Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-28 00:00:00

До Березанського міського суду Київської області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що 19.04.2008 року шлюб між нею та відповідачем по справі [PERSON] було розірвано. Сторони мають спільну малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Дитина потребує витрат на своє утримання. В той же час, відповідач працездатний, має власні джерела доходів, а отже зобов`язаний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. За відсутності добровільної згоди відповідача щодо способу та обсягу його участі в утриманні дитини позивачка змушена звернутись за захистом своїх прав до суду. Відтак, просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їх спільної малолітньої дитини в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття. Представник позивачки в підготовчому судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі з підстав, в ньому наведених, просив задовольнити. Позивачка в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду, причини неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. За правилами п. 4 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Враховуючи вказані обставини, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності належним чином повідомленої позивачки відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 223 ЦПК України. Відповідач в підготовчому судовому засіданні\~позов визнав у повному обсязі та не заперечував проти його задоволення. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи те, що відповідач визнав позов у повному обсязі, суд вважає за можливе постановити рішення в підготовчому судовому засіданні. Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, враховуючи позицію відповідача, дослідивши матеріали справи та додані до них докази, прийшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 19.04.2008 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується відповідним свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим\~ відділом реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 20 (а.с.4). Сторони мають спільну дитину - малолітню [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 12.05.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 83 (а.с.5). Право особи на судовий захист гарантовано статтею 55 Конституції України. Так, кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право\~\~в порядку, встановленому цим Кодексом,\~\~звернутися\~\~до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За змістом\~ст. 7 СК України,\~яка встановлює загальні засади регулювання сімейних відносин, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Принципом № 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН\~від\~20.11.1959\~року, закріплено право дитини на здорове зростання і розвиток; з цією метою їй мають бути забезпечені спеціальний догляд і охорона. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Згідно ч.ч.\~1,\~2\~ст.\~3\~Конвенції про\~права дитини,\~ратифікованої Постановою\~Верховної Ради\~України від\~27.02.1991\~року,\~в усіх\~діях щодо\~дітей,\~незалежно від\~того,\~здійснюються вони\~державними чи\~приватними установами,\~що займаються\~питаннями соціального\~забезпечення,\~судами,\~адміністративними чи\~законодавчими органами,\~першочергова увага\~приділяється якнайкращому\~забезпеченню інтересів\~дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Як роз`яснено п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року № 3, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Оскільки відповідач ухиляється від обов`язку щодо утримання дитини, право позивачки на стягнення аліментів на утримання дитини підлягає захисту судом. Так, як встановлено ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому\~статтями 122\~та\~125\~цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого\~частиною п`ятою\~статті 157 цього Кодексу (ч. 2 ст. 141 СК України). Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття встановлено ст. 180 СК України. Згідно абз. 1 ч. 3\~ст. 181 СК України, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються за рішенням суду у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За змістом положень ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я\~та матеріальне\~становище дитини; 2)\~стан здоров`я\~та матеріальне\~становище платника\~аліментів; 3)\~наявність у\~платника аліментів\~інших дітей,\~непрацездатних чоловіка,\~дружини,\~батьків,\~дочки,\~сина; 3-1)\~наявність рухомого\~та нерухомого\~майна,\~грошових коштів; 3-2)\~доведені стягувачем\~аліментів витрати\~платника аліментів,\~у тому\~числі на\~придбання нерухомого\~або рухомого\~майна,\~сума яких\~перевищує десятикратний\~розмір прожиткового\~мінімуму для\~працездатної особи,\~якщо платником\~аліментів не\~доведено джерело\~походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, приписами ч. 2\~ст.\~182\~СК України передбачено,\~що розмір\~аліментів має\~бути необхідним\~та достатнім\~для забезпечення\~гармонійного розвитку\~дитини. Мінімальний\~гарантований розмір\~аліментів на\~одну дитину\~не може\~бути меншим,\~ніж 50\~відсотків прожиткового\~мінімуму для\~дитини відповідного\~віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.1993 року № 146. У відповідності до\~ч. 1 ст. 183 СК України,\~частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За змістом ст.ст. 181, 182 СК України, п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року № 3, по своїй правовій природі аліментні зобов`язання є періодичними платежами та підлягають сплаті щомісяця. Стаття 129 Конституції України \~як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. З урахуванням імперативних вимог ч.1\~ст. 12 ЦПК України,\~\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень\~ст.\~264\~ЦПК України суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. За таких обставин, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази в їх сукупності, враховуючи вказані вище положення законодавства, відповідач зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття, нарівні з позивачкою створювати необхідні умови для її розвитку та життя, а також спільно нести витрати на утримання дитини, разом з тим, від виконання вказаного обов`язку відповідач як батько ухиляється, що є підставою для стягнення з останнього аліментів у судовому порядку. При цьому, за правилами ч. 1, 3\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно\~ч. 1 ст. 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Так,\~при вирішенні\~питання щодо\~встановлення розміру\~аліментів судом\~враховано матеріальний\~стан сторін,\~те,\~що малолітня\~дитина проживає\~разом з\~матір`ю,\~батько з\~сім`єю\~не проживає,\~участі в\~матеріальному забезпеченні\~дитини не\~приймає,\~домовленості між\~батьками про\~сплату аліментів\~не досягнуто.\~Крім того,\~відповідач є\~працездатним,\~фізично здоровим,\~утриманців та\~інших аліментних\~зобов`язань не\~має, не\~має певних\~доведених обов`язкових\~і обтяжуючих\~його фінансовий\~стан утримань\~та виплат\~з доходу, не має будь-яких обмежень до працевлаштування, що характеризує його майновий стан, а також вказує на можливість надання матеріальної допомоги. Разом з тим, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та матеріальним становищем сторін, а також виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. За ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.\~ Таким чином, виходячи з наданих суду доказів та встановлених фактичних обставин, враховуючи, що відповідач позов визнав і таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, беручи до уваги положення ч. 1 ст. 183 СК України, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки підлягають задоволенню, а саме стягненню з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання їх спільної малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини всіх видів доходів відповідача щомісячно, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, так як вказаний розмір аліментів є доцільним, відповідає меті зобов`язання щодо утримання, необхідний та достатній для забезпечення гармонійного розвитку дитини, відповідає обставинам справи, інтересам сторін та інтересам малолітньої дитини, а також не суперечить чинному законодавству. Положеннями ч. 1\~ст. 191 СК України\~передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. А відтак, вимога позивачки підлягає задоволенню з дня подання позовної заяви до суду, тобто з 29.08.2019 року. Відповідно п. 1 ч. 1\~ст. 430 ЦПК України, у справах про стягнення аліментів суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне. За змістом п. 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014 року, судові витрати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. Враховуючи ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відтак, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved