Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-07 00:00:00

В травні 2020р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 3-15) до відповідача ПрАТ «Національна енергетична компанія «УКРЕНЕРГО», в якому просила суд, з урахуванням поданих заяв про збільшення та зменшення позовних вимог (а.с. 94-104, 177-180): 1) скасувати наказ № 430-к від 17 квітня 2020р. відповідача про звільнення позивачки з роботи 21 квітня 2020р. за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України; 2) поновити позивачку на посаді провідного інженеру відділу адміністрування інвестиційної програми Департаменту будівництва Дирекції інвестицій відповідача; 3) стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 квітня 2020р. (наступний день після звільнення) до 15 жовтня 2020р. у розмірі 186621,72 грн.; 4) стягнути з відповідача на користь позивачку моральну шкоду в розмірі 12000,0 грн.; 5) стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати у розмірі 4204,82 грн. - за сплату судового збору та 2000,0 грн. - за правову допомогу. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з серпня 2008р. вона працювала у відповідача на різних посадах і остання посада, яку обіймала позивачка з 23 вересня 2019р. - посада провідного інженеру відділу адміністрування інвестиційної програми Департаменту будівництва Дирекції інвестицій відповідача. 17 квітня 2020р. відповідачем було видано наказ № 430-к, відповідно до якого позивачку було звільнено з роботи з 21 квітня 2020р. за угодою сторін, на підставі п. 1) ч. 1 ст. 36КЗпП України. На думку позивачки, фактично її звільнення відбулося не за угодою сторін, оскільки, як вона вважає, внаслідок конфліктної ситуації, яка мала місце між нею та роботодавцем щодо погодження і надання їй відпустки в березні 2020р. У зв`язку з фактичним ультиматумом адміністрації відповідача та шантажу її щодо не надання їй відпустки, що позбавляло її можливості здійснити відвідування санаторію разом з дитиною, змусило позивачку скласти заяву про її звільнення із займаної посади начебто за угодою сторін, згідно із п. 1) ч. 1 ст. 36 КЗпП України, при цьому в майбутньому відповідач не погодився анулювати її заяву про звільнення. У зв`язку з незаконним звільненням позивачка вважає, що їй було спричинено моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, внаслідок втрати єдиного джерела доходів, змін у її житті. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх порушених прав. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 20 травня 2020р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 03 серпня 2020р. на адресу суду надійшла заява про збільшення позовних вимог (а.с. 94-104). 10 серпня 2020р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 109, 110), в якому сторона відповідача проти позову заперечила, зазначаючи, що звільнення позивачки з роботи, відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, за п. 1) ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Заява на звільнення позивачкою була написана власноручно, при цьому перед звільнення позивачці було надано декілька видів відпустки. Твердження позивачки, що звільнення з роботи відбулося під психологічним тиском не підтверджено жодним належним і допустимим доказом. Як і безпідставними на думку сторони відповідача є вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки на думку сторони така шкода позивачці спричинена не була. 31 серпня 2020р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 145-149), в якій сторона позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, зазначаючи, що сторона відповідача вводить суд в оману, оскільки погодження і надання позивачці запланованої відпустки відбулося лише після того, як вона склала і подала заяву про звільнення, тобто роботодавець фактично шантажував позивачку майбутнім звільненням за прогул. 02 вересня 2020р. на адресу суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив (а.с. 154, 155), в яких відповідач просив суд залишити позов без задоволення, та звертав увагу суду, що сторони не дійшли домовленості щодо поновлення позивачки на роботі після подання нею заяви про анулювання її заяви про звільнення, при цьому одностороннє анулювання цієї заяви не допускається. 30 вересня 2020р. стороною відповідача були подані до суду додаткові пояснення по справі (а.с. 159, 160). 20 жовтня 2020р. стороною позивача були подані пояснення на позов (а.с. 166-175), та заяву про зменшення позовних вимог (а.с. 177-180), а також 22 червня 2021р. письмові пояснення. В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених у позові, відповіді на відзив, просили суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечила, з підстав, наведених у відзиві на позов, запереченнях на відповідь на відзив, просила суд залишити позов без задоволення. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що з серпня 2008р. позивачка працювала у відповідача на різних посадах і остання посада, яку обіймала позивачка з 23 вересня 2019р. - посада провідного інженеру відділу адміністрування інвестиційної програми Департаменту будівництва Дирекції інвестицій відповідача. Судом встановлено, що 10 березня 2020р. позивачкою було подано на ім`я виконуючого обов`язки Голови правління відповідача заяву про надання їй додаткової оплачуваної відпустки за сімейними обставинами як матері яка має дитину шкільного віку 12 та 13 березня 2020р. (а.