Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-13 00:00:00

До апеляційного суду звернувся позивач [PERSON] з апеляційною скаргою на рішення суду, яким йому було відмовлено у задоволенні його вимог. Суд першої інстанції виходив з того, що позивач з 1987 року постійно проживає та зареєстрований у [ADDRESS], який знаходиться на балансі відповідача. Відмовляючи позивачеві у задоволенні його вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ДП «ДВЕК» є державним, а не комунальним підприємством, гуртожиток перебуває у повному господарському віданні підприємства, тому на визначення тарифів по оплаті комунальних послуг для мешканців гуртожитку не поширюється дія п.38 Примірного положення про гуртожитки та рішення Донецької міської ради від 10 листопада 2006 року «Про затвердження тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території». В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог, оскільки він вважає, що рішення суду є незаконним, таким, що не відповідає вимогам матеріального і процесуального права. Так, суд першої інстанції не прийняв до уваги, що постановою Вищого адміністративного суду від 03 лютого 2011 року були скасовані постанови Донецького окружного суду від 14 липня 2010 року та Донецького апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2010 року, на які посилався суд першої інстанції у своєму рішенні в обґрунтування своїх висновків. Крім того, у своїй позовній заяві він зробив конкретний розрахунок надмірно сплачених платежів за певний період, на що суд першої інстанції також не звернув уваги. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду скасувати та відмовити позивачеві у задоволенні його вимог, з таких підстав. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] з 11 березня 1987 року зареєстрований та постійно проживає за адресою: [ADDRESS] площею 12 кв. метрів, регулярно вносить плату за користування гуртожитком (а.с.7, 8). Обгрунтовуючи свої вимоги щодо незгоди з розміром такої плати, позивач посилався на те, що відповідач як власник гуртожитку з період з грудня 2006 року по 01 травня 2011 року незаконно кілька разів підвищував розмір плати за гуртожиток, через що він переплатив за цей період 8 831 грн. 53 коп., а з урахуванням 3% річних та інфляції сума переплати становить 11 664 грн. 34 коп. Суд першої інстанції у своєму рішенні виходив з того, що гуртожиток перебуває на балансі державного підприємства, знаходиться у повному його віданні. Оскільки рішення Донецької міської ради від 10 листопада 2006 року «Про затвердження тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території» стосується тільки комунальних та громадських приміщень, тарифи, встановлені цим рішенням, не є обов»язковими для державного підприємства «Донецька вугільна енергетична компанія». При цьому, суд посилався на постанови Донецького окружного суду від 14 липня 2010 року та Донецького апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2010 року, якими цей факт був встановлений. Однак з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки вказані судові рішення були скасовані постановою Вищого адміністративного суду від 03 лютого 2011 року, тому не можуть бути використані як докази у даній справі (а.с.31-33). Більш того, вказаною постановою Вищого адміністративного суду було встановлено, що ДП «ДТЕК» не наділене правом встановлення вільних тарифів на проживання у гуртожитку, що такі тарифи мають встановлюватись у відповідності до вимог «Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій», узгоджуватись з вимогами «Примірного положення про гуртожитки» та враховувати рішення місцевих органів влади у питаннях формування тарифів по оплаті комунальних та інших послуг. Саме через порушення відповідачем порядку встановлення тарифів на проживання у гуртожитку Державною інспекцією з контролю за цінами в Донецькій області 25 червня 2007 року був виданий Припис щодо усунення виявлених порушень законодавства про порядок встановлення та застосування цін (тарифів) і до підприємства були застосовані штрафні санкції (а.с. 27, 28), а наказом по підприємству від 12 травня 2011 року № 98 були встановлені економічно обґрунтовані тарифи з урахуванням рішення Донецької міської ради від 25 лютого 2011 року (а.с.35). За таких обставин апеляційний суд вважає, що посилання позивача на неправомірність дій державного підприємства «Донецька вугільна енергетична компанія» при встановленні тарифів по оплаті за гуртожиток є доведеним, а відтак - обґрунтованим. Разом з тим, апеляційний суд вважає, що не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо стягнення надмірно сплачених сум за користування гуртожитком та моральної шкоди, оскільки доказів в цій частині своїх вимог він не надав до суду, тобто позивач не надав повного розрахунку цієї переплати за весь спірний період. У своїй позовній заяві [PERSON] при проведенні розрахунку переплати посилався на граничний, тобто рекомендований, а не фактично встановлений розмір тарифу, тому надані ним розрахунки є можливими, а не фактичними, через що їх не можна вважати належними та допустимими доказами у даній справі. Крім того, встановлений відповідачем розмір оплати за проживання у гуртожитку був прийнятий позивачем, оскільки той регулярно оплачував нараховані йому суми, про що свідчать надані Бакшинським відповідні квитанції (а.с.12-24), накази відповідача про підвищення тарифів він не оскаржив у встановленому законом порядку. У відповідності до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Апеляційний суд вважає, що позивач не надав належних доказів у відповідності до вимог закону на підтвердження своїх вимог щодо відшкодування надмірно сплачених сум по оплаті за гуртожиток, тому у задоволенні позовних вимог Бакшинському слід відмовити.

Outcome: partial