Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

В червні 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, який у січні 2014 року уточнила та просила визнати за нею, [PERSON], право власності на 2/3 частки будівельних матеріалів, з яких побудоване домоволодіння [ADDRESS], а саме в зв'язку з введенням даного домоволодіння в експлуатацію на 2/3 частки житлового будинку літ.А-2 з господарськими будівлями та спорудами, житлова площа - 278,2 кв.м., загальна площа - 129,5 кв.м., що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя; визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованих за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці 0,15 га, кадастровий номер 1221455400:02:010:0041, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 06 вересня 2013 року за реєстровим № 1263; скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що було зареєстровано [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS]; стягнути з [PERSON], [PERSON] на її, [PERSON] користь судові витрати. В обґрунтування позову позивачка вказала, що 14 жовтня 1989 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON], який був розірваний 23 травня 2012 року. Від спільного шлюбу у них народилося троє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. В період шлюбу вона з відповідачем за взаємною домовленістю на матір відповідача - [PERSON] на підставі рішення Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 21.10.2003 року отримали у власність на ім'я [PERSON] земельну ділянку площею 0,042 га, розташовану в [ADDRESS]. В період з 2004 року по 2007 рік за рахунок спільних коштів вона разом з відповідачем збудували домоволодіння на вищевказаній земельній ділянці. В будинку проживає вона, [PERSON] та троє дітей, двоє з яких є неповнолітніми. Вважає, що при визначенні розміру частки, яка їй належить в будівельних матеріалах, з яких побудоване спірне домоволодіння повинно бути визнано право власності на 2/3 частки будівельних матеріалів, з яких побудоване домоволодіння ринкова вартість яких становить 828 794 грн. 06 вересня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці 0,15 га, кадастровий номер 1221455400:02:010:0041, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1263. Також, 06 вересня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер 1221455400:02:010:0042, площею 0,042 га, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1264. [PERSON] свідомо і навмисно ввела другу сторону [PERSON] в оману щодо обставин, що мають істотне значення для вчинення вказаного правочину. Вважає, що вона має право на 2/3 частки в спільній сумісній власності подружжя та визнання за нею права власності на 2/3 частки в спільному сумісному майні подружжя, а саме на: 2/3 частки будівельних матеріалів, з яких побудований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS]. Вважає, що Договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, є недійсним, а тому вона вимушена звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх прав. Адвокат позивачки [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені в позові. Адвокат відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву в якій вказала, що спірне домоволодіння побудоване на її земельній ділянці та за її особисті кошти. Представник третьої особи приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не з'явився. Суд, вислухавши у судовому засіданні пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Встановлено, що з 14 жовтня 1989 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2012 року було розірвано (том №1 а.с.13). Від шлюбу сторони мають спільних дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Подружнє життя між сторонами не склалося, тому з 2010 року сторони припинили сімейно-шлюбні відносини, припинили вести спільне господарство та спільний бюджет. В добровільному порядку сторони не змогли домовитися про розділ спільної сумісної власності, додаткових угод, які б визначали частки у спільній сумісній власності між членами подружжя не укладалося. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Встановлено,що на підставі рішення 12 сесії 24 скликання Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 21.10.2003 року, [PERSON] отримала у власність земельну ділянку площею 0,042 га у межах згідно з планом, що розташована в [ADDRESS], про що 28 грудня 2004 року на її ім'я був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА № 189355 (том № 1 а.с.18). Спірний житловий будинок за тією ж адресою належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно,серія та номер САЕ 921392,виданого 5.08.2013 року Реєстраційною службою Дніпропетровського районного управління юстиції (а.с.232) 06 вересня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці 0,15 га, кадастровий номер 1221455400:02:010:0041, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1263 (том № 2 а.с.232). Також, 06 вересня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,042 га, що розташована за адресою: Дніпропетровська область, [ADDRESS], кадастровий номер 1221455400:02:010:0042, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1264 (а.с.234). Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зазначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За таких обставин, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до роз'яснень, наведених у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Відповідно до ст. 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Оскільки позивачкою не доведено факт умислу в діях відповідачки [PERSON], як і сам факт обману щодо природи правочину, умов договору купівлі-продажу будинку, які [PERSON] та [PERSON] чітко усвідомлювали, а мотиви укладення ними договору купівлі-продажу будинку не мають значення, відсутні підстави вважати спірний договір купівлі-продажу будинку таким, що укладений під впливом обману. Враховуючи викладене, позовні вимоги позивачки суд визнає безпідставними та недоведеними, а тому вони задоволенню не підлягають. Суд критично ставиться до посилання позивачки на Постанову Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 04.10.1991р., оскільки відповідно до абз. 3 п. 9 якого при неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію, оскільки в розумінні цього положення мається вимога щодо поділу незакінченого будівництвом будинку за умови того, що він належить одному з подружжя. Позивачкою суду не доведено, що будівельні матеріали та конструктивні елементи придбано саме подружжям у період шлюбу. Оскільки розгляд справи провадиться в межах заявлених вимог на підставі наданих доказів, суд не вбачає підстав для задоволення позову, оскільки позивачка обрала спосіб захисту, що не відповідає нормам сімейного і цивільного законодавства. Оскільки суд відмовляє позивачці в задоволенні позовних вимог, то судові витрати з відповідача не стягуються.

Outcome: dismissed