с. 36). Згідно з наказом відповідача № 1091-к/в про надання відпустки від 12 березня 2020р. позивачці надана відпустка з 12 по 13 березня 2020р. включно (а.с. 37). 12 березня 2020р. позивачкою поштовим зв`язком було надіслано відповідачу заяву на ім`я Директора з управління персоналом у сприянні їй в отриманні щорічної відпустки (а.с. 38, 39) з додатками (ас. 40-42), заяву про надання щорічної відпустки від 12 березня 2020р. (а.с. 43), пояснювальна записка (а.с. 44). 12 березня 2020р. позивачкою було подано на ім`я виконуючого обов`язки Голови правління відповідача заяву про звільнення її з роботи за угодою сторін з 21 квітня 2020р. (а.с. 47), яка була погоджена відповідачем. 16, 19 березня 2020р. відповідачем були видані накази: № 1134/1-к/в про надання відпустки (а.с. 48), №1171-к/в про надання відпустки (а.с. 52), № 1172-к/в про надання відпустки (а.с. 53), відповідно до яких позивачці надано відпустку з 16 по 29 березня, з 30 березня по 08 квітня 2020р., з 09 квітня 2020р. по 18 квітня 2020р. включно, на підставі заяв позивачки. 24 березня 2020р. позивачкою було надіслано поштовим зв`язком на ім`я виконуючого обов`язки Голови правління відповідача заяву (а.с. 49, 50), в якій позивачка просила відкликати свою заяву про звільнення з роботи від 12 березня 2020р., у зв`язку з запровадженням жорстких карантинних заходів. 31 березня 2020р. відповідачем було повідомлено позивачку листом № 01/12022 (а.с. 51), що відкликання її заяви про звільнення від 12 березня 2020р. не можливе, оскільки між позивачкою, як працівником та відповідачем, як роботодавцем досягнуто згоди. 17 квітня 2020р. відповідач повідомив позивачку листом № 01/14192, що її заява від 15 квітня 2020р. про надання їй відпустки буде задоволена і їй буде надана відпустка (а.с. 54). 17 квітня 2020р. відповідачем було видано наказ № 430-к, відповідно до якого позивачку було звільнено з роботи з 21 квітня 2020р. за угодою сторін, на підставі п. 1) ч. 1 ст. 36КЗпП України. 24 квітня 2020р. позивачкою було надіслано поштовим зв`язком заяву на адресу керівника відповідача щодо її незаконного звільнення. У відповідності з п. 1) ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є угода сторін. Як роз`яснив Пленум Верховного суду України в п. 8 Постанови № 9 від 06 листопада 1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1) ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1) ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП). Аналогічна правова позиція, була висловлена Верховним Судом України в постанові від 26 жовтня 2016р. по справі № 6-1269цс16, при цьому суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін. Судом встановлено, що домовленість сторін про припинення трудового договору відповідно до п.1) ч. 1 ст. 36 КЗпП України дійсно існувала, про що свідчить заява позивачки від 12 березня 2020р., в якій позивачка особисто зазначила, що ця заява написана нею власноручно та без примусу. Претензій матеріального або іншого характеру до відповідача та/або його працівників не має. В судовому засіданні позивачка зазначала, що рівень її освіти та кваліфікації не дозволяв її скласти зазначений текст заяви. При цьому протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача не було надано суду доказів того, що нею заява про звільнення від 12 березня 2020р. була написана про вчинення на неї тиску з боку посадових осіб відповідача під час написання цієї заяви на звільнення. Також в судовому засіданні ні позивачки, ні її представник не могли пояснити суду, чому в заяві від 24 березня 2020р. про відкликання (анулювання) заяви про звільнення від 12 березня 2020р., позивачкою було зазначено лише причина запровадження жорстких карантинних заходів. Доводи сторони позивача, що дійсною причиною звільнення позивачки з роботи є психологічний тиск зі сторони керівництва відповідача не знайшли свого підтвердження, оскільки всі подані позивачкою заяви про надання їй відпусток були задоволенні роботодавцем. Зазначені доводи, судом оцінюються критично, оскільки в обґрунтування таких доводів стороною позивача не було надано жодного належного і допустимого доказу, як і не було оскаржено зазначені дії, в установленому законом порядку. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення п. 1) позовних вимог - скасування наказу № 430-к від 17 квітня 2020р. Як і не вбачає суд правових підстав для задоволення позовних вимог п. 2), 3), похідних від вимоги п. 1), враховуючи, що звільнення позивачки відбулось з дотриманням трудового законодавства. Беручи до увагу, що суд прийшов до висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про поновлення позивачки на роботі та стягнення на її користь з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в силу положень ст. 237-1 КЗпП України, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог позивачки про стягнення на її користь з відповідача у відшкодування моральної шкоди 12000,0 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню на користь позивачки понесені останньою судові витрати.

Outcome: dismissed