Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-07 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 17.12.2018 р. надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якій Позивач просить суд: розірвати шлюб, укладений між сторонами та зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Володарського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 08; після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «[PERSON]». На обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] у позовній заяві зазначила, що вони з Відповідачем 09.03.2002 р. уклали шлюб. Проте протягом останніх років стосунки з чоловіком розладились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки, вже тривалий час кожен з подружжя живе окремим життям і своїми інтересами, до того ж в окремих населених пунктах, сім'я фактично припинила своє існування, спільні діти відсутні. Ухвалою суду від 17.12.2018 р. відкрито провадження в справі, встановлено Відповідачеві строк для подання відзиву та призначено підготовче судове засідання на 08.01.2019 р. У підготовче судове засідання 08.01.2019 р. сторони не з'явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені (а.с. 24, 25), до суду подали заяви про розгляд справи без їх участі, Відповідач зазначив також про визнання ним позову в повному обсязі, просив позов задовольнити (а.с. 22, 23). За загальним правилом частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності; якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (частина третя статті 211 ЦПК України); у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України). Суд, ознайомившись з матеріалами справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого. Відповідно до частини четвертої статті 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі, зокрема, визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 ЦПК України. Згідно з частинами першою, четвертою статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві; у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За роз'ясненнями Верховного Суду України, викладеними у пункті 24 Постанови Пленуму від 12.06.2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пункті 11 Постанови Пленуму від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом; визнання відповідачем позову має бути безумовним, не суперечити закону й не порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), у такому разі суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для прийняття визнання Відповідачем позову та задоволення позову, суд виходить з такого. Відповідно до статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість (частини третя, четверта статті 56 Сімейного кодексу України). Шлюб припиняється внаслідок його розірвання, зокрема, за позовом одного з подружжя на підставі відповідного рішення суду (частина друга статті 104, частина третя статті 105, стаття 110 Сімейного кодексу України). За статтею 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (стаття 113 Сімейного кодексу України). За матеріалами справи судом встановлено, що 09.03.2002 р. сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER], виданого 09.03.2002 р. Відділом реєстрації актів громадянського стану Володарського районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 08 (а.с. 4); відомості про наявність у сторін від цього шлюбу спільних дітей у матеріалах справи відсутні. Як зазначено Позивачем у позовній заяві та не спростовувалося Відповідачем, який подав письмову заяву про визнання позову, стосунки між сторонами протягом декількох років ускладнились, на тепер фактичні шлюбні відносини сторін припинені, сторони спільно вже не проживають, своє подальше спільне життя як подружжя обидва вважають неможливим, збереження шлюбу суперечить їх інтересам, примирення виключають. За загальним правилом частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Зогляду на викладене та зважаючи на фактичну відсутність сімейних відносин між сторонами тривалий час, суд дійшов до висновку, що рішення сторін про розлучення є виваженим і свідомим, причини, з яких вони наполягають на розірванні шлюбу, - обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження ними сім'ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають. Суд не може примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків і можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. За позицією Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 08.11.2018 р. у справі № 569/458/18, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя; незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. З огляду на це суд вважає, що визнання Відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому вбачає можливим прийняти визнання позову Відповідачем, а позов - задовольнити, залишивши прізвище Позивачеві - «[PERSON]». Крім того, за імперативними вимогами частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, у тому числі судового збору (частина перша статті 133 ЦПК України), з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли. Проте, зважаючи на визнання Відповідачем позову, суд застосовує положення частини першої статті 142 ЦПК України, частини третьої статті 7 Закону України «Про судовий збір», за якими з Відповідача слід стягнути на користь держави 50 відсотків судового збору, який підлягав сплаті за подання даного позову. Стосовно застосування підпункту 11 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України щодо здійснення представництва виключно адвокатами в судах першої інстанції з 01.01.2019 р. суд виходить з дати подання позову (17.12.2018 р.) та частини четвертої статті 3 ЦПК України, згідно з якою закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Зважаючи на усе наведене та відповідно до статей 24, 55, 104, 105, 110, 112, 113, 115 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved