Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

В серпні 2017 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дружини , в якому зазначила, що від шлюбу з відповідачем мають дитину сина [PERSON], [INFO], при цьому відповідач не надає на її утримання дитини матеріальної допомоги. При цьому, вказувала в позові, що остання перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, тому зважаючи на вказані обставини була змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Позивачка [PERSON] та її представника адвокат [PERSON] надали на адресу суду заяви, в якій прохали позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, але надав на адресу суду заяву, в якій прохав проводити судовий розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Суд дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що позов [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, підлягає до задоволення за наступних обставин. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК Україхни, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що 06 серпня 2014 року , сторони зареєстрували шлюб у Центральному відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції, актовий запис 1078 (а.с.3). Даний шлюбі згідно рішення суду від 27 лютого 2018 року було розірвано. Судом встановлено, що неповнолітня дитини [PERSON], [INFO], проживає з матірю та перебуває на її утриманні. У відповідності до свідоцтва про народження серії 1-КЕ № 233979 від 13 січня 2016 року, виданого Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, сторони від спільного шлюбу мають дитину [PERSON], [INFO] ( а.с.2). При цьому, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] перебуває у відпустці по догляду за дитиною трирічного віку з 26 лютого 2013 року по 03 січня 2019 року, у відповідності до наказу №2 від 26.02.2016 року, Філії Публічного акціонерного товариства «Державний експортно імпортний банк». Відповідно до ч.2 ст. 84 СК України визначено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення нею трьох років. Право на утримання має вагітна дружина , а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Таким чином, зважаючи на вище вказані обставини та факти, суд приходить до висновку, що оскільки позивачка [PERSON] перебуває у відпустці по догляду за дитиною, яка перебуває на її утримання та проживає разом з нею та приймаючи до уваги то факт, що відповідач [PERSON]Ю, має офіційне та постійне джерело доходу та відповідно у розумінні положення ст. 84 СК України має можливість надавати таку допомогу, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість та законність позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved