Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

В червні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування позову [PERSON] вказала, що 03 листопада 1989 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської районної ради народних депутатів було видано на ім'я [PERSON] та його сім'ї ордер на жиле приміщення №296, а саме: трикімнатну квартиру [ADDRESS]. До ордеру, як члени сім'ї вписані вона, [PERSON], дочка [PERSON] та син [PERSON] Станом на 31 травня 2015 року в квартирі прописані: відповідач [PERSON], вона [PERSON] та їх син [PERSON] 28 листопада 1996 року за рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. В травні 2003 року відповідач зібрав свої речі та покинув квартиру, з того часу [PERSON] в даній квартирі не проживає, речі його відсутні, комунальні платежі не сплачує. Факт відсутності відповідача в квартирі підтверджується актом від 01 жовтня 2015 року, актом від 29 грудня 2015 року, актом від 19 травня 2016 року складеними майстром КП «ЖЕК-1» в її присутності та за участю сусідів. Вказала, що починаючи з травня 2003 року вона несе додаткові фінансові навантаження, а саме: сплачує кошти за комунальні послуги за відповідача, який фактично не проживає в даній квартирі, за свої власні кошти весь цей час підтримує належний технічний стан квартири. Добровільно зніматись з реєстраційного обліку відповідач не бажає, а тому вона звернулася до суду з даним позовом. 28 листопада 2016 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення з зобов'язанням вчинення певних дій, в якому просив постановити рішення, яким усунути йому перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS], шляхом вселення до квартири з зобов'язанням [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні квартирою і надати йому ключі від вхідних дверей. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] вказав, що у 1989 році спірна квартира [ADDRESS] згідно ордеру № 296 була надана йому, [PERSON] з сім'єю із 4 осіб, а саме: дружині на той час, доньці та сину. Сімейне життя з відповідачкою не склалося, тому 28 листопада 1996 року шлюб між ними за рішенням суду було розірвано. Після розірвання шлюбу він залишився проживати в квартирі, однак [PERSON] почала у прямому смислі виживати його з квартири, влаштовувала скандали, чинила перешкоди в користуванні приміщеннями загального користування, його життя перетворилося на суцільний жах. Вже тоді він неодноразово прохав колишню дружину вирішити питання роз'їзду у окремі квартири чи шляхом обміну на дві окремі квартири, чи шляхом приватизації квартири з подальшим її продажем. Прийшовши після роботи додому, він не зміг потрапити в квартиру, так як замок у дверях був змінений. Він почав дзвонити, стукати у двері, щоб дізнатися, що трапилося та не відчиняючи двері, [PERSON] відповіла що замки змінила, бачити його вона не може, що коли вона вирішить питання стосовно їх роз'їзду, вона повідомить, при цьому усі його речі залишилися у квартирі. Тому він тимчасово проживає у рідної сестри. З 09 вересня 2014 року він пенсіонер, не працює, його здоров'я дуже погіршилося, проживання то на дачі, то у рідної сестри дуже вимотало. Він постійно зв'язувався з відповідачкою для вирішення питання з квартирою, вона ж знаходила різні приводи, що б пройшло більше часу, не пустити його в квартиру, щоб він не почав захищати свої права. На сьогодні квартира є не приватизованою, є його єдиним помешканням, іншого житла на праві власності у нього немає, квартиру він залишив з поважних причин, оскільки відповідачка чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою шляхом не допуску у квартиру та зміною замків на вхідних дверях, він зареєстрований у квартирі, тому вважає, що має право проживати у квартирі, внаслідок чого звернувся до суду з зустрічним позовом. Представник [PERSON] за довіреністю [PERSON].у судовому засіданні позовні вимоги за основним позовом підтримав та просив задовольнити, позовні вимоги за зустрічним позовом не визнав. Відповідач [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги за основним позовом не визнали та просили відмовити в їх задоволенні,позовні вимоги за зустрічним позовом підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Представник третьої особи Ювілейної селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області надав суду заяву про розгляд справи без участі їх представника (а.с.17). Вислухавши сторони та їх представників, свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши в сукупності докази, суд прийшов до наступного. Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом; а відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Згідно ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Встановлено, що з 13 травня 1978 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 28 листопада 1996 року було розірвано на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 1996 року (а.с.7). Відповідно до положень ст. 4 ЖК України, житловий фонд утворюють жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України. Жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових приміщень і гуртожитків, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням, займаним на законній підставі (ст. 6, ч. 3 ст. 9 ЖК України). Згідно ст. 58 ЖК України, єдиною підставою для вселення громадян у надане житлове приміщення є ордер, який видається уповноваженим на це органом. Положеннями статей 9, 14 ЖК Кодексу передбачено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. З матеріалів справи вбачається, що на ім'я [PERSON], на підставі рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської районної ради народних депутатів від 27 жовтня 1989 року №279/5, 03 листопада 1989 року видано ордер №296 на житлове приміщення і надано квартиру [ADDRESS], площею 39,84 кв.м. (а.с.8). Так, родина з чотирьох осіб, чоловіка [PERSON], дружини [PERSON] та їх спільних дітей: доньки [PERSON] та [PERSON], на підставі вказаного ордеру вселилися та зареєструвалися в квартирі за вказаною адресою. На даний час в квартирі проживає [PERSON] Квартира не приватизована. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Основною метою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема закріплених в ст. 8 є право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання гарантій кожній особі в тому числі права на повагу її житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання « вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» ( рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймачів та членів його сім'ї (рішення у справі Larkos v Cyprus від 18.02.1999 року). Судом встановлено,що [PERSON] не визнає право користування [PERSON] квартирою і перешкоджає в її користуванні, що є порушенням його права на житло передбачене Конституцією України; спірна квартира є його єдиним помешканням, іншого житла на праві власності у нього немає, квартиру він залишив з поважних причин, оскільки колишня дружина чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою, шляхом не допуску у квартиру та зміною замків на вхідних дверях; він зареєстрований у квартирі. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт періодичного спільного проживання сторін в спірній квартирі після розірвання шлюбу до листопада 2016 року, їх скандальні відносини та періодичне проживання [PERSON] у садовому будиночку чи у рідної сестри. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] засвідчили що у 2015 та 2016 роках акти про не проживання [PERSON] в спірній квартирі підписували,але для огляду квартири вони не запрошувалися. [PERSON] зареєстрований в квартирі [ADDRESS], у встановленому законом порядку не позбавлений права користування даною квартирою, а тому його право на користування житлом підлягає захисту. Доказів несплати ним комунальних платежів та існування заборгованості по ним судові не надано. Статтею 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Встановлено, що [PERSON] має право проживати та користуватися квартирою [ADDRESS], але [PERSON] чинить перешкоди [PERSON] у користуванні спірною квартирою шляхом заміни замків на вхідних дверях. Оскільки [PERSON] був позбавлений житла без рішення суду, суд приходить до висновку про те, що вимоги [PERSON] щодо усунення йому перешкод у користуванні житлом шляхом його вселення є обґрунтованими, тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Що стосується позовних вимог [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, то вони задоволенню не підлягають, оскільки [PERSON] не доведено суду належними та допустимими доказами той факт, що [PERSON] не проживає у спірній квартирі без поважної причини та самовільно залишив житло, а тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні первісних позовних вимог, оскільки сторони мають право користуватися жилим приміщенням нарівні, бо іншої угоди про порядок користування цим приміщенням між ними не укладено, а припинення сімейних відносин не позбавляє [PERSON] права користування, проживання та розпорядження займаним приміщенням, виданим йому згідно Ордеру №296 від 03 листопада 1989 року. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам. Тому суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 551 грн. 20 коп. сплаченого судового збору.

Outcome: approved