Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

В січні 2020 року Житлово-будівельний кооператив «Техніка» звернулось до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (відповідач 1), [PERSON] (відповідач 2), [PERSON] (відповідач 3), третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, в якому просили суд виселити відповідачів без надання іншого приміщення з квартири [ADDRESS] , що належить Житлово-будівельному кооперативу «Техніка». Позовні вимоги вмотивовані тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . Відповідачі проживають в даній квартирі без належних правових підстав, жодного договору, акту прийому-передачі між сторонами не укладалось. На пропозицію укладення договору оренди відповідачі 1, 2 не реагують, що свідчить на думку позивача про безпідставність використання відповідачами квартири [ADDRESS] . Ці обставини не дають позивачу можливості користуватися своєю власністю, що порушує його права. У відзиві на позов відповідач 1 заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що відповідачі проживають в квартирі [ADDRESS] з моменту народження. Вказана квартира була виділена у користування матері відповідача 1 - [PERSON] , яка працювала двірником у ЖБК «Техніка». Вважають, що відповідачі правомірно вселились в квартиру та користуються нею. (а.с. 147-152) Відповідач 2 подав відзив на позов, який долучено до матеріалів справи, але не приймається до уваги. Ухвалою судді від 12.02.2020 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 11.06.2020 р. витребувано у Шевченківській районній у м. Києві державній адміністрації (адреса: м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 24) належним чином звірені копії документів, були надані для реєстрації місця проживання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що можуть підтвердити право користування вказаних осіб нерухомим майном, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 21.07.2020 р. закрито підготовче провадження у цивільній справі №761/1654/20, призначено справу до розгляду по суті. Ухвалами суду від 16.06.2021 р., 07.09.2021 р. залишено без задоволення клопотання представника відповідача від 08.06.2021 року, 07.09.2021 р. про зупинення провадження у цивільній справі №761/1654/20. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав за викладених у позовній заяві обставин, просив його задовольнити. Відповідач 1, її представник, відповідач 2 в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позову. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи у їх відсутність, заперечують щодо задоволення позову. Згідно положень ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що за даними реєстрових книг КП КМБТІ ЖБК «Техніка» є власником квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі довідки, виданої ЖБК «Техніки» від 26.05.1993 р. №146. (а.с. 14) Реєстраційне посвідчення щодо квартири за адресою: [ADDRESS] - на а.с. 169 Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] станом на 26.06.2020 р. зареєстровані [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації - 19.06.1984 р., [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації - 09.10.2001 р., [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації - 08.07.2019 р. (а.с. 70) Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Підстава позову - обставини (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), які в сукупності дають право особі звернутися до суду з вимогами до відповідача. Як на підставу позову про виселення відповідачів з квартири за адресою: [ADDRESS] позивач посилається на ст.ст. 384, 391 ЦК України. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Можливість виселення особи з житлового приміщення передбачена нормами ЖК УРСР. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ч.1-2 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Стаття 116 ЖК України врегульовує питання виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення. Так, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач вважає, що відповідачі без законних підстав займають квартиру за адресою: [ADDRESS] . Між тим, вказана позиція є помилковою і не узгоджується із наявними у справі доказами. В постанові Верховного Суду від 18.12.2019 р у справі № 674/1344/18-ц зазначено, що такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Згідно витягу з рішення Київської міської ради Депутаатів трудящих №1257 від 01.11.1976 р. затверджено рішення загальних зборів членів ЖБК про закріплення службової квартири: однокімнатної квартири [ADDRESS] . (а.с. 161) Сторони не заперечували, що квартира [ADDRESS] на теперішній час є квартирою [ADDRESS] , а тому вказаний факт не підлягає доказуванню. Згідно трудового договору від 1975 р. по найму на роботу двірника в ЖБК «Техніка», [ADDRESS], правління ЖБК «Техніка» прийняло на роботу в якості двірника [PERSON] з наданням їх службового приміщення (квартиру [NUMBER], правління ЖБК) для житла на період роботи в розмірі 18,3 кв.м зі всіма комунальними послугами безоплатно. (а.с. 174) Факт роботи в ЖБК «Техніка» на роботі двірника підтверджується копією трудової книжки [PERSON] , (а.с.180-190) Згідно довідок ЖБК «Техніка» №174 від 19.04.2005 р., №97 від 22.05.2007 р. в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] (власник особового рахунку), [PERSON] (дочка), [PERSON] (онук) (а.с. 156, 178) [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] за заявою про реєстрацію місця проживання (підстава для реєстрації місця проживання особи - згода власника/співвласника житла або їх уповноважених органів, наймача та членів його сім`ї на реєстрацію місця проживання особи у разі відсутності документів, що підтверджують право власності) (а.с. 71-72) Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані в квартирі [ADDRESS] , яка була надана [PERSON] в користування як двірнику ЖБК «Техніка». Реєстрація місця проживання відповідачів не скасована, доказів протилежного суду не надано. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є членом кооперативу ЖБК «Техніка», зазначила, що відповідачі не є власниками спірної квартири, на пропозицію укласти договір оренди квартири відповідачі відмовили, вони мають заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг. Свідок [PERSON] пояснила суду, що відповідачам було запропоновано укласти договір оренди спірної квартири з оплатою 6000,00 грн на місяць, але останні відмовились. Спірна квартира перебуває у власності ЖБК «Техніка», батьки відповідача колись працювали в кооперативі. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У справі, що розглядається, виселення відповідачів в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останніх на житло, внаслідок яких [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] можуть втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченками. При цьому, [PERSON] є неповнолітньою особою. Зі справи вбачається, що [PERSON] , [PERSON] набули право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном як члени сім`ї [PERSON] . При цьому, [PERSON] проживає в квартирі 27 років, а [PERSON] 19 років. Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР. Позивачем таких підстав не зазначено та не доведено самоправного заняття відповідачами квартири [ADDRESS] . Більш того, підстав для виселення згідно ст. 109 ЖК УРСР суд не вбачає з огляду на відсутність пропозиції про надання іншого житлового приміщення. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, в тому числі самоправного заняття відповідачами спірної квартири, підстав для задоволення позовних вимог про виселення з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення, суд не вбачає.

Outcome: dismissed