Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

В січні 2017р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 21-25) до відповідача ТОВ «Капітал Таймс», в якому просив суд: - стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 999885,6 грн., як наслідок невиконання грошового зобов'язання, згідно з п. 2 додаткової угоди № 1 від 17 січня 2014р. укладеної до договору купівлі - продажу №ДД36458-13 від 18 грудня 2013р. (далі по тексту - договір); пеню у розмірі 1077071,0 грн., внаслідок не виконання грошового зобов'язання в розмірі та строки передбачені додатковою угодою № 1 від 17 січня 2014р. укладеної до договору; три проценти річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов'язання у розмірі 89989,7 грн., а також судовий збір. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 18 грудня 2013р. між сторонами було укладено договір, відповідно до якого, відповідач зобов'язався передати у власність позивача визначенні умовами договору цінні папери. На виконання умов договору позивачем було перераховано відповідачу 999885,6 грн. 17 січня 2014р. між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до договору, відповідно до якої сторони вирішили припинити дію вищевказаного договору, і в строк до 22 січня 2014р. відповідач зобов'язувався повернути позивачу внесені грошові кошти не пізніше 22 січня 2014р. Оскільки на думку позивача відповідач не виконав свої зобов'язання щодо повернення суми коштів у розмірі 999885,6 грн., то він вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх порушених прав. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, зазначаючи, що за письмовою заявою позивача, яка була подана на адресу відповідача, останнім були перераховані належні позивачу грошові кошти, на виконання його зобов'язань за договором на брокерське обслуговування № БО1-2014 від 15 січня 2014р., який також було укладено між сторонами, а тому твердження позивача, що відповідачем не виконані зобов'язання за договором, що до повернення грошових коштів у розмірі 999885,0 грн., є безпідставними та необґрунтованими. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом 18 грудня 2013р. між сторонами було укладено договір, відповідно до п. 1.1. якого відповідач зобов'язувався передати позивачу у власність, а позивач прийняти та оплатити наступні цінні папери: облігації ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ», іменні відсоткові, без документарні, номінальною вартістю - цінного паперу 1000,0 грн., за ціною продажу - 1050,0 грн. за один цінний папір, в кількості 952 шт. Загальна сума договору складає 999885,6 грн. (п. 1.1 договору). Судом встановлено, що на виконання своїх зобов'язань за договором позивачем було перераховано відповідачу 999885,6 грн., що не заперечував представник відповідача в судовому засіданні. 17 січня 2014р. між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до договору, відповідно до п. 1, 2 якої, за взаємною згодою сторони вирішили припинити дію зазначеного договору; грошові кошти у сумі 999885,6 грн. перераховані позивачем на поточний рахунок відповідача підлягають поверненню на поточний рахунок позивача не пізніше 22 січня 2014р. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначив, що відповідачем не було здійснено виконання п. 2 додаткової угоди № 1 до договору, а саме не було здійснено перерахування коштів у сумі 999885,6 грн. на рахунок позивача, а тому він вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом про стягнення коштів примусово, а також пеню на підставі ч. 6 ст. 231 ГК України, 3,0 % річних на підставі ст. 625 ЦК України. Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна умов договору не допускається. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що 15 січня 2014р. між сторонами було укладено договір про брокерське обслуговування № БО1-2014, відповідно до п. 1.1. якого клієнт (позивач) доручає, а торговець (відповідач) зобов'язується надавати за винагороду послуги комісіонера щодо операцій з цінними паперами. 20 січня 2014р. позивачем було направлено відповідачу листа, в якому позивач зазначив: «Прошу грошові кошти у сумі 999885 (дев'ятсот дев'яносто дев'ять тисяч вісімсот вісімдесят п'ять) гривень 60 коп., які належать поверненню на мій поточний рахунок згідно умов додаткової угоди № 1 від 17.01.2014р. до договору купівлі продажу цінних паперів № ДД36458-13 від 18.12.2013р. зарахувати в якості коштів клієнта для виконання замовлень за договором брокерського обслуговування БО1-2014 від 15.01.2014.». В судовому засіданні представник відповідача зазначав, що після отримання від позивача зазначеного листа, грошові кошти у розмірі 999885,6 грн. були зараховані, в якості коштів клієнта за вище зазначеним договором про брокерське обслуговування № БО1-2014 від 15 січня 2014р., а також надано позивачу звіт про придбання на його ім'я цінних паперів. На спростування зазначених обставин, стороною позивача не було надано суду жодного належного і допустимого доказу. Крім того, позивач зазначав, що не пам'ятає чи складався та надсилався ним зазначений представником відповідача лист, проте не заперечував того факту, що дійсно зобов'язання за договором про брокерське обслуговування № БО1-2014 від 145 січня 2014р. відповідачем були виконанні в повному обсязі. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 999885,6 грн., як наслідок невиконання грошового зобов'язання, згідно з п. 2 додаткової угоди № 1 від 17 січня 2014р. укладеної до договору не підлягають задоволенню, як безпідставні на необґрунтовані, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач свої зобов'язання виконав, щодо повернення зазначеної суми боргу. За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 2 ст. 612 ЦК України боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завданні простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку, що зі сторони відповідача не мало місце прострочення виконання зобов'язань за договором, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову в частині вимог про стягнення пені та 3,0% річних.

Outcome: dismissed