Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

В червня 2015р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (т.1 а.с. 1-6 ), з послідуючими уточненнями (т.2 а.с.110-111) до відповідача ПАТ «КБ «Надра» (який є правонаступником ВАТ КБ «Надра»), в якому просила суд: -визнати недійсним кредитний договір № 51/РП/39/2006-840 від 06 вересня 2006р. (далі по тексту - кредитний договір), укладений між [PERSON] та ВАТ «КБ «Надра»; -визнати протиправними дії відповідача щодо ненадання інформації споживачу ([PERSON].) про кількість платежів, їх частоту, обсяги та відсутність порядку розподілу сплачених коштів; -зобов'язати відповідача здійснити перерахунок сплачених сум з урахуванням позовних вимог та норм Закону України «Про захист прав споживачів». Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 06 вересня 2006р. між сторонами ([PERSON] та ВАТ КБ «Надра») було укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальниці кошти в розмірі 450000,0 дол. США. Позивачка вважає, що вищезазначений кредитний договір суперечить вимогам ст. ст. 11, 15 Закону України «Про захист прав споживачів», так як на сьогоднішній день встановлено заборону на надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України; позивачці не було надано інформацію про орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість всіх супутніх послуг (сума кредиту та детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача). Даний договір також суперечить вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договорі із споживачем умови, які є несправедливими, а також суперечить Директиві Ради ЄС від 05 квітня 1993р. 93/13/ЕЕС «щодо несправедливих умов споживчих договорів». За таких обставин, на думку позивачки, вищезазначений кредитний договір повинен бути визнаний недійсним на підставі ст. ст.203, 215 ЦК України, так як він суперечить ст.ст. 11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав, з підстав зазначених в позовній заяві, з урахуванням поданої заяви про уточнення позовних вимог, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що подана позовна заява з уточненнями є необґрунтованою, та такою, що не відповідає дійсності. Перед укладенням вищезазначеного договору, позивачка [PERSON] була ознайомлена із загальними умовами і тарифами банку, погодилась на них, і як наслідок розуміння та згоди нею було підписано кредитний договір. Кредитний договір було укладено між сторонами з додержанням усіх норм Цивільного законодавства. Під час підписання кредитного договору [PERSON] були відомі усі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б були вкрай невигідними для останньої. Крім того, представником було заявлено клопотання про застосування до позовних вимог [PERSON] строків позовної давності Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 06 вересня 2006р. між сторонами було укладено кредитний договір, згідно якого, банк надав позичальниці ([PERSON].) у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 450000,0 дол. США в порядку і на умовах, визначених договором. Позивачка у свою ж чергу зобов'язалася своєчасно повернути отриманий кредит (05 вересня 2023р.), сплатити відсотки за користування кредитом на підставі відсоткової ставки у розмірі 9,5 % річних і виконати свої зобов'язання згідно з даним договором в повному обсязі у встановлений договором термін, а у випадку порушення виконання зобов'язань, передбачених договором, сплатити банку штрафні санкції, визначені у п.п.5.1.-5.2. кредитного договору (т.1 а.с.7-9). Цільове використання кредиту: проведення розрахунків по договору купівлі - продажу № 2-1-2364, 2-1-2365 від 06 червня 2006р., згідно якого позивачка придбає у власність нерухоме майно - будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ( п.1.1. кредитного договору). Відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 9,5 % відсотків річних ( п.1.3.1. кредитного договору ). Плата за управління кредитом сплачується позичальницею щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,35 % від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру відсотків, які позичальниця повинна сплатити банку), зазначеним у п.1.1. цього договору. Плата сплачується в повному обсязі за кожний календарний місяць, протягом якого позичальниця користувалася кредитом, незалежно від фактичної кількості днів (п.1.3.2. кредитного договору). Банк надає позичальниці кредит строком до 05 вересня 2023р. (п.1.4. кредитного договору). Надання кредиту проводиться шляхом видачі готівки позичальниці через касу банку при наявності належним чином оформленої заяви на видачу готівки, сума у якій зазначена у валюті України - гривнях/ іноземній валюті - доларах США/Євро (п.3.1. кредитного договору ). Позичальниця повертає кредит та сплачує банку, передбачені п.