Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

В травні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі по тексту - відповідач) про визнання іпотечного договору недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що з метою забезпечення виконання боргових зобов'язань за кредитним договором № 08-038/649к від 28.12.2006 року між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки № 02-038/1283і. Позивач вважає, що договір іпотеки підлягає визнанню судом недійсним, оскільки відповідач, перед укладенням іпотечного договору на надав позивачу в установленому законодавчими актами обсязі інформацію про основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу, чим порушено норми Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати». Окрім того, в іпотечному договорі відсутні критерії, що дозволяють встановити чіткий розмір основного зобов'язання, а також відсутні встановлені статтею 18 Закону України «Про іпотеку» умови, необхідні для укладення іпотечного договору. Також відповідач створив позивачу умови, за якими він не мав можливості ознайомитись із умовами Іпотечного договору, що суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів». Також відповідачем не було проведено державної реєстрації зміни умов обтяження нерухомого майна іпотекою та позивачем не було укладено договору щодо внесення змін до іпотечного договору та такі зімни відбулись без нотаріальної згоди співвласника майна - дружини позивача. Також вважав договір іпотеки таким, що порушує публічний порядок, оскільки він спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив суд про його задоволення з урахуванням наданих ним письмових пояснень по справі по кожному пункту своїх заявлених вимог. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала та просила суд відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених в запереченнях по справі. При цьому зазначала, що договір було укладено належним чином в установленому законом порядку, а позивач невірно посилається на вимоги Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», а також Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач погодився з усіма умовами кредитного договору належним чином. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані докази, приходить до наступних висновків. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. 27.12.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» (за договором - Іпотекодержатель) та [PERSON] (за договором - Іпотекодавець) було укладено іпотечний договір № 02-038/1283і, за умовами якого Іпотекодавець передав в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання своїх зобов'язань за договором кредиту № 08-038/649к від 28.12.2006 року, нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру № 204 загальною площею 103,20 квадратних метрів, яка розташована в будинку № 1-б по вулиці Салютній в місті Києві (а.с. 19-23). В обґрунтування вимог про визнання договору недійсним позивач посилався на декілька самостійних підстав, а саме: невідповідність договору умовам законодавства, порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», непроведення державної реєстрації змін до іпотечного договору, укладення змін до договору без згоди самого Іпотекодавця та співвласника цього майна - дружини, а також вважав укладений договір таким, що порушує публічний порядок. В даному випадку, посилання позивача на порушення вимог Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», щодо не попередження його про можливі інфляційні ризики та обґрунтування всіх грошових витрат, пов'язаних із встановленням іпотеки, судом не можуть бути сприйняті як належні, оскільки даний закон регулює відносини у системі іпотечного кредитування, а також перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном, а встановлена позивачем обставина жодним чином не слугує підставою для визнання договору іпотеки, укладеного між сторонами недійсним. Із матеріалів справи вбачається, що позивач передав відповідачу квартиру в іпотеку, яка належала йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 28.12.2006 року в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором (а.с. 28, 29). Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно із ч. 1 ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 5 ст. 3, абз. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку»). З наведеного вбачається, що іпотека є способом забезпечення зобов'язань боржника перед кредитором і має похідну правову природу від правовідносин, що виникають з кредитного договору. Іпотекодавець, за змістом договору іпотеки, не є споживачем послуг банку з кредитування, а, навпаки, є особою, яка своєю відповідальністю забезпечує відповідальність боржника в договорі споживчого кредиту, тобто споживача. Договір іпотеки не є договором на придбання, замовлення, використання продукції для особистих потреб, не пов'язаних з підприємницькою діяльністю, виконанням обов'язку найманого працівника, або договором про намір здійснити такі дії. Отже, Іпотекодавець не може розглядатись у договорі іпотеки як споживач послуг банку, а тому в цих правовідносинах на нього не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». До аналогічного правового висновку прийшов Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-1718цс17. А тому посилання позивача щодо невиконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» під час укладення договору іпотеки, не можуть бути підставою для визнання такого договору недійсним. Щодо посилань позивача з приводу того, що спірний договір не відповідає умовам кредитного договору, то із матеріалів справи вбачається, що до основного кредитного договору було укладено договори про внесення змін до кредитного договору від 29.07.2007 року та від 13.10.2008 року, за якими сторони змінили схему погашення кредиту та збільшено процентну ставку (а.с. 16-17,18). Разом із тим, судом встановлено, оскільки було визнано відповідачем, що до договору іпотеки зміни не були внесені. Проте, станом на час укладення договору іпотеки, умови останнього відповідали обсягу зобов'язань за кредитним договором, а тому підстав для визнання іпотечного договору за наведених обставин не вбачається. Щодо посилань позивача з приводу того, що спірний договір підлягає визнанню недійсним з огляду на укладення змін до договору без згоди самого Іпотекодавця та співвласника цього майна - дружини, то в судовому засіданні відповідачем було визнано, що ніякі зміни до договору іпотеки не вносились, а отже ніякої згоди в даному випадку не вимагалось, що також не слугує підставою для визнання договору не дійсним. Окрім того, відсутність згоди на укладення змін до іпотечного договору, не свідчить про недійсність самого договору. Оскільки були відсутні зміни договору іпотеки, то відповідно державна реєстрація таких змін не проводилась. Також позивач посилався на те, що а також вважав укладений договір таким, що порушує публічний порядок Згідно із Правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у справі у справі № 6-1528цс15: «Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок». В даному випадку, позивачем не доведено, що вданому випадку, між сторонами було укладено договір іпотеки, який є таким, що порушує публічний порядок. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed