Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

В травні 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що 30 червня 2004 року померла [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на 1/4 частку домоволодіння, яке розташоване по вул. Молдавська, № 06 в с. Припруття Новоселицького району. Спадщину по закону після її смерті прийняли чоловік [PERSON] та донька [PERSON]. Син спадкодавці [PERSON] також був зареєстрований на час смерті разом із батьками у спадковому домоволодінні, проте фактично не проживав в ньому, так як постійно проживав у м. Київ. 20 грудня 2016 року помер [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на 3/8 частки домоволодіння, яку вона прийняла своєчасно як спадкоємець за заповітом. Однак, оскільки при житті спадкодавці не отримали правовстановлюючих документів на домоволодіння, вона не може оформити на себе право власності на вказане спадкове майно. Просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку домоволодіння в порядку спадкування після смерті батьків. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій позов визнав та зазначив, що відповідач [PERSON] на момент смерті його батьків разом з ними не проживав. Просив розглянути справу у його відсутності. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Новоселицького району в судове засідання не зявився, направивши до суду заяву, в якій позов визнав та просив розглянути справу у його відсутності. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та враховуючи, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачами не суперечить встановленим обставинам по справі та не порушує права та інтереси інших осіб, дійшов висновку про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні та задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до довідки [PERSON] сільської ради Новоселицького району № 940 від 29 серпня 2018 року станом на 1990-1991 роки домоволодіння, яке розташовано по вул. Молдавська, № 06 в с. Припруття Новоселицького району відносилося до дворів колгоспного типу, в якому були зареєстровані та проживали четверо осіб, в силу чого виходячи з положень ст. 123 ЦК УРСР в редакції 1963 року кожен з них мав рівні долі у колгоспному дворі, тобто по 1/4 частці домоволодіння. Житловий будинок вказаного домоволодіння побудований в 1959 році на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстрований в [PERSON] сільській раді Новоселицького району в погосподарській книзі із наданням відповідної адресної частини, що підтверджується технічним паспортом домоволодіння. Дані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що житловий будинок та господарські споруди вказаного домоволодіння побудовані відповідно до діючого на час їх будівництва законодавства, належним чином були зареєстровані органом місцевого самоврядування і належали зареєстрованим та проживаючим в ньому станом на 1991 рік особам на праві спільної сумісної власності. 30 червня 2004 року померла [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина на 1/4 частку вказаного домоволодіння. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. На момент смерті [PERSON] у спадковому домоволодінні були зареєстровані її чоловік [PERSON] та діти [PERSON], [PERSON]. В той же час, [PERSON] був формально зареєстрований у домоволодінні по вул. Молдавська, № 06 в с. Припруття Новоселицького району, а постійно проживав в м. Київ, що випливає з позовної заяви та підтверджується заявою на адресу суду його представника [PERSON] від 14 червня 2018 року. Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово, а відповідно до частини шостої даної статті фізична особа може мати кілька місць проживання. У відповідності до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до статті третьої вказаного Закону місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Оцінюючи у сукупності досліджені докази, із урахуванням визнання заявлених вимог [PERSON], суд приходить до висновку про доведеність того факту, що відповідач [PERSON] на час відкриття спадщини після смерті його матері [PERSON] не проживав з нею постійно у домоволодінні по вул. Молдавська, № 06 в с. Припруття Новоселицького району, оскільки проживав в іншому місці. За вказаних обставин, спадщину після смерті [PERSON] в рівних долях своєчасно прийняли як спадкоємці за законом 1 черги її чоловік [PERSON] та донька [PERSON], які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується довідкою [PERSON] сільської ради Новоселицького району № 941 від 29 серпня 2018 року. 20 грудня 2016 року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на 3/8 частки домоволодіння, а саме на його 1/4 частку домоволодіння як члена колишнього колгоспного двору та на 1/8 частку, успадковану після смерті його дружини [PERSON]. При житті 20 квітня 2005 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений секретарем Припрутської сільської ради, яким заповів все своє майно позивачу [PERSON]. Спадщину після смерті [PERSON] позивач прийняла своєчасно, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується довідкою [PERSON] сільської ради Новоселицького району № 938 від 29 серпня 2018 року. Однак, у звязку із смертю спадкодавців та відсутністю за ними правовстановлюючих документів на домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння. Враховуючи, що позивач є спадкоємцем після смерті своїх батьків та своєчасно прийняла спадщину, інші спадкоємці спадщину не прийняли, то суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, у звязку із чим позов слід задовольнити. У звязку із визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України слід повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що складає 672 гривень. На підставі ст.ст. 328, 1218, 1223, 1261, 1267-1270 ЦК України, суд

Outcome: approved