п.1.3.1., 1.3.2. цього договору платежі шляхом здійснення перерахування на рахунок № [NUMBER] МФО 320564 мінімально необхідного платежу у валюті кредиту. Щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 5749,0 дол. США. Позичальниця вносить черговий мінімальний платіж, визначений п.3.3.2. цього договору, щомісячно до 10 числа поточного місяця ( п.п.3.3.1., 3.3.2., 3.3.3. кредитного договору ). Відповідачем у повному обсязі були виконані зобов'язання за кредитним договором. Позивачка взяті на себе зобов'язання, згідно вищезазначеного кредитного договору належним чином не виконувала. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 06 квітня 2011р., яке набрало законної сили по цивільній справі № 2-602/11, солідарно стягнуто з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованості по кредиту в розмірі 597576,31 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 4716490,54 грн., судового збору в розмірі 1700,0 грн., витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120,0 грн. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. 3 ст. 533 ЦК України ). Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 ЦК України ). Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком ( ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1054 ЦК України). Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. На підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями (п. 1 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків та території України за зобов'язаннями допускається у випадку, порядку і на умовах, встановлених законом. Судом не встановлено, що на час укладення оспорюваного правочину відповідач не мав банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та дозволи на право здійснювати операції з валютними цінностями. Згідно ч.ч. 1, 2, 4 ст. 5 Декрету Кабінеті Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993р. № 15-93 Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом; генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання; індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Відповідно до п. 2 ст. 6 названого Декрету уповноважені банки та інші фінансові установи, що одержали ліцензію Національного банку України: від свого імені купують і продають іноземну валюту на міжбанківському валютному ринку України за дорученням і за рахунок резидентів і нерезидентів; мають право від свого імені і за свій рахунок купувати іноземну валюту готівкою у фізичних осіб - резидентів і нерезидентів, а також продавати її фізичним особам - резидентам. З урахуванням викладеного, суд вважає, що відповідач мав право здійснювати операції з іноземною валютою, у тому числі операції з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку України банківської ліцензії та дозволів на здійснення валютних операцій, а тому вираження в іноземній валюті грошового зобов'язання за кредитним договором відповідає вимогам законодавства. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 14 Постанови за № 5 від 30 березня 2012р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (ст. ст. 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (ст. 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009р. за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених ч. 1 ст. 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (ст. ст. 536, 638, 1056-1 ЦК України). Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самі сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самі кількості, такого самого роду та такої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Кредитний договір підписаний сторонами, містить детальний опис його предмету (умови, права та обов'язки сторін, відповідальність сторін, строк дії договору, врегулювання спорів та інше ). В момент підписання кредитного договору позивачка отримала його примірник. Підписання даного кредитного договору є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ч. 3 ст. 6 ЦК України ). Згідно ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як вбачається із вищезазначеного кредитного договору, між позивачкою та відповідачем було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, в тому числі щодо його предмету - надання кредиту саме в еквіваленті - долари США, про що свідчать підписи обох сторін у договорі. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Також даною статтею визначені права та обов'язки сторін договору споживчого кредиту. Статтею 18 цього Закону, щодо визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. З матеріалів справи вбачається, що договір між сторонами підписаний повноваженими особами, він містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгодженні сторонами шляхом звернення позивачки з пропозицією щодо укладання договору та погодження відповідачем на укладання такого договору. Крім того, не заслуговують на увагу пояснення представника позивачки в тім, що відповідач не повідомив позивачку перед укладенням кредитного договору про суттєві кредитні умови (як в усній так і у письмові формі), як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону; оскільки відповідно до п.3.3.1. кредитного договору позичальниця повертає кредит та сплачує банку передбачені п.