Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

В січні 2020 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скульської Тетяни Анатоліївни про скасування виконавчого напису. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 15.05.2018 року між позивачем та стягувачем [PERSON] було укладено договір між батьками про сплату аліментів на утримання дітей. 26.07.2019 року відповідачем було вчинено виконавчий напис № 2486 про примусове стягнення на користь [PERSON] суми 755244,00 грн. заборгованості за договором про сплату аліментів. Позивач вважав виконавчий напис незаконним, оскільки при його вчинені не було враховано платежів по договору та здійснено неправильне нарахування штрафних санкцій. Посилаючись на викладене позивач просив суд скасувати виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скульської Т.А. № 2486 від 26.07.2019 року. Ухвалою від 19.02.2020 року по справі відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. 28.04.2020 року ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва залучено до участі у справі [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. 04 березня 2020 року позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив призупинити дію спірного виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скульської Тетяни Анатоліївни за № 2486 від 26.07.2019 року. Ухвалою суду від 21.07.2020 року заяву про забезпечення позову було повернуто заявнику. Ухвалою суду від 22.09.2020 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 10.11.2020 року. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, поважність причин неявки не повідомляла, відзив на позов не подавала. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Бандоли О.О. перебуває виконавче провадження № 59876327 з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скульської Тетяни Анатоліївни № 2486 від 26.07.2019 року, за яким запропоновано стягнути із боржника [PERSON] на користь стягувача [PERSON] суму заборгованості за аліментами у розмірі 31500,00 грн. та суму неустойки (пені) у розмірі 377622,00 грн. З позову вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса та просить скасувати виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скульської Тетяни Анатоліївни № 2486 від 26.07.2019 року, яким запропоновано стягнути із боржника [PERSON] суму заборгованості за аліментами у розмірі 31500,00 грн. та суму неустойки (пені) у розмірі 377622,00 грн. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України «Про нотаріат». Частиною першою статті 1 Закону встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Частиною другою статті 1 Закону передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Тобто, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Спори за позовами про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа. За правилами цивільного судочинства як спір про право в позовному провадженні розглядаються позови про оскарження дій нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства. Тобто нотаріус не може бути відповідачем у цій категорії справ, оскільки предметом позову є спір про право, зокрема позивач заперечує наявність у нього суми заборгованості перед стягувачем, яка вказана у виконавчому написі. Виходячи з норм Закону України «Про нотаріат», у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов`язків стосовно позивача. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями. Справи за спорами щодо оскарження вчинених нотаріусами виконавчих написів (про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса) мають розглядатися судами за позовами боржників до стягувачів. Відповідачем у таких справах є особа, на користь якої було вчинено виконавчий напис, яким було порушено право позивача. Тобто, цивільна відповідальність за незаконно вчинений виконавчий напис покладається не на нотаріуса, а на особу, яка зверталася за виконавчим написом. Сам же нотаріус може залучатися судами як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Отже, визначення відповідача, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідача й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 14.08.2019 року № 61-10311св19. Такі ж висновки містяться у постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» № 2 від 31.01.1992 року - правильність вимог, зазначених у виконавчому напису, може бути оспорена боржником лише в позовному порядку. При безпідставності цих вимог суд скасовує виконавчий напис і відмовляє у їх задоволенні, а у разі часткової їх обґрунтованості - постановляє рішення про скасування виконавчого напису і стягнення з боржника на користь стягувача дійсної суми боргу. У цих випадках справа розглядається в позовному провадженні, позивачем в якому є боржник, а відповідачем - стягувач. Тобто з даної позиції Пленуму Верховного Суду України, висловленої у вказаній постанові, вбачається, що у справах про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню відповідачами не можуть бути нотаріуси, які його вчинили. Таким чином, в даному випадку позивач у своєму позові визначає не належного відповідача - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скульську Тетяну Анатоліївну, до якої не можуть бути заявлені вказані вимоги, так як позивачем та відповідачем у таких категорія справ може виступати стягувач та боржник. Крім того, позивач, звертаючись до суду з даним позовом не вказує про вчинення приватним нотаріусом виконавчого напису будь-яких порушень вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Однак, суд звертає увагу сторони позивача на те, що статтею 87 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Пунктом 3.1. Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованого Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595, передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Крім того, слід зазначити про те, що відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Виходячи зі змісту частини 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Так, ч. 12 ст. 28 ЦПК України передбачено розгляд справ за позовами до стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса, які можуть пред`являтися за місцем його виконання. Відповідно до вимог ст. 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Спір про право, який ґрунтується на вчиненій нотаріальній дії, розглядається судом у порядку позовного провадження. Спір про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса, розглядається судом за позовом боржника до стягувача. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Серявін та інші проти України» №4909/04 від 10.02.2010 року вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Будь-яких доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем суду не надано. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Спосіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення в справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005р.). Таким чином особа має право пред`явити до суду таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису про стягнення з нього заборгованості, а також позивачем не було пред`явлено вимоги про визнання такого виконавчого напису приватного нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, із залученням належних відповідачів у справі, а пред`явлено вимогу про скасування виконавчого напису, суд вважає, що позивачем було обрано невірний спосіб захисту своїх прав, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed