверджені належними доказами договір дарування такої суми мав бути нотаріально посвідчений. Так само недопустимим та штучно створеним доказом є „Угода про добровільний поділ майна подружжя, оскільки у позивача та членів його колгоспного двору не було господарства, з якого можна було отримати дохід 20000 доларів США. [PERSON] також зазначає, що позивачем не спростовано той факт, що з 1978 року по 1995 рік він був членом колгоспного двору, що розташований по вул. Жовтнева, 32 в с. Рубанка Бахмацького району. За даними погосподарських книг, члени цього колгоспного двору не мали великого господарства та земельних ділянок, що спростовує доводи позивача про джерело отримання ним доходів від ведення сільського господарства. Крім того, [PERSON] звертає увагу апеляційного суду на те, що позивач фактично не збільшив позовні вимоги, а змінив їх, оскільки в заяві про збільшення позовних вимог від 15.06.2017 року він вказував, що „бажає змінити позовні вимоги та ставити питання про визнання за мною права власності на всю квартиру, як таку, що придбана за мої особисті кошти. На неодноразові запитання представника відповідача представник позивача відповідав, що вони з довірителем підтримують останню заяву про збільшення позовних вимог і не ставлять питання про встановлення факту проживання однією сімєю з 1992 року. В судових дебатах представник позивача також акцентував свою промову на тому, що факт спільного проживання позивач просить встановити саме з 2004 року. Суд при ухваленні оскаржуваного рішення вийшов за межі позовних вимог, чим порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства, встановлений ст. 11 ЦПК України. Суд у рішення жодним чином не згадав про строк позовної давності, про пропуск якого вказувала вона та її представник. [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що з 1996 року знав, що спірна квартира належить їй. Крім того, при подачі позову позивачем було не в повному обсязі сплачено судовий збір, але провадження у справі було відкрито. В запереченнях на апеляційну скаргу [PERSON] просить апеляційну скаргу [PERSON] відхилити як безпідставну, а рішення Бахмацького районного суду від 18 вересня 2017 року залишити без змін. Зазначає, що суд не вийшов за межі позовних вимог. Ним було збільшено позовні вимоги, а не змінено їх, оскільки змінити позовні вимоги він міг лише на попередньому судовому засіданні або до початку розгляду справи по суті, а збільшити чи зменшити протягом всього розгляду справи. Суд не міг взяти до уваги пояснення його представника про те, що позов змінено, оскільки вони суперечать ст. 31 ЦПК України. Саме тому суд і задовольнив його первісний позов. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача [PERSON], його представника адвоката [PERSON], відповідача [PERSON], її представника адвоката [PERSON], дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до договору купівлі продажу від 21 лютого 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Бахмацької державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] і [PERSON] продали, а [PERSON] купила трикімнатну квартиру [ADDRESS] за двісті мільйонів карбованців (а.с.43-44). На підставі договору купівлі-продажу від 21 лютого 1996 року право власності на спірну квартиру було зареєстроване за [PERSON], що підтверджується довідкою КП Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації від 13.01.2017 року (а.с.13). Згідно звіту про оцінку спірної квартири, складеного субєктом оціночної діяльності [PERSON] 18.01.2017 року, ринкова вартість квартири на час оцінки складає 401737 грн., що еквівалентно 14540, 04 дол. США (а.с.10). З довідки виконкому Бахмацької міської ради №1079 від 10.02.2017 року вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та її син [PERSON], [INFO] (а.с.42). Сторони по справі є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-ЕЛ № 192341 (а.с.12). Згідно довідки, виданої 12.01.2017 року управляючим будинком №3 по вул. Дружби [PERSON], [PERSON] проживає за адресою: [INFO] з 21.02.1996 року (а.