Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулось Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Позов мотивований тим, що 18.04.2008 року до Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації звернулась [PERSON] за призначенням тимчасової допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, оскільки вона не отримувала аліментів від [PERSON]. На підставі поданих документів було призначено тимчасову допомогу. За період з 01.04.2008 року по 30.09.2013 року [PERSON] отримала вище зазначену допомогу в сумі 51 491, 20 гривень. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про стягнення з [PERSON] коштів в сумі 51 491, 20 гривень, як таких, що виплачені з Державного бюджету України у вигляді тимчасової державної допомоги на користь Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації. В ході розгляду справи представником позивача було збільшено позовні вимоги, в зв'язку з тим, що за період з жовтня місяця 2013 року по березень місяць 2014 року позивачем було виплачено також [PERSON] тимчасову допомогу в сумі 4 538, 40 гривень. Представник позивача просила суд стягнути з відповідача кошти в сумі 56 029, 60 гривень, як такі, що виплачені з Державного бюджету України у вигляді тимчасової державної допомоги на користь Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації. В судовому засіданні представник позивача збільшені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві, і просила позов задовольнити. Відповідач позовні вимоги не визнав і просили суд відмовити в їх задоволенні. Надав суду письмові заперечення, просив застосувати строк позовної давності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача [PERSON] відділу ДВС ВМУЮ при вирішенні спору поклалась на розсуд суду. По справі встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 23.06.2005 року Ленінським районним судом м. Вінниці було видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], аліментів в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку, але не менше неоподаткованого мінімуму доходів громадян, щомісячно, починаючи з 05.04.2004 року і до їх повноліття. (а.с. 95) Відповідно до заяв [PERSON] про призначення соціальної допомоги від 18.04.2008 року, 28.10.2008 року, 21.04.2009 року, 08.10.2009 року, 19.04.2010 року, 11.10.2010 року, 04.04.2011 року, 17.10.2011 року, 09.04.2012 року, 15.10.2012 року, 12.04.2013 року, 31.10.2013 року та на підставі довідок [PERSON] відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції від 10.04.2008 року, 10.11.2008 року, 21.04.2009 року, 19.10.2009 року, 16.04.2010 року, 11.10.2010 року, 04.04.2011 року, 17.10.2011 року, 04.04.2012 року, 12.10.2012 року, 05.04.2013 року, 28.10.2013 року управлінням праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації [PERSON] було призначено тимчасову соціальну допомогу. (а.с. 5-35, 72-73). З довідки від 12.02.2014 року вбачається, що сума виплачених [PERSON] коштів у вигляді тимчасової соціальної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів за період з квітня 2008 року по березень 2014 року (включно) складає 56 029, 60 гривень. (а.с. 36-38, 75). Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, даний обов`язок є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, при чому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Частинами 8 та 9 статті 181 СК України встановлено, що якщо місце проживання чи перебування батьків невідоме, або вони ухиляються від сплати аліментів, або не мають можливості утримувати дитину, дитині призначається тимчасова державна допомога, яка не може бути меншою ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Виплата тимчасової державної допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Порядок призначення та виплати тимчасової державної допомоги визначається Кабінетом Міністрів України. Суми наданої дитині тимчасової державної допомоги підлягають стягненню з платника аліментів до Державного бюджету України у судовому порядку. Відповідно до п. 7 Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 189 від 22.02.2006 року, тимчасова допомога призначається кожні шість місяців, починаючи з місяця, в якому подані усі необхідні документи. Відповідно до п. 12 Порядку, якщо виникла можливість стягнення аліментів з одного з батьків, виявлено, що один з батьків може утримувати дитину або місце проживання (перебування) одного з батьків встановлено, у зв'язку з чим можливе стягнення з нього коштів на утримання дитини, орган праці та соціального захисту населення звертається до суду із заявою про стягнення суми сплаченої тимчасової допомоги. Стягнуті кошти зараховуються до державного бюджету. Таким чином, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що можливість стягнення аліментів з відповідача виникла, виявлено, що він може утримувати дітей або місце його проживання (перебування) встановлено. Однак, позивачем суду таких доказів надано не було. Окрім того, представник позивача в судовому засіданні повідомила, що [PERSON] і досі отримує тимчасову допомогу, виплата її не припинена. Також, судом прийнято до уваги твердження представника позивача про те, що квитанції, надані відповідачем про сплату ним начебто аліментів [PERSON] (а.с. 70), не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони не доводять, що ці кошти [PERSON] отримала. Зокрема, така інформація відсутня й в ДВС. Однак, в будь-якому випадку ці оплати свідчили б про безпідставне призначення тимчасової допомоги [PERSON] з жовтня 2013 року по березень 2014 року (включно). Судом було досліджено матеріали виконавчого провадження ВП № 18671555 про стягнення аліментів з [PERSON], отримані судом від [PERSON] ВДВС ВМУЮ на виконання ухвали суду від 28.04.2014 року. (а.с. 95-101) З даних матеріалів вбачається, що відповідач в розшуку не перебував, доказів того, що його місце проживання не було встановлено не має. Окрім того, з наданих суду матеріалів виконавчого провадження вбачається, що жодних дій направлених на виконання судового рішення, визначених Законом України «Про виконавче провадження», державним виконавцем здійснено не було. Судом встановлено відсутність будь-яких документів в матеріалах виконавчого провадження, які б свідчили про обізнаність відповідача щодо перебування в ДВС на виконанні виконавчого документа про стягнення з нього аліментів. Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 7 Закону України «Про державну виконавчу службу» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Судом прийнято до уваги, що з погляду на значення словосполучення «ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням», означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов'язків. Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне. В матеріалах справи відсутні докази, які б давали підстави вважати, що боржник саме ухилявся від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням. Суд вважає, що нездійснення посадовою особою (державним виконавцем) своїх обов'язків, покладених на неї законом, не повинно будь-яким чином призводити до порушення чи обмеження прав, в даному випадку відповідача. Твердження відповідача про те, що [PERSON], [INFO], не є його дочкою, судом до уваги бути прийняті не можуть, оскільки недоведені належними та допустимими доказами. Даний факт судом не встановлювався. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Клопотання відповідача про застосування строків позовної давності до даних правовідносин не підлягає задоволенню, оскільки в даному випадку у позивача виникає право вимагати повернення виплачених коштів з моменту виявлення можливості стягнення аліментів з одного з батьків. На даний час припинення виплат [PERSON] не відбулось. Однак, спірні правовідносини мають триваючий характер, тому підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності немає. Судом встановлено, що позивач в порушення п. 12 Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 189 від 22.02.2006 року, звернувся до суду з даним позовом не встановивши можливість стягнення з відповідача аліментів, не встановивши, що він може утримувати дітей або місце проживання (перебування) його встановлено, у зв'язку з чим можливе стягнення з нього коштів на утримання дітей, оскільки виключно за даних обставин у органа праці та соціального захисту населення виникає право звернутись до суду із заявою про стягнення суми сплаченої тимчасової допомоги. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки є недоведеним і необґрунтованим. Позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору згідно Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного,

Outcome: dismissed