Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

В січні 2016 року позивач звернулась до суду із позовом про визнання недійсним договору фінансового лізингу. Вказувала, що 08.08.2013 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» (лізингодавець) та ТОВ «Автосоюз» (лізингоодержувач) було укладено договір про фінансовий лізинг № 00008114, об'єктом якого був транспортний засіб VW Tiguan, 2013 року випуску вартістю 40 200 доларів США, що становило еквівалент 326 665,20 грн. Зазначала, що 02.12.2013 року між нею, ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ТОВ «Автосоюз» було укладено угоду про заміну лізингоодержувача в договорі про фінансовий лізинг, відповідно до умов якої сторони домовились замінити ТОВ «Автосоюз» на нового лізингоодержувача - [PERSON] Посилаючись на невідповідність договору про фінансовий лізинг вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки умовами договору встановлено порядок визначення змінної процентної ставки, що є нечесним та вводить позивача в оману стосовно розміру процентної ставки та позбавляє можливості провести перевірку правильності та достовірності нарахування лізингових платежів, а також враховуючи відсутність інформації про обмінний курс безготівкових операцій КБ ПАТ «КІБ Креді Агріколь», позивач просила визнати недійсним договір про фінансовий лізинг № 00008114 від 08.08.2013 року, в редакції угоди про заміну лізингоодержувача в договорі про фінансовий лізинг від 02.12.2013 року, що укладений між [PERSON] та ТОВ «Порше Лізинг Україна», а також стягнути з відповідача 551,21 грн. сплаченого судового збору. Ухвалою суду від 14.03.2016 року по даній справі залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи ТОВ «Автосоюз». В листі від 31.03.2016 року, в зв'язку з допущеною опискою, представник позивача просив визнати недійсним вищевказаний договір про фінансовий лізинг, в редакції угоди від 02.12.2013 року про заміну лізингоодержувача, укладеною між [PERSON], ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ТОВ «Автосоюз». В судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву та просив її задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні, надавши письмові заперечення, просив відмовити в його задоволенні. Представник третьої особи ПП «Білмед» в судове засідання не з'явився повторно, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що вбачається з наявних в матеріалах справи зворотних поштових повідомленнях. Представник третьої особи ТОВ «Автосоюз», надіславши письмові пояснення, в заяві від 31.03.2016 року просив проводити розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 08.08.2013 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» (лізингодавець) та ТОВ «Автосоюз» (лізингоодержувач) було укладено договір про фінансовий лізинг № 00008114, об'єктом якого був транспортний засіб VW Tiguan, 2013 року випуску вартістю 40 200 доларів США, що становило еквівалент 326 665,20 грн. (а.с. 7). За умовами вказаного договору процентна ставка змінна відповідно до пункту 6.4.2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, який є додатком до договору разом з графіком покриття витрат та виплат лізингових платежів (план відшкодування), які були погоджені ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ТОВ «Автосоюз» (а.с. 8-21). Разом з цим, 02.12.2013 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна», ТОВ «Автосоюз» та [PERSON], поручителем якої є ПП «Білмед», було укладено угоду про заміну лізингоодержувача в договорі про фінансовий лізинг, відповідно до умов якої [PERSON] стала новим лізингоодержувачем за договором від 08.08.2013 року № 00008114 (а.с. 22-25). Крім того, 02.12.2013 року ТОВ «Порше Лізинг Україна», [PERSON] та ПП «Білмед» було затверджено графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (план), відповідно до якого вартість об'єкту лізингу становила 40 200 дол. США, а загальна сума лізингових платежів 55 778,20 дол. США (а.с. 26-29). Як вбачається із вищевказаного графіку платежів, сторони по справі узгодили між собою кількість лізингових платежів та їх розміри, які щомісячно складаються із сум відшкодування частини вартості об'єкта лізингу, а також процентів та комісії (а.с. 26-29). На виконання умов вищевказаної угоди Товариством з обмеженою відповідальністю «Автосоюз» 02.12.2013 року було передано [PERSON] автомобіль VW Tiguan, 2013 року випуску, державний номер [NUMBER], що вбачається з наявної в матеріалах справи копії акту прийому-передачі об'єкта лізингу. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Правовідносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» закріплено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача (ч.ч. 5-8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). З аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. В силу вимог ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як встановлено в судовому засіданні, 08.08.2013 року відповідач ТОВ «Порше Лізинг Україна» та третя особа ТОВ «Автосоюз», укладаючи договір про фінансовий лізинг, погодили його істотні умови, в тому числі щодо порядку, строку та розмірів лізингових платежів. В свою чергу, позивач [PERSON], укладаючи угоду про заміну лізингоодержувача, погодилась з умовами вищевказаного договору. В судовому засіданні встановлено, що відповідач виконав свої зобов'язання за умовами договору про фінансовий лізинг, надавши позивачу автомобіль, що є об'єктом лізингу. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, даючи оцінку встановленим обставинам та наявним у справі доказам в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Разом з цим, суд вважає, що сама по собі позовна вимога [PERSON] про визнання недійсним договору про фінансовий лізинг від 08.08.2013 року, в редакції угоди від 02.12.2013 року, викладена в такому вигляді та свідчить про те, що позивач просить визнати недійсним спірний договір лише протягом певної дії у часі, що не ґрунтується на нормах матеріального права. Крім того, суд звертає увагу, що недійсність окремої частини договору не тягне за собою визнання недійсним всього договору, як це передбачено ст. 217 ЦК України, а також ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Інші доводи позовної заяви, в тому числі щодо відсутності інформації про обмінний курс, а також необхідності нотаріального посвідчення договору, на думку суду, є безпідставними та не спростовують вищевказаних висновків суду по даній справі, які узгоджуються з договірними взаємовідносинами, що виникли та врегульовані між сторонами відповідно до укладеного договору про фінансовий лізинг та угодою про заміну лізингоодержувача.

Outcome: dismissed