Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

В червні 2018 року дочірнє підприємство «Вінницький облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія» «Автомобільні дороги України» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, у якому просив суд ухвалити рішення про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в загальній сумі 21727,36 грн. та судовий збір у розмірі 1762 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 04.04.2017 року між сторонами укладено договір позики, відповідно якого позикодавець передає позичальнику безпроцентну позику на суму 27000,00 грн., а позичальник зобов'язується повернути зазначену позику в обумовлений строк. На виконання взятих на себе зобов'язань позивач платіжним дорученням №532 від 04.04.2017 року перерахував на картковий рахунок відповідача кошти в сумі 27000,00 грн. Умови повернення позики врегульовані розділом 2 Договору, зокрема, п. 2.2 визначено, що повернення позики може відбуватися за бажанням позичальника протягом дії договору по частинам (в розстрочку), але не пізніше 05.04.2018 року. Зазначена сума безпроцентної позики може бути повернута позичальником достроково. Наступним пунктом договору встановлено, що в разі звільнення позичальника з роботи, з будь-якої причини, сума позики, яка існує на момент звільнення, має бути повернута негайно. Таким чином, договором врегульовано порядок визначення терміну повернення позики і останній пов'язаний з подією, яка настане раніше - чи дата визначена сторонами договору (05.04.2018р.) чи день звільнення відповідача з роботи. На час укладання договору відповідач обіймав посаду заступника директора з ремонтів та утримання автомобільних доріг начальника відділу з експлуатаційного утримання автомобільних доріг та безпеки руху. Відповідно до\~наказу ПАТ\~«ДАК «Автомобільні\~дороги України»\~від 16.05.2017\~року №83-ВК\~[PERSON]\~звільнено із\~займаної посади\~по п.\~5\~ст.\~36\~КЗпП України\~по переведенню\~у філію «Вінницький райавтодор». Як вбачається з наказу, підставою для звільнення відповідача, серед іншого, є його заява. Наказом №36-ос від 04.06.2018 року відповідача звільнено з посади головного інженера філії «Вінницький райавтодор» у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників по п. 1 ст. 40 КЗпП України. З врахуванням положень п. 2.2. Договору випливає, що позика мала б бути повернута не пізніше 05.04.2018 року. Станом на 06.06.2018 року позика відповідачем повернута частково і заборгованість становить 21363,88 грн. Так, 13.04.2018 року на адресу відповідача направлено вимогу №272 від 13.04.2018 року про сплату боргу за позикою в сумі 21663,78 грн., яка отримана відповідачем особисто 02.05.2018 року. В подальшому, на адресу [PERSON] направлено вимогу №404 від 04.06.2018 аналогічного змісту з вимогою терміново повернути суму позики в сумі 21363,88 грн. Таким чином, відповідач порушив як умови договору позики, так і вищевикладені приписи чинного законодавства України та заборгував позивачу 21363,88 грн. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України). На підставі приписів ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивачем нараховано суму інфляційних втрат, яка становить 213,63 грн. (21363,88 грн. * 100,8%* 100,2%)-21363,88 грн.=213,63 грн. індекс інфляції за квітень 2018 року-100,8%; за травень 2018 року- 100,2% та 3%\~річних -\~131,70\~грн. (21363,18грн. х 3%/365 днів/75 днів прострочки). Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України встановлено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. З врахуванням вищенаведеного, позивачем розраховано неустойку у загальній сумі 18,15 грн., з яких: розрахунок неустойки по п. 3.1. Договору: 21363,88 грн. х 0,001%* 75 дня прострочення( за період з 06.04.2018 р. по 12.06.2018р.)=16,02 грн.; розрахунок неустойки по п. 3.2. Договору: 21363,88грн.*0,01%=2,13 грн. У зв'язку з тим, що відповідач ухиляється від виконання взятого на себе зобовязання щодо повернення позики, тому позивач вимушений звернутись з даним позовом до суду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви та надав докази про часткове погашення відповідачем у період розгляду даної справи заборгованості за договором позики, а саме в розмірі 100 грн. Крім того, заперечував щодо заочного розгляду справи, просив ухвалити рішення в загальному порядку, оскільки представник відповідача адвокат [PERSON] був повідомлений судом належним чином про час і місце розгляду даної справи, але неодноразово не зявився до суду без поважних причин. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, зокрема на адресу реєстрації відповідача (м. Вінниця, вул. Л.Ратушної, 18/11), яка підтверджена відповіддю Департаменту адміністративних послуг ВМР від 21.06.2018 року, про причини неявки суд не повідомив. Відзив на позовну заяву до суду не надходив. Представник відповідача адвокат [PERSON] в судове засідання повторно не зявився, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про вручення йому судових повісток та наявна в матеріалах справи розписка адвоката про повідомлення його щодо часу, дати та місця розгляду даної справи. Згідно з ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін, диспозитивність та розумність строків розгляду справи судом. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною першою статті 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобовязання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на чому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 3 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобовязана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обовязки. Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Відтак, в кожному випадку сторона або її представник повинні дотримуватися норм процесуального законодавства. З урахуванням вказаного вище суд вважає, що адвокат [PERSON] вчиняє дії (неодноразова неявка в судові засідання), які вказують на затягування розгляду справи. Такі дії суд вважає недобросовісними, такими, що суперечать завданню цивільного судочинства, направлені на затягування розгляду справи. Суд розцінює заяви адвоката [PERSON] від 01.11.2018 року та 27.11.2018 року про відкладення розгляду справи в звязку із його зайнятістю в розгляді кримінальних справ як зловживання останнім процесуальними правами, оскільки подаючи такі заяви, адвокат жодного підтвердження про необхідність його участі в кримінальних справах як захисника суду не надав (копію договору про правову допомогу певній особі, копію ордеру, виклики до суду його як захисника, тощо). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник позивача заперечив проти розгляду даної справи в порядку заочного провадження, тому суд розглянув справу в загальному порядку у відсутність відповідача і його представника. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 04.04.2017 року між дочірнім підприємством «Вінницький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» «Автомобільні дороги України» (Позикодавцем) та [PERSON] (Позичальником) укладено договір позики, відповідно якого позикодавець передає позичальнику безпроцентну позику на суму 27000,00 грн., а позичальник зобов'язується повернути зазначену позику в обумовлений строк (п. 1.1 Договору позики) (а.с. 4-5). Згідно п. 2.1 Договору позики позикодавець зобов'язаний передати позичальникові або перерахувати на його банківський рахунок зазначену суму позики в строк до 05.04.2017 року. Позивач свої зобовязання перед відповідачем виконав повністю, а саме на виконання взятих на себе зобов'язань Позикодавець платіжним дорученням №532 від 04.04.2017 року перерахував на картковий рахунок Позичальника кошти в сумі 27000,00 грн. та вказані кошти в цей же день були зараховані на картковий рахунок Позичальника, що підтверджується платіжним дорученням №532 від 04.04.2017 року (а.с. 6). Пунктом 8.3 Договору визначено, що договір набуває чинності з моменту передачі Позикодавцем суми позики, зазначеної в п. 1.1. Позичальникові або перерахування відповідних коштів на його банківський рахунок. Відповідно до п. 2.2, 2.2.1 Договору позики повернення зазначеної в даному договорі суми позики може відбуватися за бажанням Позичальника протягом дії Договору по частинам(в розстрочку), але не пізніше 05.04.2018 року. Зазначена сума безпроцентної позики може бути повернута Позичальником достроково. В разі звільнення Позичальника з роботи, з будь-якої причини, сума позики, яка існує на момент звільнення, має бути повернута негайно. Таким чином, договором врегульовано порядок визначення терміну повернення позики і останній пов'язаний з подією, яка настане раніше - чи дата визначена сторонами договору (05.04.2018р.) чи день звільнення відповідача з роботи. Відповідно до\~наказу Публічного\~акціонерного товариства\~«Державна акціонерна\~компанія «Автомобільні\~дороги України»\~від 16.05.2017\~року №83-ВК\~[PERSON]\~звільнено із\~посади заступника\~директора з\~ремонтів та\~утримання автомобільних\~доріг \~начальника відділу\~з експлуатаційного\~ утримання\~автомобільних доріг\~та безпеки\~руху за\~переведенням у філію «Вінницький райавтодор» ДП «Вінницький облавтодор» (п. 5 ст. 36 КЗпП України) (а.с. 7). Наказом №36-ос від 04.06.2018 року [PERSON] звільнено з посади головного інженера філії «Вінницький райавтодор» ДП «Вінницький облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників, п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 8). За положеннями п. 2.2 Договору випливає, що позика мала б бути повернута не пізніше 05.04.2018 року. Станом на 06.06.2018 року позика відповідачем була повернута частково і заборгованість становила 21363,88 грн. Позивачем було вчинено дії з метою врегулювати спір мирним шляхом, зокрема 13.04.2018 року на адресу відповідача направлено вимогу №272 від 13.04.2018 року про сплату боргу за позикою в сумі 21663,78 грн., яка отримана відповідачем особисто 02.05.2018 року та вимогу №404 від 04.06.2018 аналогічного змісту щодо термінового повернення суми позики в розмірі 21363,88 грн.(а.с. 9-14). Однак відповідач на вимогу позивача не повернув отримані у позику грошові кошти та ухиляється від виконання свого зобовязання. На неодноразові нагадування з боку позивача, відповідач ніяк не реагує, чим завдає позивачу збитків. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладання договору позики та його умов, може бути представлена розписка позичальника, яка посвідчує передачу йому позикодавцем визначеної грошової суми. Судом встановлено, що 04.04.2017 року між сторонами було укладено письмовий договір безпроцентної позики, відповідно до умов якого позивач платіжним дорученням №532 від 04.04.2017 року перерахував на картковий рахунок відповідача кошти в сумі 27000,00 грн. Таким чином, сторони в належній формі досягли згоди з істотних умов договору позики щодо його предмету, порядку і строку виконання і даний договір відповідає вимогам ст. 1046 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у такій самій кількості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановленні договором. Суд встановив, що в обумовлений договором строк відповідач позичені кошти не повернув. Разом з тим, станом на 06.06.2018 року позика відповідачем повернута частково, а саме на суму 5636,12 грн., що підтверджується випискою по картковому рахунку №3775 за період з 01.04.2017 року по 31.05.2018 року, розрахунковими відомостями і загальна заборгованість за договором позики станом на 06.06.2018 року становила 21363,88 грн. (а.с. 46-63). Крім того, 24.10.2018 року на банківський рахунок позивача від відповідача [PERSON] в рахунок погашення позики за договором від 04.04.2017 року надійшло 100 грн., що підтверджується наданою суду випискою по рахунку від 30.10.2018 року (а.с. 97). Відповідно до п. 8.4. Договору встановлено, що Договір буде вважатись виконаним при виконанні сторонами взаємних зобов'язань, однак наявність заборгованості за договором позики відповідача свідчить про невиконання ним умов договору позики та порушення вимог ст. 1049 ЦК України. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов'язання повинні бути виконанні у встановлений строк його виконання. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як зазначає ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України є заходом цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу позивача і не є тотожним процентам розрахованим на підставі ст. 536 ЦК України, які нараховуються за користування чужими грошовими коштами і в даному випадку договором позики не встановлені. У звязку з простроченням відповідачем виконання грошового зобовязання позивачем розраховано суму інфляційних втрат, з яким погоджується суд, яка становить 213,63 грн. (21363,88 грн. * 100,8%* 100,2%)-21363,88 грн.=213,63 грн. (де індекс інфляції за квітень 2018 року-100,8%; за травень 2018 року- 100,2%) та 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України становить 131,70 грн. (21363,18 грн. х 3% / 365 дні х 75 дні прострочки = 131,70 грн.). Крім того, п. 3.1. та п. 3.2. договору визначено, що у випадку неповернення зазначеної в п. 1 суми позики в зазначений у п. 2.2. строк, позичальник сплачує штраф у розмірі 0,001% від суми позики за кожний день прострочення до дня її повернення позикодавцю. У випадку невиконання позичальником п. 2.2.1. Договору, останній має сплатити позикодавцеві на його вимогу, штраф у розмірі 0,01 % від суми не повернутої позики(сплачується одноразово). При цьому ч.ч. 1 та 2 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України встановлено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Враховуючи вказані вище умови договору, позивачем розраховано неустойку в загальній сумі 18,15 грн., з яких: розрахунок неустойки по п. 3.1. Договору: 21363,88 грн. х 0,001%* 75 дня прострочення( за період з 06.04.2018 р. по 12.06.2018р.)=16,02 грн. та розрахунок неустойки по п. 3.2. Договору: 21363,88грн.*0,01%=2,13 грн., з яким також погоджується суд. Суд враховує, що позивачем здійснено розрахунок суми інфляційних втрат, 3% річних та неустойки виходячи із суми позики 21363,88 грн., оскільки відповідачем [PERSON] повернуто частково суму позики у розмірі 100 грн. вже після відкриття провадження судом у даній справі та в ході розгляду справи по суті. За викладених обставин, з урахуванням часткового повернення відповідачем заборгованості в ході розгляду даної справи, а саме в сумі 100 грн., стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за договором позики від 04.04.2017 року в загальній сумі 21627,36 грн. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України суд вважає, що з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 1753,89 грн. (розрахунок: 1762 грн. сплаченого судового збору х 99,54 % (задоволена частина позову 21627,36 грн. х 100 : 21727,36 грн. (ціна позову) = 99,54 %) = 1753,89 грн.). На підставі викладеного та

Outcome: partial