Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

В червні 2017 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом, згідно якого просив: стягнути з Київського національного торговельно-економічного університету на його користь 266 380,00 грн. 02 коп., з яких: 231 055,20 грн. - середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 12.06.2015 року по 30.06.2017 року; 35 324,82 грн. - індексація заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 05.05.2014 року по 30.06.2017 року; стягнути з Міністерства освіти і науки України на його користь 64 000,00 грн. моральної шкоди; стягнути з Міністерства освіти і науки України на його користь судові витрати про сплаті судового збору за вимогу про стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до рішення Апеляційного суду м.Києва від 11.06.2015 року по справі №22-ц/796/6663/2015, залишеного без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 18.11.2015 року по справі №757/14317/14-ц, наказ Міністерства освіти і науки України №171-к від 05.05.2014 року «Про дострокове розірвання контракту з ректором Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі [PERSON].» визнано незаконним, а [PERSON] поновлено на посаді ректора Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі з 05.05.2014 року та стягнуто з Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі на користь останнього суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 125 211,20 грн. з утриманням з цієї суми податків й інших обов'язкових платежів. При цьому, вказаним рішенням Апеляційного суду м.Києва від 11.06.2015 року з Міністерства освіти і науки України на користь [PERSON] стягнуто суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 000,00 грн. Разом з тим, враховуючи ту обставину, що рішення суду про поновлення на роботі [PERSON] на теперішній час не виконано, а суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу виплачено лише за період з 05.05.2014 року по 11.06.2015 року, позивач, посилаючись на порушення своїх прав, вважає, що Київський національний торговельно-економічний університет, як правонаступник Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі, зобов'язаний виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу через невиконання рішення суду про поновлення на роботі у розмірі 231 055,20 грн. Крім того, оскільки рішенням Апеляційного суду м.Києва від 11.06.2015 року при розрахунку середнього заробітку за час затримки вимушеного прогулу за основу було взято довідку про середню заробітну плату позивача без врахування індексації заробітної плати, останній вважає, що з Київського національного торговельно-економічного університету на його користь підлягає до стягнення й сума індексації заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 05.05.2014 року по 30.06.2017 року в розмірі 35 324,82 грн. Також, позивач вважає, що внаслідок дій Міністерства освіти і науки України щодо не виконання рішення суду в частині поновлення на роботі, а також затримки виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, йому було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, спричинених втратою нормальних життєвих зв'язків та докладанням додаткових зусиль для організації життя. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача Київського національного торговельно-економічного університету Косенко О.А. проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, посилаючись на те, що Київський національний торговельно-економічний університет не допускав будь-яких затримок у виконанні рішення суду зокрема в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в той час як сам позивач з різних на те підстав не пред'являв рішення суду до виконання в Казначейську службу України. Представник відповідача Міністерства освіти і науки України Зеленко Д.С. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з тих підстав, що позивач, заявляючи до Міністерства освіти і науки України вимоги про відшкодування моральної шкоди, не надав жодних доказів на предмет того, в чому саме полягає ця шкода та якими неправомірними діями чи бездіяльністю Міністерства її було заподіяно позивачу. Крім того, представник відповідача зазначив, що поновити позивача на посаді ректора Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі неможливо, адже вказана юридична особа є припиненою. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду м.Києва від 11.06.2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.11.2015 року, позовні вимоги [PERSON] до Міністерства освіти і науки України, Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі, треті особи: [PERSON], Державна інспекція навчальних закладів України, про визнання наказу про дострокове розірвання трудового контракту незаконним, поновлення на роботі на посаді ректора, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково, а саме: визнано наказ Міністерства освіти і науки України №171-к від 05.05.2014 року «Про дострокове розірвання контракту з ректором Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі [PERSON].» незаконним; поновлено [PERSON] на посаді ректора Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі з 05.05.2015 року; стягнуто з Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 125 211,20 грн., з утриманням з цієї суми податків і інших обов'язкових платежів; стягнуто з Міністерства освіти і науки України на користь [PERSON]. 1 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди; вирішено питання про розподіл судових витрат та допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в межах платежу за один місяць. При цьому, як вбачається зі змісту вищенаведеного рішення, сума середньоденної заробітної плати позивача була встановлена судом у сумі 450,40 грн. Враховуючи положення ч.3 ст. 61 ЦПК України, вищезазначені обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду м.Києва від 11.06.2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, не потребують доказуванню у даній справі. Як встановлено в судовому засіданні, вищенаведене рішення суду виконано відповідачами лише частково, а саме: в примусовому порядку стягнуто з Міністерства освіти і науки України на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000,00 грн., про що свідчить копія постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України від 11.09.2015 року про закінчення виконавчого провадження №48037888; стягнуто з Київського національного торговельно-економічного університету на користь позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 121 211,20 грн., що підтверджується випискою про списання коштів з рахунку університету від 19.07.2017 року, з якої, серед іншого, вбачається, що відповідне списання коштів було проведено Головним управлінням Державної казначейської служби України в м.Києві 14.06.2017 року. Водночас, судом встановлено, що в період з 12.06.2015 року і по теперішній час рішення Апеляційного суду м.Києва від 11.06.2015 року в частині поновлення позивача на роботі залишається не виконаним, про що, серед іншого, свідчить подання державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України до Міністерства внутрішніх справ України від 12.10.2015 року про вчинення посадовими особами МОН України кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.382 КК України, на підставі якого старшим слідчим СВ Шевченківського управління поліції Головного управління національної поліції в м.Києві Жалдун С.