Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

В січні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON]. [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що йому на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло належить квартира № 1а, що знаходиться по вулиці Жовтневої революції в будинку № 249 в місті Вознесенську Вознесенського району Миколаївської області. У вказаній квартирі значаться зареєстрованими її донька [PERSON] та її онука [PERSON] Посилаючись на те, що вона має намір продати вказану квартиру, однак відповідачі в добровільному порядку не бажають знятися з реєстраційного обліку, при цьому вони не користуються квартирою, проживають за іншою адресою, позивач просила позов задовольнити та визнати їх такими, що втратили право користування квартирою 1а по вул. Жовтневої революції 249 в м. Вознесенську В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги у повному обсязі, пояснювали, що відповідача з 2010 року не проживають у вказаній квартирі, підставою позовних вимог зазначали ст.405 ЦК України. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідно до п.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. За згодою позивача суд ухвалив постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Представник третьої особи Управління Державної міграційної служби Миколаївської області в судове засідання не з'явився, на адресу суду надіслав заяву, про розгляд справи без його участі. Вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Встановлено, що позивач [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло № 3566, що було видане 09 січня 1998 року Знам'янським відділком Одеської залізниці є власником квартири № 1а, що знаходиться по вулиці Жовтневої революції в будинку № 249 в місті Вознесенську Вознесенського району Миколаївської області. (а.с.7) У вказані квартирі відповідно до будинкової книги для прописки громадян, що проживають в квартирі, значаться зареєстрованими позивач та відповідачі [PERSON] з 26.12.2000 року та [PERSON] з 12.11.2002 року. (а.с.13-15). Відповідно до довідки, що була видана головою об'єднання багатоквартирного будинку від 17.01.2016 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані, але не проживають у квартирі з 17 березня 2010 року. (а.с.17) Вказані обставини були також підтверджені в судовому засіданні показами свідків [PERSON] та [PERSON] За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої\~ Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому\~ Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~ Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами\~ ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до\~ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316,317,319,321 ЦК України ). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379,382 ЦК України). Згідно зі\~ ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статті\~ 150,156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Водночас,\~ ст.405 ЦК України встановлює сервітутне право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом. Зокрема, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником; член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. До членів сім'ї власника належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України (дружина (чоловік), їх діти і батьки). При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил\~ ст.212 ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні. За правилами ст.ст.10,11,60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Обґрунтовуючи позов, [PERSON] вказувала, що реєстрація відповідачів в указаному будинку перешкоджає їй, як власнику спірного будинку, розпоряджатися своєю власністю. Наведене свідчить, що між сторонами виник спір з приводу користування вказаним житловим приміщенням, правовідносини по якому врегульовані ст.ст. 391,405 ЦК України. В судовому засіданні позивач пояснила, що перешкоди у проживанні відповідачів в квартирі відсутні (протилежного суду не надано та відповідачами вказане не спростовано). Отже, оскільки вичерпного переліку поважних причин не проживання у житловому приміщенні цивільне законодавство не встановлює, в зв'язку з чим вищезазначене питання повинно вирішуватися судом у кожному випадку з урахуванням конкретних обставин справи, суд приходить до висновку про те, що відповідачі [PERSON], [PERSON] не проживають у спірній квартирі без поважних причин понад один рік. Будь - яких домовленостей між сторонами про інші умови припинення\~права користування житлом, не встановлено. При ухваленні рішення, суд враховує те, що позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги вказаними вище обставинами та вірно посилалась як на підставу позову на положення\~ ст.405 ЦК України, а відповідачі, в свою чергу, не довели протилежного. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обгрунтовані та [PERSON] та [PERSON] слід визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Outcome: approved