Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-08 00:00:00

В червні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів та третіх осіб без самостійних вимог про визнання особи такою, що втратила право на частку в майні колишнього колгоспного двору та визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що станом на 1990-1991 роки домоволодіння, яке розташовано по\~ [ADDRESS] відносилося до колгоспних дворів, в якому проживали четверо осіб. [PERSON] до 15 квітня 1991 року вибула з господарства на постійне місце проживання в с. Маршинці Новоселицького району та до свого вибуття з господарства три роки не приймала участь у веденні колгоспного двору ні працею, ні коштами, тому втратила право на частку в колгоспному дворі, яка перейшла до інших його членів. [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на 1/3 частку домоволодіння. Позивач своєчасно прийняла спадщину за заповітом. Однак, оскільки при житті спадкодавець не отримав правовстановлюючих документів на домоволодіння, вона не може оформити на себе право власності на вказане спадкове майно. Просила суд визнати [PERSON] такою, що втратила право на частку в майні колишнього колгоспного двору та визнати за нею право власності на 1/3 частку домоволодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] .. В підготовчому судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити заявлені вимоги. Відповідачі та треті особи в судове засідання не з`явилися, направивши до суду заяви, в яких позов визнали та не заперечували щодо задоволення позовних вимог, просили розглянути справу у їх відсутності. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та враховуючи, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачами не суперечить встановленим обставинам по справі та не порушує права та інтереси інших осіб, дійшов висновку про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні та задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що станом на 15 квітня 1991 року у домоволодінні, яке розташовано по [ADDRESS] відносилося до дворів колгоспного типу, в якому проживали [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. Відповідач [PERSON] (дошлюбне [PERSON] ) вибула з вказаного господарства на постійне місце проживання в с. Маршинці Новоселицького району 15 березня 1991 року та до свого вибуття з господарства три роки не приймала участь у веденні колгоспного двору ні працею, ні коштами, що визнала сама у своїй заяві до суду. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 6 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20, положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). Згідно ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР в редакції 1963 року\~колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Відповідно до змісту ст. 123 цього Кодексу\~розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. Положеннями ст. 126 ЦК УРСР встановлено, що працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Зважаючи, що відповідач [PERSON] (дошлюбне [PERSON] ) вибула з вказаного господарства на постійне місце проживання в с. Маршинці Новоселицького району 15 березня 1991 року та до свого вибуття з господарства три роки не приймала участь у веденні колгоспного двору ні працею, ні коштами, то відповідно до ст. 126 ЦК УРСР, чинного на час виникнення вказаних правовідносин, втратила право на частку в колгоспному дворі, яка згідно ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР перейшла до інших його членів. Житловий будинок вказаного домоволодіння побудований в 1960 році на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстрований у Ванчиковецькій сільській раді Новоселицького району в погосподарській книзі із наданням відповідної адресної частини, що підтверджується технічним паспортом домоволодіння. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї\~постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»\~роз`яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, введення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим. Приймаючи до уваги, що [PERSON] (дошлюбне [PERSON] ) втратила право на частку в колгоспному дворі, то житловий будинок та господарські споруди вказаного домоволодіння належали голові двору [PERSON] та членам двору [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності по 1/3 частці за кожним. [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на 1/3 частку домоволодіння. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Відповідно до заповіту, який був складений 31 січня 2008 року та посвідчений секретарем Ванчиковецької сільської ради Новоселицького району, спадкодавець [PERSON] заповів позивачу все своє майно. Позивач спадщину після смерті [PERSON] прийняла своєчасно, звернувшись з відповідною заявою до нотаріальної контори протягом шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] .. В цей же термін третя особа [PERSON] від прийняття спадщини відмовилась. У зв`язку із смертю спадкодавця та відсутністю за ним правовстановлюючих документів на домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи, що позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] та своєчасно прийняла спадщину, інші спадкоємці спадщину не прийняли, то право власності на 1/3 частку домоволодіння слід визнати за нею в порядку спадкування. У зв`язку із визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України слід повернути позивачу [PERSON] , яка сплатила судовий збір у даній справі, з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що складає 769 гривень. На підставі ст.ст. 120, 123, 126 ЦК УРСР в редакції 1963 року, ст.ст. 328, 1218, 1223, 1268, 1269, 1270, 1273 ЦК України, суд

Outcome: approved