Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

До Березанського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] , [PERSON] в інтересах недієздатного [PERSON] до [PERSON] про визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторонам по справі на праві спільної сумісної власності належить двокімнатна квартира [ADDRESS] . Вказана квартира має загальну площу 55,1 кв.м., в тому числі житлову 29,6 кв.м., та складається з двох житлових кімнат площею 12,7 кв.м. та 16,9 кв.м, а також підсобних приміщень: кухні, ванної кімнати, вбиральні, коридору та лоджії. Оскільки за взаємною згодою з відповідачем визначити розмір належних їм на праві власності часток в спірній квартирі неможливо, позивачі змушені звернутися до суду, оскільки інших способів захисту їх прав законом не передбачено. Відтак, посилаючись на положення ст.ст. 356-357, 368, 372 ЦК України, а також встановлену ними презумпцію рівності часток співвласників, просить суд визначити, що частки [PERSON] та [PERSON] в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , становлять по 1/3 частини; крім того, просить суд припинити право спільної сумісної власності на вказану спірну квартиру. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні пред`явлений позов підтримала в повному обсязі від свого імені, а також від імені недієздатного позивача [PERSON] , інтереси якого вона представляє, обґрунтовуючи його доводами, наведеними в позовній заяві, просила задовольнити. Пояснила, що після розлучення з чоловіком вони припинили проживати однією сім`єю, відтак, звернулись до міської ради разом із заявами про розподіл особових рахунків, а в подальшому приватизували квартиру. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду в розумінні ст. 128 ЦПК України, а саме судовими повістками поштою за адресою\~місця реєстрації\~відповідача,\~яке співпадає\~з адресою,\~вказаною\~позивачкою у\~позовній заяві (а.с.25,32). Причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. За таких обставин, суд прийняв рішення про заочний розгляд за наявними матеріалами\~ відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, оскільки позивачка проти такого порядку не заперечувала, а належним чином повідомлений відповідач в судове засідання не з`явився, не повідомив причини своєї неявки та не подав відзиву. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з`ясованих обставин встановив наступне. Як вбачається з матеріалів справи, 14.08.1991 року виконавчим комітетом Березанської міської Ради народних депутатів на підставі рішення виконкому міської Ради № 70 від 24.07.1991 року видано ордер № 597 на жиле приміщення, у відповідності до якого громадянці [PERSON] , а також членам її сім`ї чоловіку [PERSON] та сину [PERSON] , надано право на зайняття жилого приміщення жилою площею 29,6 кв.м., яке складається з двох кімнат в ізольованій квартирі за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). Розпорядженням виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області від 19.02.2016 року № 13 «Про перейменування вулиць та провулків міста Березань», розміщеним на офіційному сайті Березанської міської ради за посиланням: http://www.berezan.org.ua/rishenya-vikonkomy.html, вулицю [ADDRESS] перейменовано на [ADDRESS] Шевченків шлях. Рішенням виконавчого комітету Березанської міської ради народних депутатів Київської області від 14.01.1999 року № 198 особові рахунки в квартирі [ADDRESS] , розподілено на 2 рахунки та залишено за [PERSON] кімнату розміром 12,7 кв.м., а за [PERSON] та його сином розміром 16,9 кв.м.; коридор, ванну, кухню, туалет залишено в загальному користуванні (а.с.11). 24.02.1999 року виконавчим комітетом Березанської міської ради народних депутатів на підставі розпорядження № 40/99 від 24.02.1999 року видано свідоцтво про право власності на житло, зареєстроване Переяслав-Хмельницьким міжміським бюро технічної інвентаризації 31.03.1999 року та записане в реєстрову книгу за № 5, стр. 95, реєстр. № 1305, відповідно до якого квартира спільного заселення за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної спільної часткової власності громадянці [PERSON] ; загальна площа вказана як 24,6 кв.м. (а.с.8). У відповідності до технічної характеристики вказаної квартири за адресою: [ADDRESS] , наведеної в доданому позивачкою технічному паспорті, останній належить 1 кімната в квартирі спільного заселення житловою площею 12,7 кв.м.; кухня площею 8,8 кв.м., ванна кімната площею 2,6 кв.м., вбиральня площею 1 кв.м., коридор площею 9,5 кв.м. знаходяться в спільному користуванні; квартира обладнана лоджією площею 1,8 кв.м. Загальна площа вказана як 24,6 кв.м. (а.с.10). В той же час, відповідно до загального плану квартири, наведеного в даному технічному паспорті, загальна площа вказаної квартири за адресою: [ADDRESS] , становить 55,1 кв.м., житлова площа 29,6 кв.м., кухня площею 8,8 кв.м., ванна площею 2,6 кв.м., вбиральня площею 1 кв.м., коридор площею 9,2 кв.м., лоджія площею 3,9 кв.м. (а.с.10). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 24.06.1986 року Березанською міської радою Баришівського району, актовий запис № 127, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с.4). 09.11.1999 року [PERSON] уклала шлюб з громадянином [PERSON] , змінивши після одруження прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим 09.11.1999 року Ярешківською сільською радою Баришівського району Київської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 08 (а.с.7). Відповідно до посвідчення серії [NUMBER] , виданого УПСЗН м. Березань 27.12.2011 року, [PERSON] , 1986 року народження, призначено державну соціальну допомогу ДСД інв. 2 групи за загальним захворюванням на термін з 09.11.2010 року по 30.11.2012 року (а.с.5). Рішенням Березанського міського суду Київської області від 25.03.2013 року, яке набрало законної сили 04.04.2013 року, [PERSON] , [INFO] , визнано недієздатним та встановлено над ним опіку, призначивши опікуном матір [PERSON] (а.с.12). Право особи на судовий захист гарантовано статтею 55 Конституції України. Так, згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожен має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право\~\~в порядку, встановленому цим Кодексом,\~\~звернутися\~\~до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відтак, з аналізу вказаних вище положень законодавства, об`єктом судового захисту виступає відповідне порушене, невизнане або оспорюване суб`єктивне право чи законний інтерес певної особи. Так, статтею 47 Конституції України\~ проголошено право кожного на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. За змістом ч. 1 ст. 9 ЖК УРСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Статтею 51 ЖК УРСР визначено, що приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів. Згідно з ч. 1 ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. За змістом ч.ч. 1-2 ст. 61 ЖК УРСР користування жилим\~приміщенням у\~будинках державного\~і громадського\~житлового фонду\~здійснюється відповідно\~до договору\~найму жилого\~приміщення,\~який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. При цьому, як визначено ч. 1 ст. 104 ЖК УРСР, член сім`ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам\~статті 63\~цього Кодексу. Водночас, статтею 41 Конституції України гарантовано право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. За змістом ч. 1\~ст.\~316\~ЦК України правом власності\~\~є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1-2 ст. 319 ЦК України). Держава не втручається у здійснення власником права власності (ч. 6 ст. 319 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може\~належати особам\~на праві\~спільної часткової\~або на\~праві спільної\~сумісної власності\~(ч.\~2\~ст. 355 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (ч. 1 ст. 357 ЦК України). Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч. 1 ст. 358 ЦК України). При цьому, відповідно до ч. 1\~ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.\~ Як визначено положеннями ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Частиною 2 статті 328 ЦК України встановлено презумпцію правомірності набуття права власності, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (ч. 5 ст. 9 ЖК УРСР). Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання на момент виникнення спірних правовідносин регулювались Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції від 17.12.1997 року, а також Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року № 56 (далі Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян від 15.09.1992 року № 56), що підлягають застосуванню до спірних правовідносин з огляду на правила дії актів цивільного законодавства в часі, встановлені статтею 5 ЦК України. Так, за визначенням ч. 1 ст. 1 вказаного вище Закону в редакції від 17.12.1997 року, приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Об`єктами приватизації, за змістом ч. 1 ст. 2 вказаного Закону у вищезгаданій редакції, є, в тому числі, квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. За змістом ч. 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції від 17.12.1997 року, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку) (ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції від 17.12.1997 року). Така передача здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, та оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення (ч.ч. 3, 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції від 17.12.1997 року). За змістом п. 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян від 15.09.1992 року № 56, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). При цьому, розрахунок розміру загальної площі квартири, що підлягає приватизації, визначено приписами абз. 1 п. 7 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян від 15.09.1992 року № 56, за змістом яких загальна площа квартири (будинку) визначається як сума площ жилих і підсобних приміщень квартири (будинку), веранд, вбудованих шаф, а також площ лоджій, балконів і терас, які враховуються з використанням таких коефіцієнтів: для лоджій - 0,5, для балконів і терас - 0,3. Вказаним Положенням також визначено порядок розрахунку розміру загальної площі, що належить кожному наймачеві у квартирі, де мешкають два і більше наймачів, що визначається як сума площ займаних жилих кімнат з урахуванням площі балконів, лоджій та терас і площі підсобних приміщень квартири, яка розподіляється між всіма наймачами пропорційно площі займаних ними жилих кімнат (абз. 2 п. 7 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян від 15.09.1992 року № 56). При цьому, за змістом ч. 3 ст. 2 ЦПК України диспозитивність є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства. Так, за правилами ч.ч. 1, 3\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В той же час, стаття 129 Конституції України \~як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1\~ст. 12 ЦПК України\~\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відтак, обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст.\~12\~ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як визначено положеннями статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до положень\~ст.