с.11). Частково задовольняючи позовні вимоги (в первинній редакції), суд першої інстанції дійшов висновку, що надані суду письмові докази та показання допитаних в судовому засіданні свідків беззаперечно доводять факт спільного проживання сторін по справі як членів сімї без реєстрації шлюбу з 1992 року, а також те, що квартира [ADDRESS] була придбана в результаті обєднання особистих доходів сторін по справі, які обєднувалися в ході спільного проживання для набуття спільного майна для ведення в подальшому спільного побуту. Суд не погодився з твердженнями як позивача, так і відповідача про те, що спірна квартира була придбана виключно за власні кошти кожного з них, оскільки вважав ці твердження недоведеними. Також суд першої інстанції визнав необґрунтованим посилання відповідача на те, що придбання спірної квартири було здійснено під час перебування позивача в іншому шлюбі, пославшись на те, що така норма закону зявилася лише з набранням чинності 01 січня 2004 року новим ЦК України, тобто вже після виникнення спірних правовідносин. Суд також вважав помилковим наполягання сторони відповідача на вирішенні спору лише в межах збільшених позовних вимог як остаточних. При цьому суд зазначив, що позивач скористався своїм правом, визначеним ст. 31 ЦПК України, та збільшив позовні вимоги, а не змінив їх, а тому суд при розгляді справи повинен враховувати всі позовні вимоги, в тому числі і первинні, в їх сукупності, а не керуватися лише остаточними вимогами. Проте, з такими висновками суду першої інстанції не може погодитися колегія суддів апеляційного суду, зважаючи на таке. Позивач [PERSON] з 20 жовтня 1985 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], і вказаний шлюб був розірваний згідно з рішенням Бахмацького районного суду від 04 лютого 1994 року (а.с.71). Проте, згідно вимог чинного на той час КпШС (стаття 44 КпШС), шлюб вважався припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану. В органах запису актів громадянського стану розлучення [PERSON] і [PERSON] зареєстроване 25 березня 1997 року, що підтверджується записом акта про розірвання шлюбу (а.с.67). Отже, шлюб між [PERSON] і [PERSON] є припиненим з 25 березня 1997 року. Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, відповідач [PERSON] купила трикімнатну квартиру [ADDRESS] 21 лютого 1996 року (а.с.43-44). Отже, спірна квартира була придбана відповідачем [PERSON] під час перебування позивача [PERSON] у шлюбі з іншою жінкою - [PERSON] Посилання суду першої інстанції на те, що норма закону, яка передбачає належність на праві спільної сумісної власності майна, набутого за час спільного проживання жінки та чоловіка, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі (стаття 74 Сімейного кодексу України), була введена в дію після 01.01.2004 року, не можуть бути підставою для висновку про те, що до 01.01.2004 року чинне на той час законодавство дозволяло визнавати факт проживання однією сімєю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, якщо один із них перебуває в іншому шлюбі. За нормами КпШС України, сімю складали чоловік, дружина і діти. Згідно статті 17 КпШС, не допускалось укладення шлюбу між особами, з яких хоча б одна перебуває вже в іншому шлюбі. Оскільки до 25 березня 1997 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, до вказаної дати він не міг бути членом сімї відповідача [PERSON] Крім того, суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 11 ЦПК України. Відповідно до приписів ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 2 статті 31 ЦПК України передбачено, що позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет позову або підставу позову, а відповідач предявити зустрічний позов. Позивачем 16.06.2017 року було подано позовну заяву про збільшення позовних вимог, в якій він просив задовольнити позов і прийняти рішення, яким встановити факт його проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 01.01.2004 року по січень 2017 року та визнати за ним права власності на квартиру, яка розташована в [ADDRESS] (а.с.121). Фактично, позивачем було змінено обсяг позовних вимог: зменшено період часу, який позивач просив визнати періодом проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з відповідачем, та збільшено обсяг позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на спірну квартиру в цілому. Саме такий обсяг позовних вимог в подальшому підтримувався стороною позивача. За таких обставин не можна визнати законним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про необхідність визначення періоду проживання позивача з [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу з 1992 року по січень 2017 року, незважаючи на позицію позивача та його адвоката [PERSON], які позовні вимоги підтримували лише щодо визнання факту проживання позивача з [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу з 01.01.2014 року по січень 2017 року, та про визнання квартири, яка розташована в [ADDRESS], власністю [PERSON] як такої, що придбана за його особисті кошти. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 статті 59 ЦПК України). Показання допитаної судом першої інстанції як свідка [PERSON] (одного з продавців спірної квартири) про отримання нею грошей за квартиру від позивача [PERSON] та копія розписки [PERSON] суперечать змісту нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 21.02.1996 року, згідно якого саме [PERSON] купила спірну квартиру за 200000000 карбованців, які продавці [PERSON] та [PERSON] одержали від покупця [PERSON] до підписання цього договору, а тому такі докази не є допустимими відповідно до приписів ч.2 ст.59 ЦПК України.. Отже, [PERSON] не надав суду належні та допустимі докази на підтвердження його доводів про те, що спірна квартира є його особистою власністю і була придбана за його особисті кошти. Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог шляхом встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу позивача [PERSON] з відповідачем [PERSON] з 1992 року по січень 2017 року та про визнання квартири, яка розташована в [ADDRESS], спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] як членів сімї підлягає скасуванню, оскільки суд при його ухваленні допустив порушення норм матеріального та процесуального права та вийшов за межі позовних вимог [PERSON] Проте, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по січень 2017 року доведені належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню. Так, по справі встановлено, що сторони мають спільного сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-ЕЛ № 192341 (а.с.12). Згідно довідки, виданої 12.01.2017 року управляючим будинком №3 по вул. Дружби [PERSON], [PERSON] проживає за адресою: [INFO] з 21.02.1996 року (а.с.11). Згідно пояснень допитаних в суді першої інстанції свідків, зокрема, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]М., [PERSON] (сина сторін), вбачається, що [PERSON] і [PERSON] тривалий час проживали разом як чоловік і жінка, разом з їх спільним сином [PERSON], [INFO]. Відповідач [PERSON] в засіданні апеляційного суду пояснила, що позивач [PERSON] займає в спірній квартирі окрему кімнату, тобто підтвердила той факт, що між сторонами фактично склався порядок користування спірною квартирою. Отже, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по січень 2017 року підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки позов задовольняється частково по вимозі немайнового характеру, з [PERSON] на користь [PERSON] належить стягнути 640 грн. в рахунок часткового відшкодування сплаченого останнім при подачі позову судового збору. Пропорційно до задоволеної частини вимог апеляційної скарги, з [PERSON] на користь [PERSON] належить стягнути 4419 грн. 11 коп. в рахунок часткового відшкодування сплаченого останньою судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції. Крім того, з [PERSON] на користь [PERSON] належить стягнути понесені останньою витрати на правову допомогу, надану адвокатом [PERSON] пропорційно до відхиленої частини позовних вимог. Згідно розрахунку, який мається в акті наданих юридичних послуг адвоката від 18.08.2017 року, загальна вартість юридичних послуг складає 12160 грн. Зазначено, що тривалість участі в судових засіданнях склала 16 год. (а.с.190). Проте, згідно проведеного апеляційним судом підрахунку, тривалість судових засідань суду першої інстанції, в яких брав участь адвокат [PERSON], становить 14 год. 22 хв. Тому загальна вартість юридичних послуг складає 11020 грн. 80 коп. : 14 год.22 хв. х 640 грн./1 год. + 1280 грн. (усні та письмові консультації) + 640 грн. (підготовка та подання адвокатських запитів). Оскільки позов було задоволено на 50%, а на 50% - відхилено, з [PERSON] на користь [PERSON] належить стягнути понесені останньою витрати на правову допомогу, надану адвокатом [PERSON], в розмірі 5510 грн. 40 коп. (50% від 11020 грн. 80 коп.).

Outcome: partial