Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

В серпні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову вказав, що є квартиронаймачем квартири [ADDRESS] , де окрім нього зареєстрований також його син, відповідач по справі. З 2014 року відповідач за місцем реєстрації не проживає, особистих речей не має, обов`язків визначених ст.156 ЖК України не виконує, участі у витратах по утриманню квартири і прибудинкової території не приймає. Оскільки позивач одноосібно утримує житло, сплачує необхідні комунальні платежі, вважає, що необхідно в судовому порядку усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням та визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Під час розгляду справи відповідач [PERSON] подав зустрічний позов в обґрунтування якого зазначив, що він зареєстрований в спірному житлі, однак вимушений проживати за адресою: в [ADDRESS] разом з донькою, [PERSON] , 2015 року народження, оскільки його батько - [PERSON] систематично чинить перешкоди у доступі до житла, не дає можливості проживати у спірній квартирі, що порушує його законні права на житло. 15 вересня 2020 року судом постановлено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження в порядку спрощеного позовного провадження. 03 листопада 2020 року судом поставлено ухвалу про прийняття зустрічної позовної заяви, справу призначено до підготовчого судового засідання. 24 листопада 2020 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Позивач за первісним позовом в судове засідання не з`явився, подав суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності та ухвали рішення на розсуд суду. Представник відповідача та відповідач за зустрічним позовом в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову не визнали повністю, через безпідставність, зустрічний позов підтримали повністю з підстав викладених в ньому. Відповідач [PERSON] пояснив, що його матір в 1995 році отримала спірну квартиру. Після смерті матері відносини з батьком погіршились, він не міг знайти спільну мову з позивачем та його дружиною, між ними постійно виникали сварки і він переїхав проживати до бабусі в інший район. До спірної квартири, яка не приватизована і де також зареєстрована його малолітня дитина інтересу, як до житла він не втратив, а через об`єктивні обставини, які створює йому позивач проживати у спірному житлі не має можливості. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази та матеріали справи вважає, що первісний позов не підлягає задоволенню, а зустрічний позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно ордеру № 5285 на жиле приміщення від 02.11.1995 року, видана [PERSON] з сім`єю з трьох чоловік [PERSON] - чоловіка та [PERSON] - сина на підставі рішення виконкому №453 від 28.09.1995 року. Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб виданої відділом реєстрації фізичних осіб та ведення реєстру територіальної громади виконавчого комітету Обухівської міської ради від 28.07.2020 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані четверо осіб: позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . З акту складеного 31.06.2020 року комісійно депутатом Обухівської міської ради та свідків на факт проживання [PERSON] в спірній квартирі, встановлено, що останній зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але з 2014 року по даний час проживає за адресою: [ADDRESS] . З матеріалів справи вбачається, що вказана квартира на час розгляду справи не приватизована. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Результат аналізу статей 71,72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями, за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк (пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України»). Частина перша статті 81 ЦПК Українив изначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). З позовної заяви вбачається, що предметом доказування у даній справі є з`ясування причин відсутності відповідача по первісному позову у спірній квартирі понад встановлений законом строк по 21 серпня 2020 року (день подачі позову до суду), але Ураховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини, надавши оцінку доводам сторін, суд приходить до висновку, що [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] з поважних причин. При цьому судом враховується визнана позивачем в підготовчому судовому засіданні обставина, що він змінив замок на вхідних дверях спірної квартири, тобто чинить перешкоди у користуванні жилим приміщенням. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання особи такою, що втратив право користування житловим приміщенням та задоволення зустрічного позову [PERSON] про усунення перешкоду користуванні житлом шляхом вселення. Згідно ст.141 ЦПК України судові витрати позивача за зустрічним позовом підлягають стягненню з [PERSON] . На підставі ст. ст. 71, 72 ЖК України,

Outcome: approved