п. 1.3.1., 1.3.2. цього договору платежі шляхом здійснення перерахування на рахунок № [NUMBER] МФО 320564, мінімально необхідного платежу у валюті кредиту; п. 3.3.2 щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 5749,0 дол. США. Даним договором чітко визначені зобов'язання сторін, як то отримана сума кредиту (п.1.1.) та його цільове використання (п.1.2. придбання будинку та земельної ділянки ), а також відсоткова ставка за користування кредитними коштами (9,5 % відсотків річних) та плата за управління кредитом (0,35 % ). Підписавши вищезазначений кредитний договір позивачка у повному обсязі погодилася з його умовами, в тому числі і істотними. Під час розгляду справи судом достовірно встановлено, що перед укладенням спірного кредитного договору позивачка була ознайомлена з умовами кредитування, про що свідчать її підписи на даних умовах, їй були роз'яснені можливі валютні ризики. Крім того, позивачкою заповнена та підписана анкета - заява (т.2 а.с. 51-52) на отримання кредиту, яка також містить інформацію про ознайомлення позивачки із основними умовами надання кредиту та те, що вона усвідомлює, що якщо вона буде не в змозі здійснити платежі або виконати будь - яке з вимог, зазначених в кредитному договорі, який може бути укладений з нею банком в майбутньому, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту і оплати нарахованих відсотків. Таким чином, доводи позивачки, що в оспорюваному договорі відсутні істотні умови, суд вважає необґрунтованими, оскільки із змісту кредитного договору вбачається, що в ньому зазначені мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення позичальника, відсоткові ставки, порядок оплати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту При укладенні вищезазначеного кредитного договору в іноземній валюті (долар США) та беручи на себе певні обов'язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, сторони за договором ( перш за все [PERSON] ) повинна були усвідомлювати, що курс національної валюти України - гривні до долара США не є незмінним, та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому сторони повинні були передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони ( ч.1 ст.60 ЦПК України ). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 ЦК України. Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Отже, позивачкою не доведено та не надано доказів, не було їх встановлено і під час розгляду справи в суді, які б стали підставою для визнання правочину (кредитного договору ) недійсним. Зміст вищезазначеного кредитного договору не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а тому в силу ч. 1 ст.215 ЦК України, не підлягає визнанню недійсним. Також, вищезазначені обставини свідчать про те, що підстав для визнання дій ПАТ КБ «Надра» щодо ненадання інформації [PERSON] про кількість платежів, їх частоту, обсяги та відсутність порядку розподілу сплачених коштів протиправними, у суду немає. Що стосується позовних вимог [PERSON] про зобов'язання відповідача здійснити перерахунок сплачених сум з урахуванням позовних вимог та норм Закону України «Про захист прав споживачів» то вони теж не підлягають задоволенню з наступних підстав. Вказані позовні вимоги є неконкретизованими, так як не містять інформації щодо сплачених позивачкою сум, які вона просить суд перерахувати, а також відсутній період, за який необхідно провести перерахунок. Крім того, позовні вимоги про зобов'язання відповідача здійснити перерахунок сплачених сум з урахуванням позовних вимог та норм Закону України «Про захист прав споживачів» є взаємовиключаючими з позовними вимогами про визнання кредитного договору недійсним в цілому, звертаючись до суду з даною вимогою, позивачка фактично визнає, що має кредитну заборгованість, однак вона не погоджується з її розміром та порядком зарахування банком сплачених нею сум на погашення отриманого кредиту. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Твердження представника позивачки в тім, що строк позовної давності позивачкою не було пропущено судом не приймається до уваги, так як не обґрунтовані на вимогах закону. Спірний кредитний договір між сторонами було укладено 06 вересня 2006р. і з його умовами та розрахунками (сумами, розміру відсотків та інше) позивачка була ознайомлена та прийняла їх як належні, що свідчить про пропущення з боку останньої належних строків для звернення до суду за захистом свого порушеного права. За таких обстави, суд, приходить до висновку, що [PERSON] без поважних причин пропущено трирічний строк звернення до суду, а тому суд, в задоволенні заявлених позовних вимог відмовляє у зв'язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено представником відповідача.

Outcome: dismissed