Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

В червні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядження земельною ділянкою, шляхом визнання незаконною приватизацію суміжної земельної ділянки, під час розгляду справи уточнив позовні вимоги (а.с. 59). В позові зазначено, що позивач [PERSON] є членом садівничого товариства «Росинка» з 1986 року, в цьому самому році йому була виділена в користування земельна ділянка № 11 площею 0,06га для ведення садівництва. В 2009 році позивач вирішив скористатися своїм правом на безоплатну приватизацію і приватизувати вище зазначену земельну ділянку. 09.12.2009р. головою [PERSON] районної державної адміністрації Запорізької області [PERSON] був наданий дозвіл на виготовлення технічної документації щодо приватизації земельної ділянки в СТ «Росинка». Під час оформлення документів [PERSON] було відмовлено в приватизації земельної ділянки, оскільки частина сусідньої земельної ділянки накладена на його і вже приватизована відповідачкою [PERSON] У звязку з чим позивач звернувся до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні позивач та його представник на позові наполягали, просили суд задовольнити його на тих підставах, що в ньому зазначені. Відповідач [PERSON], представники відповідачів [PERSON] районної державної адміністрації, СТ «Росинка» в судове засідання не зявились,про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, в матеріалах справи є письмові пояснення представника СТ «Росинка» (а.с. 76). Таким чином в судовому засіданні встановлено, що відповідачі про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, відповідно до ст. ст. 74, 76 ЦПК України, причини неявки суду не повідомили. Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За згодою позивача, його представника \~суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. \~\~ Суд, вислухавши позивача, його представника, вивчивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, прийшов до висновку, що позов підлягає повному задоволенню. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом в їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 13 Конституції України земля є обєктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування у межах, визначених цією Конституцією. Відповідно до ст.ст. 142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування у межах їх повноважень шляхом прийняття рішень. Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. У відповідності до ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад і передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані обєкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є членом СТ «Росинка» з 07 травня 1986 року, в його користуванні знаходиться земельна ділянка під № 11, площею 0,06га (а.с. 15). [PERSON] є членом СТ «Росинка» з 2006 року, в її користуванні знаходиться земельна ділянка під № 12, площею 0,0485га (а.с. 12, 76). В даний час між гр. [PERSON] та гр. [PERSON] існує спір по суміжній межі. [PERSON] не може завершити приватизацію своєї земельної ділянки у звязку з перетином меж із земельною ділянкою, яка належить [PERSON], яка раніше отримала державний акт. Розпорядженням [PERSON] районної адміністрації Запорізької області № 1650 від 29.12.2009р. про приватизацію земельної ділянки було прийнято рішення про передачу у власність земельної ділянки гр. [PERSON], у розмірі 0,0544га на підставі наданих документів, а саме: заяви [PERSON], узгодженого акту (без підпису суміжного землекористувача) та технічної документації (а.с. 8). На підставі вказаного розпорядження [PERSON] був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № \~259126 (а.с. 9). Порядок безоплатної передачі земельних ділянок громадянам визначений ст. 118 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). \~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до технічного висновку ЗАТ «Земля Плюс» від 23 листопада 2015року встановлено, що приватизація земельної ділянки № 12 площею 0,0544га, розташованої на території Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області СТ «Росинка» на імя [PERSON] порушено межу із сусідньою ділянкою № 11 площею 0,06га, розташованої на території Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області СТ «Росинка», що знаходиться в користуванні [PERSON]. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Частинами 6, 7 ст. 118 ЗК України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Відповідно до ч.ч. 8-10 ст. 118 ЗК України проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. Разом з тим, як вбачаться з матеріалів справи відповідно до первісного проекту земельної ділянки, наданої в користування СТ «Росинка» площа земельної ділянки № 12 складає 0,485га (а.с. 76); протоколом засідання правління СТ «Росинка» № 7 від 09.10.2005р. гр. [PERSON] прийнята членом СТ «Росинка», її передана земельна ділянка № 12, площею 0,06га (а.с. 72); 29.06.2008р. [PERSON] звернулась з заявою про передачу їй у власність земельної ділянки № 12 площею 0,0485га (а.с. 12); розпорядженням [PERSON] районної державної адміністрації від 29.12.2009р. [PERSON] передана у власність земельна ділянка № 12 площею 0,0544га (обор. а.с.8). Також при передачі земельної ділянки у власність були порушені вимоги ст. 198 Земельного кодексу України, а саме погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Станом на 2009 рік Акт погодження меж земельної ділянки між суміжними землекористувачами [PERSON] та [PERSON] не містить підпису [PERSON] (а.с. 10). Станом на 2012 рік Акт погодження меж земельної ділянки між суміжними землекористувачами [PERSON] містить підпис [PERSON] (а.с. 11). [PERSON] здійснила погодження межі із суміжним землекористувачем [PERSON] при проведенні кадастрової зйомки, замовником якої виступав [PERSON] Висновки суду також підтверджуються технічним висновком від 23.11.2015, складеним ЗАТ «Земля плюс» (а.с. 143-144). \~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 126 ЗК України передбачає, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Відповідно до ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність і допустимість, достовірність кожного доказу, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. За таких обставин, на підставі досліджених матеріалів технічної документації із землеустрою, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості доводів позивача в частині порушення вимог ст. 118 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при прийнятті розпорядження № 1650. Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, що повязані з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач та його представник на підставі ст. 60 ЦПК України, довели ті обставини, на які вони посилались, як на підставу своїх позовних вимог, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved