Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

В серпні 2018 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. В позовній заяві позивачка вказала, що є власником та проживає в будинку по [ADDRESS]. У даному будинку, крім позивачки зареєстровані син [PERSON], його дружина [PERSON], їх син [PERSON], а також дочка [PERSON] та її діти [PERSON], [PERSON] Дочка із внуками фактично понад сім років в зазначеному будинку не проживають, комунальними послугами не користуються, особистих речей та іншого майна в будинку не мають. Факт їхньої реєстрації створює позивачці клопоти з комунальними платежами, оформленням житлової субсидії, обмежує права власниці будинку на володіння, користування і розпорядження своїм майном. Тому [PERSON] просить визнати [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим [ADDRESS] та зняти їх з реєстрації місця проживання; визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим [ADDRESS] та зняти її з реєстрації місця проживання. У вересні 2018 року від позивачки [PERSON] надійшла заява про зменшення позовних вимог, в якій вона просить визнати відповідачів [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим [ADDRESS]; [PERSON] такою, що втратила право користування житловим [ADDRESS]. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, подала суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності. Відповідачка [PERSON] в судове засідання також не з'явилася, надала суду заяву про визнання позову, просила справу слухати за її відсутності. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Чортківської міської ради в судове засідання не з'явився, від третьої особи до суду подано заяву, з якої вбачається, що орган опіки та піклування не заперечує проти позовних вимог [PERSON]. Суд, дослідивши докази в справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться [ADDRESS] /6-б/, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 5 серпня 2011 року та Витягом про державну реєстрацію прав [NUMBER] від 23.08.2011 року. Згідно довідок про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 2487 від 10серпня 2018 року, № 2488 від 10 серпня 2018 року вбачається, що до складу сім'ї (зареєстрованих) за адресою [ADDRESS] входять [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]., [PERSON], за адресою [ADDRESS] - [PERSON], [PERSON] Актами про встановлення факту непроживання від 24 вересня 2018 року, 3 січня 2018 року, 8 серпня 2018 року встановлено, що [PERSON] та її діти [PERSON], [PERSON] у [ADDRESS] не проживають, так як перебувають за межами України. В даний час сім'я [PERSON] проживає у Канаді, м. Едмонтон. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Питання визначення місця проживання малолітніх та неповнолітніх регулюється ст. 29 Цивільного кодексу України, яка визначає місце проживання фізичної особи в залежності від її віку: відповідно до частини 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Ця норма є імперативною, тобто дитина, яка не досягла 10 років може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків. Таким чином, закон надає дитині право обирати самостійно місце свого проживання після досягнення 14 років, до досягнення цього віку дитина не має права вільного вибору свого місця проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з них, з ким вона проживає. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виходячи з наведеного, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що [PERSON] та її діти [PERSON], [PERSON] без поважних причин не користуються житлом понад один рік. Згідно ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, суд приходить до висновку про повернення [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в сумі 704,80 гривень згідно квитанцій АТ «Укргазбанк» № 34375465 від 13 серпня 2018 року, що становить 352 гривні 40 копійок.

Outcome: approved