Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

Галицька районна адміністрація ЛМР звернулась до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], за участю третіх осіб: ЛКП «Старий Львів», Управління охорони історичного середовища ЛМР, Львівської міської ради, в якому просить зобовязати відповідачів за власні кошти привести до автентичного вигляду два металопластикові вікна у квартирі №7 в будинку №26 на вул. Староєврейській у м. Львові та стягнути з відповідачів сплачений судовий збір. В обгрутнування внесеного позову покликається на те, що відповідачами самовільно проведено заміну двох деревяних вікон на металопластикові без будь-яких дозвільних документів. 18.06.2015 року адміністративною комісією Галицької районної адміністрації ЛМР винесено постанову №89, якою визнано в діях [PERSON] вину та склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.92 КУпАП. Згідно постанови адміністративної комісії відповідач порушив вимоги законодавства про охорону культурної спадщини, а саме у 2013-2014 роках проведено ремонтні роботи по заміні двох деревяних віконних заповнень на пластикові. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, давши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, просить відмовити у задоволенні позову із застосування строків позовної давності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, наслідки неявки. Представники третіх осіб - ЛКП «Старий Львів», Львівської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги підтримали давши пояснення аналогічні представнику позивача. Просять позов задовольнити. Представник третьої особи - Управління охорони історичного середовища ЛМР в остання судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, наслідки неявки. Відповідно до ст.169 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обовязки та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши інші матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що будинок №26 на вул. Староєврейській у м. Львові перебуває у власності Львівської міської ради, на обслуговуванні у ЛКП «Старий Львів». Як вбачається із довідки з місця проживання про склад сімї і прописку № 763 від 16.02.2016 року, співвласниками квартири №7 вказаного будинку є [PERSON], [PERSON] 22.04.2015 року ЛКП «Старий Львів» складено акт-попередження про те, що відповідачем самовільно замінено деревяні віконні заповнення на металопластикові. 22.04.2015 року Управлінням охорони історичного середовища ЛМР складено протокол про адміністративне правопорушення № 000429, яким встановлено, що в 2013-2014 роках у квартирі №7 будинку №26 на вул. Староєврейській у м. Львові проведено ремонтні роботи по заміні двох віконних заповнень на металопластикові на памятці культурної спадщини без відповідного дозволу органу охорони культурної спадщини. 18.06.2015 року адміністративною комісією Галицької районної адміністрації ЛМР винесено постанову №89, якою визнано в діях [PERSON] вину та склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.92 КУпАП. Постановою адміністративної комісії встановлено, що відповідач порушив вимоги законодавства про охорону культурної спадщини, а саме у 2013-2014 роках проведено ремонтні роботи по заміні двох деревяних віконних заповнень на металопластикові. Статтею 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» від 08.06.2000 року визначено, що обєкт культурної спадщини - визначене місце, споруда, комплекс (ансамбль), їхні частини, повязані з ними рухомі предмети, а також території чи водні обєкти (обєкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно - антропогенні або створені людиною обєкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність. Памятка культурної спадщини це обєкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих памяток України. Згідно із ч.2 ст.24 цього Закону, використання памятки архітектури повинно здійснювати у спосіб, що потребує якнайменших змін і доповнень памятки та забезпечує збереження її матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементи обладнання, упорядження, оздоби. Частиною 1 ст.22 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначено, що пам'ятки, їхні частини, пов'язане з ними рухоме та нерухоме майно забороняється зносити, змінювати, замінювати, переміщувати (переносити) на інші місця. Відповідно до ч.3 ст.47 зазначеного Закону юридичні і фізичні особи, які завдали шкоди пам'яткам, їхнім територіям (у тому числі незаконним будівництвом) зобовязані відновити пам'ятки та їхні території, а якщо відновлення неможливе - відшкодувати шкоду відповідно до закону. Статтею 13 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначено, що обєкти культурної спадщини незалежно форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення пам'ятки до Реєстру за категоріями національного та місцевого значення. Порядок визначення категорій пам'яток встановлюється Кабінетом Міністрів України, із занесенням до Реєстру на об'єкт культурної спадщини. На всі його складові елементи, що становлять предмет його охорони, поширюється правовий статус пам'ятки. Отже, об'єкт нерухомого майна набуває правового статусу пам'ятки тільки із занесенням до Реєстру. З повідомлення № 541/10/55-15 від 11.09.2015 року Міністерства культури України вбачається, що межі історичного ареалу та зони регулювання забудови міста Львова затверджені рішенням Львівської міської ради від 09.12.2005 року № 1311 без дотримання вимог Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 13.03.2002 року № 318, згідно і пунктом 12 якого визначені науково-проектною документацією межі історичних ареалів погоджуються відповідним органом місцевого самоврядування, Мінкультури або уповноваженим ним органом охорони культурної спадщини та затверджуються Держбудом або уповноваженим ним органом охорони культурної спадщини (редакція, що діяла на час прийняття рішення Львівської міської ради від 09.12.2005 № 1311). Тобто, науково-проектна документація щодо меж історичного ареалу міста Львова не затверджена відповідно до вимог законодавства у сфері охорони культурної спадщини, зокрема, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини. За результатами перевірки електронної бази даних документообігу матеріали історико - архітектурного опорного плану м. Львова та режимів використання його історичного ареалу на розгляд Міністерства не надходили. Будь-яких доказів того, що будинок №26 на вул. Староєврейській у м. Львові внесений у перелік споруд Львівської області, що мають наукову, історичну, містобудівельну і художню цінність, згідно рішення виконкому Львівської обласної ради № 130 від 26.02.1980 року «Про взяття під охорону держави споруд Львівської області, що мають визначну наукову, історичну, містобудівельну і художню цінність» позивачем не представлено. У Переліку об'єктів культурної спадщини національного значення, які заносяться до Державного реєстру нерухомих пам'яток України, затвердженого постановою Кабінет) Міністрів України від 03.09.2009 року № 928, відсутні дані про включення будинку № 26 на вул. Староєврейській у м. Львові до переліку пам'яток культурної спадщини. Тобто позивач не довів приналежність будинку № 26 на вул. Староєврейській у м. Львові до переліку пам'яток культурної спадщини, що є його процесуальним обов'язком в силу вимог ст. ст. 10,60 ЦПК України. Крім того, суд критично оцінює твердження представника позивача про проведення ремонтних робіт щодо заміни двох віконних заповнень на металопластикові в період 2013-2014 років, оскільки з наявних в матеріалах справи доказів, зокрема: гарантійного договору від 29.06.2011 року укладеного між СПД ФО [PERSON] та [PERSON] заміна віконних заповнень відбулась у 2011 році. Згідно ч.1 ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Таким чином, згідно гарантійного договору від 29.06.2011 року укладеного між СПД ФО [PERSON] та [PERSON], відповідач [PERSON]В у 2011 році у квартирі №7 в будинку № 26 на вул. Староєврейській у м. Львові замінив два деревяні віконні заповнення на металопластикові, а відтак, строк позовної давності сплив у 2014 році. \~\~\~\~\~ Згідно ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність відмови Галицькій районній адміністрації Львівської міської ради у задоволенні позову про зобовязання [PERSON], [PERSON] за власні кошти привести до автентичного вигляду два металопластикові вікна у квартирі №7 в будинку №26 на вул. Староєврейській у м. Львові та стягнути з відповідачів сплачений судовий збір у звязку із спливом строку позовної давності. Крім цього, позивачем не заявлено клопотання про поновлення строку позовної давності.

Outcome: dismissed