Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-06 00:00:00

В травні 2013 року Очаківський міжрайонний екологічний прокурор Дніпровської екологічної прокуратури звернувся до суду із зазначеним позовом до Очаківської районної державної адміністрації Миколаївської області та [PERSON]. Свої вимоги прокурор обґрунтовував тим, що за результатами перевірки додержання вимог земельного та природоохоронного законодавства України при розпорядженні землями у межах території Солончаківської сільської ради Очаківського району Миколаївської області при наданні [PERSON] у власність земельної ділянки загальною площею 1 га було виявлено розпорядження Очаківської районної державної адміністрації № 109 від 08 квітня 2011 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки, на підставі якого відповідачці видано державний акт на право власності на земельну ділянку за цільовим призначенням - ведення особистого селянського господарства. Оформлення права власності [PERSON] на земельну ділянку проведено з порушенням вимог чинного законодавства, а саме: спірна земельна ділянка розташована в законодавчо встановленій прибережній захисній смузі Дніпровсько-Бузького лиману, а отже не може перебувати у приватній власності. Посилаючись на викладене, з урахуванням уточнених вимог, просив визнати незаконним та скасувати вказане вище розпорядження Очаківської райдержадміністрації в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] площею 1 га вартістю 32 200 грн для ведення особистого селянського господарства та передачі її [PERSON], визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності останньої на земельну ділянку, зобов'язати Очаківське міськрайонне управління юстиції Миколаївської області скасувати державну реєстрацію права власності відповідачки на земельну ділянку, повернути її у державну власність в особі Очаківської райдержадміністрації та зобов'язати управління Держземагентства в Очаківському районі внести зміни до державного земельного кадастру щодо власника земельної ділянки. Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача - Очаківської районної державної адміністрації Миколаївської області в судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на те, що спірна земельна ділянка не відноситься до земель водного фонду, а сформована як земельна ділянка сільськогосподарського призначення, і передана відповідачці [PERSON] у власність для ведення особистого селянського господарства з додержанням вимог земельного законодавства. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про причини своєї неявки суду не повідомила, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 74 ЦПК України. Представник третьої особи - управління Держземагентства в Очаківському районі Миколаївської області в судове засідання не з'явилася, в письмових поясненнях, наданих суду, просила відмовити у задоволенні позову прокурора, з посиланням на те, що останнім не надано доказів щодо віднесення спірної земельної ділянки до земель прибережної захисної смуги та категорії земель водного фонду. Представник третьої особи - Миколаївського обласного управління водних ресурсів в судове засідання не з'явився, третя особа надала заяву про розгляд справи без участі її представника, крім цього, зазначила, що повністю підтримує позов прокурора. Представник третьої особи - Очаківського міськрайонного управління юстиції в Миколаївській області в судове засідання не з'явився, третя особа надала заяву про розгляд справи без участі її представника. В письмових поясненнях, крім цього, вказала, що управління юстиції не наділено повноваженнями щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Вислухавши пояснення осіб які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного. На підставі розпорядження голови Очаківської районної державної адміністрації № 575 від 26 грудня 2002 року «Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства громадянам Солончаківської сільської ради Очаківського району Миколаївської області», надано дозвіл мешканцям Солончаківської сільради на розробку проектів відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності в межах території сільради загальною площею 104,56 га згідно списку 86 осіб, серед яких значиться відповідачка [PERSON] (а. с. 49). 08 квітня 2011 року Очаківською районною державною адміністрацією винесено розпорядження № 109 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України (37 чоловік) для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності не наданих у власність або користування в межах території Солончаківської сільської ради Очаківського району Миколаївської області», яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадян (37 осіб), у тому числі й відповідачці [PERSON], для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності, не наданих у власність або користування, в межах території Солончаківської сільської ради Очаківського району Миколаївської області (а. с. 21). Як вбачається з довідки про присвоєння кадастрових номерів (а. с. 38), спірній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер [NUMBER] . На підставі вказаного розпорядження відповідачка [PERSON] 07 жовтня 2011 року отримала державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 1,0000 га за цільовим призначенням - ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: Миколаївська область, Очаківський район, Солончаківська сільська рада, за межами населеного пункту, що підтверджується копією цього державного акту (а. с. 50). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтями 19, 20 ЗК України встановлено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: житлової та громадської забудови й землі водного фонду, і віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, у відповідності до вимог ст. 21 ЗК України, недійсними рішень про надання земель, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 3 Водного кодексу України (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд. Частина 2 цього кодексу визначає, що до водного фонду України належать поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об'єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море. Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 Водного кодексу України, до земель водного фонду належать землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами. Крім того, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню водного фонду. Так, згідно з вказаними вище нормами закону (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) до таких земель відносяться землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Крім того, положеннями ст. 60 ЗК України та ст. 88 Водного кодексу України (у редакціях, що були чинними на той час) встановлено, що вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон визначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації. Як вбачається з інформації державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» від 19 серпня 2013 року за № 3-1/529 (а. с. 85), наданої на запит суду, спірна земельна ділянка, що її було виділено відповідачці [PERSON], розташована на відстані 740,85 м від урізу води Дніпрово-Бузького лиману, а відтак відноситься до земель водного фонду. За змістом п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України № 434 від 05 листопада 2004 року, у разі відсутності землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 486 від 08 травня 1996 року, з урахуванням конкретної ситуації. Отже, землі, зайняті поверхневими водами та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на яких знаходиться водний фонд України та на який розповсюджується окремий порядок надання та використання. Відповідно до положень ч. 1 ст. 84 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин), у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду. Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема, громадянам, були передбачені положеннями ч. 2 ст. 59 ЗК України. Так, громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Отже, за змістом вищевказаних норм матеріального права землі водного фонду України не можуть передаватись у приватну власність громадянам для ведення сільськогосподарського господарства. Крім того, згідно з ч. 6 ст. 88 Водного кодексу України у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Відповідно до п.п. 5, 10 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 486 від 08 травня 1996 року, розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації, а на землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови. З наведених вище норм законодавства, що було чинним на час виникнення спірних правовідносин, випливає, що розмір та межі прибережних захисних смуг мали встановлюватись за проектами землеустрою, а на землях населених пунктів - відповідно до існуючих на час встановлення конкретних умов забудови, у разі відсутності землевпорядної документації (документації із землеустрою, проекту землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, таке встановлення повинно бути досягнуто шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 Водного кодексу України та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку від 08 травня 1996 року з урахуванням конкретної ситуації (тобто з урахуванням прибережних захисних смуг шириною не менше двох кілометрів від урізу води). Проаналізувавши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду, оскільки перебуває в законодавчо встановленій двохкілометровій прибережній захисній смузі Дніпровсько-Бузького лиману на відстані 740,85 м від водойми, що встановлено Державним підприємством «Центр державного земельного кадастру» та висновками Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Миколаївській області від 12 серпня 2010 року, Очаківського районного відділу земельних ресурсів від 28 лютого 2007 року, відділу Держкомзему у Очаківському районі Миколаївської області від 06 травня 2010 року та умовами відведення спірної земельної ділянки, завдання на виконання робіт, які є складовою частиною проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, а тому оскаржуване розпорядження Очаківської райдержадміністрації та державний акт на ім'я відповідачки на право власності на земельну ділянку слід скасувати, а спірну земельну ділянку - повернути у власність держави в особі Очаківської районної державної адміністрації Миколаївської області. Разом із тим, не підлягає задоволенню вимога прокурора щодо скасування рішення про зобов'язання Очаківського міськрайонного управління юстиції скасувати державну реєстрацію права власності відповідачки на земельну ділянку та зобов'язання управління Держземагенства в Очаківському районі Миколаївської області внести до державного земельного кадастру інформацію про власника земельної ділянки, оскільки ці особи не є відповідачами у справі. Крім цього, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідачів в дохід держави судовий збір у розмірі 243 грн 60 коп., від сплати якого при зверненні до суду із цим позовом прокурор звільнений. На підставі викладеного,

Outcome: partial