\~264\~ЦПК України суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира за адресою: [ADDRESS] , була виділена в постійне користування позивачці та членам її сім`ї чоловіку та сину. В подальшому, за заявами наймача та членів її родини рішенням виконавчого комітету Березанської міської ради народних депутатів Київської області від 14.01.1999 року № 198 особові рахунки в спірній квартирі розподілено на 2 рахунки, в результаті чого спірна квартира набула статусу квартири спільного заселення, в якій проживали два наймачі позивачка, якій виділено в користування житлову кімнату розміром 12,7 кв.м., а також відповідач разом з сином, яким в користування виділено житлову кімнату розміром 16,9 кв.м.; коридор, ванну, кухню, туалет залишено в загальному користуванні. При цьому, відсутність окремих з кожним наймачем письмових договорів найму житла не впливає на обсяг прав та обов`язків сторін таких договірних відносин, оскільки, за загальним правилом, передбаченим\~ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають, в тому числі, із дій особи, що передбачені актами цивільного законодавства. Суд вважає, що поведінка учасників спірних правовідносин (користування спірними житловим помешканням\~у визначеному за їх згодою порядком, здійснення оплати за житлово-комунальні послуги за окремими особовими рахунками тощо) свідчить про виникнення у них прав та обов`язків за фактично існуючим договором найму житла. За таких обставин, проаналізувавши матеріали справи та додані до них докази в сукупності, встановлено, що позивачка [PERSON] в порядку приватизації набула право власності на частку в квартирі спільного заселення за адресою: [ADDRESS] , в якій мешкають кілька наймачів, виходячи з розрахунку належної останній площі, а саме 24,6 кв.м., що становить 45/100 частини квартири. Будь-яких спростувань проведеного при приватизації розрахунку загальної площі квартири, що підлягає передачі позивачці як наймачу у власність, суду надано не було. Разом з тим, кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому, яка визначається обсягом набутих особою прав на відповідне майно. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. З правового аналізу положень ст. 357 ЦК України вбачається, що встановлений нею принцип презумпції рівності часток співвласників не застосовується, якщо домовленістю сторін або законом встановлений інший порядок визначення їх розміру. Враховуючи вказане, чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством було передбачено можливість приватизації квартири спільного заселення, в якій мешкають два і більше наймачі, виключно в спільну власність як самостійного об`єкта нерухомого майна, технічні характеристики якого, в тому числі, щодо площі, визначаються його загальними параметрами, проте обсяг прав, набутих кожним наймачем в ході такої приватизації, залежить від розміру належної їм площі, що підлягає передачі у власність, та визначається за правилами, встановленими п. 7 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян від 15.09.1992 року № 56, як сума площ займаних жилих кімнат з урахуванням площі балконів, лоджій та терас і площі підсобних приміщень квартири, яка розподіляється між всіма наймачами пропорційно площі займаних ними жилих кімнат. Разом з тим, позивачка, звертаючись до суду з позовом про визначення її частки в праві спільної часткової власності в розмірі 1/3 (33/100), помилково виходить із засад рівності часток співвласників та фактично просить визначити обсяг належних їй прав в розмірі, меншому, ніж останньою набуто у встановленому законом порядку в ході приватизації, що суперечить законодавству та ґрунтується на невірному тлумаченні останньою його норм. За таких обставин, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, надавши юридичну оцінку спірним правовідносинам, правові підстави для задоволення позовних вимог в пред`явлених позивачкою межах відсутні. Окрім цього, необхідною передумовою визначення розміру частки співвласника в праві спільної приватної власності є факт набуття такого права у встановленому законом порядку. Так, як визначено ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1 ст. 13 ЦК України). Так, згідно з Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян від 15.09.1992 року № 56 (п. 18-28) громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається до\~органу\~приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів,\~чи державного підприємства,\~організації, установи з відповідною\~заявою\~на\~приватизацію\~квартири\~(будинку) та доданими до неї документами, де вона реєструється та передається\~підприємству по оформленню документів. Орган приватизації видає розпорядження, на\~підставі якого готує паспорт на квартиру, а також свідоцтво про право власності на житло, яке реєструє у\~спеціальній\~реєстраційній\~книзі. Разом з тим, позивачкою при зверненні до суду не надано та в судовому засіданні не встановлено жодних належних та допустимих доказів того, що [PERSON] в установленому законом порядку звертався до органу приватизації з відповідною заявою та отримав у власність частку в спірній квартирі, відтак, набув по відношенню до вказаного майна правомочностей власника. Сама лише констатація позивачкою вказаного факту без будь-якого доказового підґрунтя не є достатнім мотивом для підтвердження цього висновку. За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та безпосередньо оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову з огляду на його безпідставність та недоведеність. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed