Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

Державна іпотечна установа звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит, пені та інфляційних витрат. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 21 квітня 2008 року між КБ «Західінкомбанк» ТзОВ та [PERSON] був укладений Договір про іпотечний кредит № 2104/08-961, за умовами якого банк надав відповідачу у кредит грошові кошти в сумі 500 000,00 грн., строком по 21 квітня 2038 року включно зі сплатою 12,5% річних. 04.06.2008 року між Державною іпотечною установою та банком був укладений Договір відступлення права вимоги № 1020/08, згідно з яким банк передав позивачу всі права вимоги за Договором про іпотечний кредит та Іпотечним договором. Станом на день подачі позову відповідач не сплатив суму заборгованості за Договором про іпотечний кредит. Відповідно до п. 2.4 Договору про іпотечний кредит відповідач зобов'язався щомісячно до 21 числа кожного місяця здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані відсотки рівними частинами в сумі не менше 1388,89 грн. та здійснити остаточне погашення не пізніше 21.04.2038 року. Проте, відповідачем порушені вищезазначені умови Договору про іпотечний кредит, а саме - відповідач належним чином не сплачує чергових платежів. Відповідно до п. 6.1 Договору про іпотечний кредит, за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобов'язань, сторони несуть відповідальність в порядку та на умовах, обумовлених чинним законодавством України та цим Договором. Згідно статей 611, 615 ЦК України у випадку порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором. Пунктом 5.3.3 Договору про іпотечний кредит встановлено, що відповідач зобов'язаний у разі порушення умов Договору про іпотечний кредит та/або Іпотечного договору на вимогу кредитору достроково повернути кредит з одночасною сплатою нарахованих відсотків за користування кредитними коштами, штрафних санкцій. Відповідно до п. 6.2 Договору про іпотечний кредит, за порушення взятих на себе зобов'язань з повернення суми кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, відповідач зобов'язувався сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми несплаченого платежу, за кожен день прострочення. Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, станом на 31.03.2014 року за порушення умов Договору про іпотечний кредит нарахована заборгованість за кредитом в розмірі 417 801,80 грн., з них: основна сума боргу - 402 777,70 грн., нараховані відсотки - 14 539,30 грн., пеня за прострочення сплати кредитних коштів - 418,89 грн.,інфляційні втрати - 65,91 грн. На підставі викладеного вважає, що заборгованість за договором про іпотечний кредит, пеня та інфляційні витрати підлягають стягненню з відповідача у судовому порядку. Крім того, просив стягнути з відповідача судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві. Просив позов задовольнити. Представник відповідача позов не визнав та просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши документи справи, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Судом встановлено, що 21 квітня 2008 року між КБ «Західінкомбанк» ТзОВ та [PERSON] був укладений Договір про іпотечний кредит № 2104/08-961, за умовами якого банк надав відповідачу у кредит грошові кошти в сумі 500 000,00 грн., строком по 21 квітня 2038 року включно зі сплатою 12,5% річних (а.с. 6-22). 04.06.2008 року між Державною іпотечною установою та банком був укладений Договір відступлення права вимоги № 1020/08 (а.с. 23-27), згідно з яким банк передав позивачу всі права вимоги за Договором про іпотечний кредит та Іпотечним договором. Із заперечення проти позову та зі слів представника відповідача встановлено, що [PERSON] здійснював погашення кредиту та сплачував нараховані відсотки за рахунок відсотків за договором депозитного вкладу від 06.02.2009 року в КБ «Західінкомбанк» ТзОВ, правонаступником якого є ПАТ «Західінкомбанк», а також за аналогічними договорами його батьків [PERSON], [PERSON] та сестри [PERSON], які видали доручення на отримання і розпорядження відсотками, нарахованими банком на їх вклади. На початку березня 2014 року [PERSON] отримав претензію від Державної іпотечної установи за № 1265/15 від 06.03.2014 року про погашення заборгованості за Договором про іпотечний кредит в сумі 14 388,74 грн., в якій повідомлялось, що ще 04.06.2008 року між банком та установою був укладений договір відступлення права вимоги, згідно з яким банк передав установі всі права вимоги за Договором про іпотечний кредит між відповідачем і банком. Про факт укладення зазначеного договору між банком та Установою [PERSON] не знав, жодних претензій з приводу виконання його зобов'язань за Договором про іпотечний кредит позивач ніколи не пред'являв і ці зобов'язання відповідач виконував і виконує перед банком, який продовжував виступати кредитором за цим договором. У квітні 2014 року аналогічну претензію від 28.03.2014 року за № 488/1-11 відповідач отримав від Банку, який, як кредитор, вимагав сплатити на його рахунок відсотки за кредитним договором та погасити утворену на цей час заборгованість по поверненню частин кредиту згідно графіку. Листом від 22.04.2014 року за № 690-19 Банк повторно зажадав погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит, яку [PERSON] не мав можливості вчасно погасити через відмову банку у виплаті або перерахуванні на поточний рахунок відсотків за договором депозитного вкладу. Згідно з п. 5.2.4. Договору про іпотечний кредит кредитор має право вимагати дострокового повернення виданого кредиту лише в разі несплати чергового платежу на строк понад два місяці. Банк, як кредитор, пред'явив [PERSON] вимогу лише про погашення заборгованості, а не про дострокове повернення кредиту, яку останнім було виконано. Згідно з п. 2.4 Договору про іпотечний кредит сторони визначили два альтернативні та рівнозначні способи виконання зобов'язання щодо повернення отриманого кредиту та сплати відсотків згідно графіку: а) або шляхом внесення готівкових коштів до каси Банку; б) або шляхом безготівкових перерахувань з поточного рахунку відповідача у Банку № [NUMBER], доручення на розпорядження яким для цих цілей [PERSON] видане Банку відповідно до п. 8.4. договору. В зв'язку з тим, що з 2011 року Банк припинив виплату нарахованих по депозитних договорах відсотків, за рахунок яких відповідач сплачував відсотки за отриманий в цьому ж Банку кредит та погашав тіло кредиту згідно з графіком, останній 01.03.2011 року звернувся до Банку із заявою про зарахування належних йому відсотків за депозитними договорами у сплату відсотків та повернення частин кредиту за договором про іпотечний кредит. Оскільки заява [PERSON] була залишена без задоволення, він звернувся з позовом до суду про спонукання банку до цієї дії. Однак рішенням Луцького міськрайонного суду від 09.11.2011 року в позові було відмовлено на тій підставі, що п. 10.14 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління НБУ від 12.11.2003 року і зареєстрованої в МЮ України 17.12.2003 року за № 1172/8493, не передбачено спрямування відсотків в зарахування взаємних грошових зобов'язань, а такі відсотки,окрім виплати їх вкладнику готівкою, можуть перераховуватись на поповнення вкладу або перераховуватися на поточний рахунок вкладника. Так як, згідно з вищеназваними пунктами Договору про іпотечний кредит, перерахування коштів з поточного рахунку є належним способом виконання своїх зобов'язань за вказаним договором, [PERSON] письмово вимагав від Банку на підставі вказаної Інструкції та рішення суду перераховувати відсотки за депозитними вкладами на поточний рахунок для їх подальшого спрямування на погашення кредиту та сплати відсотків за нього. Однак, незважаючи на те, що ніхто інший як саме Банк свої заперечення проти позову про проведення заліку взаємних зобов'язань обґрунтовував пунктом 10.14 вказаної вище Інструкції, заяви, як і раніше, безпідставно ним відхилялись. Як зазначено вище, саме це і стало причиною утворення за відповідачем заборгованості за договором про іпотечний кредит, яку останній, маючи законне право вимагати у кредитора виконання ним свого зобов'язання, все ж таки погасив в інший спосіб. Таким чином, можна вважати, що саме цим і пояснюється той факт, що позов про дострокове повернення [PERSON] всієї суми кредиту та застосування штрафних санкцій за порушення договірних зобов'язань пред'явлений до відповідача не Банком як кредитором, а Державною іпотечною установою, яка, на відміну від банку, зустрічного зобов'язання щодо перерахування коштів на поточний рахунок позичальника, з якого проводиться їх безготівкове списання в погашення кредиту, перед ним не несе. А відтак, вважає, що за незаконні дії Банку, вона відповідати не може. Проте така позиція суперечить нормі матеріального права, яка регулює спірні правовідносини у цій частині. Згідно з приписами ст. 518 ЦК України боржнику надано право висувати проти вимоги нового кредитора ті ж самі заперечення, які він міг висунути проти вимог первісного кредитора. Отже, як видно з викладеного, права вимоги дострокового повернення позичальником виданого йому кредиту ні Банк, ні, тим більше, позивач не набули. Посилання позивача на набуття ним права вимоги виконання від відповідача зобов'язань за Договором про іпотечний кредит на підставі Договору про відступлення йому Банком права вимоги (цесії) від 04.06.2008 року № 1020/08 суперечить законові та фактичним обставинам справи. Відповідно до ст. 512 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні є безумовною та остаточною, оскільки подальша участь у відступленому зобов'язанні кредитора, який здійснив поступку своїх прав у цьому зобов'язанні, є неможливою і суперечить суті цесії як інституту цивільного права. В той же час, як встановлено в судовому засіданні, [PERSON]б. протягом шести років виконував і продовжує виконувати свої зобов'язання перед Банком, з приводу чого жодних заперечень від нового кредитора, Державної іпотечної станови, до березня цього року не було. Це означає, що вказаний договір як такий, що не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, прямо суперечить ч. 5 ст. 203 ЦК України. Крім цього, згідно з ч. 2 ст. 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні (а не тільки повідомлення про відступлену вимогу). Тому, отримавши заперечення на претензію від 06.03.2014 року, Державна іпотечна установа зобов'язана була надати боржнику докази переходу до неї прав попереднього кредитора. Однак позивачем навіть не була надіслана копія договору цесії, не кажучи уже про будь-які інші документи, підтверджуючі перехід до нього прав попереднього кредитора. Згідно із законом в цьому випадку ризик невиконання зобов'язань боржником несе кредитор, а не боржник. В зв'язку з цим згідно з ч. 2 ст. 516 ЦК України виконання боржникомсвого обов'язку перед Банком є належним виконанням, так як саме останній і до укладення договору про відступлення права вимоги з Установою, і після цього надсилав і надсилає письмові вимоги про виконання зобов'язань за кредитним договором виключно перед ним. Таким чином, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову Державної іпотечної установи до [PERSON] слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: dismissed