Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-25 00:00:00

Державний виконавець 26.03.2019 звернувся до суду з поданням, в якому просить тимчасово обмежити боржника [PERSON] у праві виїзду за межі України до виконання ним боргових зобовязань. Своє подання обґрунтовує тим, що у виконавчій службі знаходиться на виконанні вимога № Ф-599-17У Головного Управління Державної фіскальної служби у Житомирській області про стягнення з [PERSON] боргу в сумі 24\~479,99 грн., від сплати яких він ухиляється, на виклики державного виконавця не зявляється. Представник виконавчої служби в судове засідання не прибув, в письмовій заяві просив справу розглянути без його участі. Дослідивши письмові матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.1 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» (далі Закон) громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених Законом, та вїхати в Україну. Підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон визначено статтею 6 Закону. За змістом п.5 ч.1, ч.2 ст.6 Закону громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням до виконання зобовязань. Узагальнюючи судову практику щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України Верховний Суд України зазначив, що особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне. Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. Саме лише невиконання боржником самостійно зобов'язань, чи відсутність у нього коштів, не може свідчити про його ухилення від виконання покладених на нього обов'язків. На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження. Як видно з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, станом на час звернення державного виконавця з поданням до суду, у виконавчій службі перебуває на виконанні вимога №\~Ф-599-17У\~Головного Управління\~Державної фіскальної\~служби у\~Житомирській області\~від 08.11.2018\~про стягнення\~з [PERSON]\~боргу в\~сумі 24\~479,99\~грн. По вказаному виконавчому документу винесена відповідна постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №58393474 від 18.02.2019. Заходи, які має вжити державний виконавець перед зверненням до суду із поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, передбачені Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. №512/5, виконані ним, однак, не наведено обставин на підтвердження дій або бездіяльності боржника, що виразилися в ухиленні від погашення боргових зобов'язань. Також, у поданні відсутнє посилання на будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості\~і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини. Підстави, зазначені у поданні щодо обмеження боржника у праві виїзду за кордон, не є достатньо обґрунтованими, зводяться лише до правового обґрунтування можливості звернення до суду з таким поданням. Відповідно до ст.31\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» копія постанови про відкриття виконавчого провадження надсилається боржнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Проте матеріали справи не містять доказів про обізнаність боржника з наявністю виконавчого провадження та строками його добровільного виконання. Суд вважає, що заявником не доведено, що боржник злісно та свідомо ухилявся від виконання зобов'язання, факт ухилення об'єктивно не доведений. Відповідно до ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1998 року та ст.12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 1973 року, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Згідно ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Обмеження виїзду за кордон, на думку суду, є крайньою мірою, спрямованою на забезпечення виконання рішення суду, оскільки вказана міра обмежуватиме конституційні права громадянина, а тому може бути застосовано тільки за умови ухилення боржника від виконання рішення суду. Таким чином суд вважає, що подання державного виконавця не може бути задоволено на підставі наявних в справі доказів.

Outcome: dismissed