С. розпочато досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №12015100100014778 від 08.11.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 382 КК України. Вказані обставини стосовно невиконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді ректора також не заперечувалися й представниками відповідачів під час наданнями ними пояснень у судовому засіданні. Разом з тим, згідно з ч.5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. За правилами ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно вимог ч.1 ст. 76 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. У відповідності до роз'яснень, викладених в п.34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків. При цьому, як наголосив Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях у справах «Скопелліті проти Італії» від 23.11.1993 року та «Папахелас проти Грузії» від 25.03.1999 року перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи, або виконанням рішення, ухваленого на користь особи. Отже, законодавство України передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 01.07.2015 року по справі №6-435цс15. В свою чергу, положеннями ч.2 ст. 14 ЦПК України передбачено, що невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату середнього заробітку або різниці за час затримки. При цьому, слід зауважити, що зазначена вище стаття КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, в тому числі пред'явлення рішення до примусового виконання. Натомість, добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо закріплений обов'язок, який не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження тощо), яку поновлено на роботі. За вказаних обставин, а також беручи до уваги те, що за період з 12.06.2015 року та по теперішній час рішення суду в частині поновлення позивача на посаді ректора не виконано без поважних на те причин, суд, враховуючи встановлену в рішенні Апеляційного суду м.Києва від 11.06.2015 року суму середньоденної заробітної плати позивача у розмірі 450,40 грн., а також надані позивачем розрахунки середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з невиконанням рішенням суду про поновлення на роботі, зроблені згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, та перевірені в судовому засіданні, прийшов до висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з Київського національного торговельно-економічного університету на його користь суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з невиконанням рішенням суду про поновлення на роботі у розмірі 231 055,20 грн. (513 р.н. * 450,50 грн./день = 231 055,20) є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. При цьому, встановивши факт невиконання МОН України рішення суду про поновлення позивача на роботі, доводи представника МОН України стосовно неможливості поновлення позивача на посаді ректора Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі через припинення даної юридичної особи, суд вважає безпідставними, адже, як вбачається з матеріалів справи, реорганізація Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі шляхом приєднання до Київського національного торговельно-економічного університету була проведена 16.12.2016 року, в той час як рішення Апеляційного суду м.Києва від 11.06.2015 року мало б бути виконано відповідачем негайно після його проголошення. Щодо позовних вимог в частині стягнення з Київського національного торговельно-економічного університету на користь позивача індексація заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 05.05.2014 року по 30.06.2017 року у розмірі 35 324,82 грн., слід зазначити наступне. Так, як вже зазначалось вище, рішенням Апеляційного суду м.Києва від 11.06.2015 року встановлено, що розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] становить 450,40 грн. При цьому, при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05.05.2014 року по 11.06.2015 року Апеляційним судом м.Києва в рішенні від 11.06.2015 року взято за основу довідку про середню заробітну плату (дохід) від 25.07.2014 року, з якої вбачається, що заробітна плата [PERSON] розрахована без урахування індексації. Разом з тим, відповідно до ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У відповідності до вимог ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення). При цьому, к передбачено п.п.4, 7 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року за №159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати проводиться за рахунок джерел, з яких здійснюються відповідні виплати. Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу спожитих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділеній на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Таким чином, перевіривши на відповідність вищенаведеному Порядку наведені у позовній заяві розрахунки позивача, суд вважає, що задоволенню також підлягають і позовні вимоги в частині стягнення з Київського національного торговельно-економічного університету на користь позивача сум індексації заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 05.05.2014 року по 30.06.2017 року в розмірі 35 324,82 грн. Стосовно ж вимог позивача про стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі 64000,00 грн., завданої неправомірними діями Міністерства освіти і науки України, то суд вважає, що в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною ч.1 ст. 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому, порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Так, у відповідності до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно роз'яснень, які містяться в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року за №4, судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Отже виходячи з вищенаведеного, можна дійти висновку, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. При цьому, слід зазначити, що компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових відносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, затримка виконання рішення про поновлення на роботі, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати (висновки Верховного Суду України, викладені в постанові №6-23цс12 від 25.04.2012 року). Беручи до уваги вищевикладене, а також зважаючи на встановлені обставини справи, суд вважає, що порушення законних прав позивача, яке полягає у невиконанні рішення суду поновлення на роботі, призводить до моральних страждань останньої, втрати нею нормальних життєвих зв'язків і вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Однак, виходячи із засад розумності та справедливості, оцінюючи доводи позивача щодо обґрунтованості спричинення моральних страждань останньому, суд знаходить суму моральної шкоди в розмірі 64 000,00 грн. необґрунтовано завищеною та такою, що не відповідає ступеню перенесених страждань позивача, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 5 000,00 грн. Також, з огляду на часткове задоволення заявлених позовних вимог, суд, в порядку визначеному ст. 88 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з Міністерства освіти і науки України на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640,00 грн. Крім того, з урахуванням ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з Київського національного торговельно-економічного університету підлягає до стягнення на користь держави судовий збір у розмірі 2 663,80 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial