Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 03.07.2017 р. надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якій Позивач просить суд розірвати шлюб, укладений між нею і Відповідачем та зареєстрований 23.02.1991 р. виконавчим комітетом Дубівської сільської ради Таращанського району Київської області, актовий запис № 4. На обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] у позовній заяві зазначила, що вони з Відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23.02.1991 р., спільних дітей вони не мають, спору щодо поділу майна також не мають, з 2015 року шлюбні відносини між ними припинені і з 25.03.2015 р. вона з Відповідачем проживають окремо один від одного, спілкування припинили, за тривалий час окремого проживання Відповідач не застосував спроб поновити спільне життя, тому формальне перебування у шлюбних відносинах з Відповідачем, на думку Позивача, суперечить її інтересам. Ухвалою Володарського районного суду Київської області від 12.07.2017 р. відкрито провадження у зазначеній цивільній справі та призначено розгляд справи у судовому засіданні на 25.07.2017 р., про що повідомлено сторін. Ухвалою суду від 25.07.2017 р. подружжю було надано строк для примирення - 1 місяць, та, відповідно, зупинено провадження у справі. Ухвалою суду від 01.09.2017 р. відновлено провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 26.09.2017 р., в якому було оголошено перерву до 03.10.2017 р. для виклику свідків. У судове засіданні 03.10.2017 р. Позивач не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлена, у позовній заяві заявила клопотання про розгляд справи без її участі з огляду на літній вік та стан здоров'я (а.с. 2-3). Представник Позивача [PERSON] у суді пояснив, що він є племінником Позивача, просив позов задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві, додатково пояснив, що сторони спільно не проживають уже більше двох років, спільного господарства не ведуть, подальше спільне життя сторін вважає неможливим, оскільки вони обидва є людьми похилого віку, обидва потребують сторонньої допомоги. Надані представником Позивача пояснення щодо обставин спільного життя подружжя підтвердили викликані і допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [INFO], яка час від часу допомагає Позивачеві по господарству та своєму чоловіку [PERSON], який є закріпленим за Позивачем соціальним працівником, а також Дубівський сільський голова Слободяник Валерій Васильович, [INFO] Відповідач у судовому засіданні заперечував викладені в позовній заяві обставини, заявивши, що виїхав від дружини (Позивача) із с. Дубівка, оскільки сам через похилий вік і стан здоров'я потребує сторонньої допомоги та не має можливості забезпечити необхідною допомогою Позивача, проте у судових дебатах проти задоволення позову не заперечував, вказавши на неможливість спільного подружнього проживання в такому віці. Згідно з частиною четвертою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За роз'ясненнями Верховного Суду України, викладеними у пункті 24 Постанови Пленуму від 12.06.2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пункті 11 Постанови Пленуму від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом; визнання відповідачем позову має бути безумовним, не суперечити закону й не порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), у такому разі суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, ознайомившись з матеріалами справи й оцінивши наявні в справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, виходить з такого. Відповідно до статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги; дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній (частини перша, третя статті 55 Сімейного кодексу України). Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість (частини третя, четверта статті 56 Сімейного кодексу України). Згідно зі статтею 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (стаття 113 Сімейного кодексу України). Судом встановлено, що сторони 23.02.1991 р. зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії IV-БК № 348643, виданого Дубівською сільською радою Таращанського району Київської області 23.02.1991 р., актовий запис № 4 (а.с. 7). Спільних дітей сторони не мають, з 2015 року спільно не проживають, спільного господарства не ведуть. З огляду на викладене та зважаючи на фактичну відсутність сімейних відносин між сторонами тривалий час (з 2015 року, тобто більше двох років), суд дійшов висновку, що рішення Позивача про розлучення є виваженим і свідомим, причини, з яких вона наполягає на розірванні шлюбу, - обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження ними сім'ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони не мають наміру та можливості, що не заперечував Відповідач. Суд не може примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків і можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. Зважаючи на викладене, суд вбачає можливим прийняти визнання позову Відповідачем, а позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу - задовольнити. Вимога про відновлення дошлюбного прізвища згідно зі статтею 113 Сімейного кодексу України Позивачем у позовній заяві не порушувалася. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до статті 88 ЦПК України. Відповідно до статей 24, 55, 110, 112, 115 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved