Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

До Буського районного суду Львівської області звернулася з позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Позов мотивує тим, що вони з відповідачем зареєстрували шлюб у 2008 році. Від даного шлюбу мають неповнолітнього сина 2010 року народження. У 2018 році шлюб розірвано. Син знаходиться на повному утриманні позивачки. Відповідач з сином бачиться, перешкоди зі сторони позивача відсутні. Проте, матеріально відповідач забезпечує сина в незначній кількості, орієнтовно 700 грн. в місяць. Вважає, що відповідач має можливість сплачувати для забезпечення належного життєвого рівня дитини аліменти. Добровільної згоди по сплаті аліментів між сторонами не досягнуто, а тому просить стягувати з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі розміром 3000 гривень. Відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги у розмірі 3000 грн. не визнав. Готовий сплачувати аліменти на користь позивачки на утримання сина у твердій грошовій сумі розміром 1700 грн., але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення сином повноліття. Позивачка [PERSON] подала відзив на відзив відповідача та не заперечила щодо призначення аліментів у розмірі 1700 грн., але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення сином повноліття. Сторони в судове засідання не з`явилися, однак подали заяви про розгляд справи без їхньої участі. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких в учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи у їх сукупності і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що сторони шлюб розірвали 07.11.2018 року, що підтверджується рішенням Буського районного суду Львівської області від 07.11.2018 року ЄУН № 440/2248/17, провадження № 2/440/609/2018. В шлюбі народився син, [PERSON] - [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 Х11 (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає правоможної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує, стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини що мають істотне значення. Враховуючи зміст ст.ст.181,192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Відповідно до ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Пунктом 17 Постанови Пленуму ВСУ № 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. Позивач просить суд стягувати аліменти в твердій грошовій сумі для дитини відповідного віку на кожну дитину, оскільки відповідач працездатний, інших утриманців не має, здоровий. В силу ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину визначається судом. Судом встановлено, що неповнолітній [PERSON] періодично проживає з відповідачем, своїм батьком, [PERSON] , який купляє дитині необхідні речі, харчі, одяг, оплачує медичне обстеження. Відповідач, на теперішній час немає фізичної можливості платити аліменти у розмірі 3000 грн., а тому погоджується сплачувати аліменти у розмірі 1700 грн., про що позивач не заперечила. Ураховуючи те, що відповідач не має постійного доходу, син періодично проживає з ним, а відтак, стягнення аліментів у твердій грошовій сумі розміром 1700 грн., але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення сином повноліття, буде достатнім і справедливим. Також, судом враховано інтереси дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, а тому, вищевказані обставини свідчать про наявність підстав для стягнення аліментів з відповідача. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на підставі ст. 141 ЦПК України. В силу ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved