Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

До Ананьївського районного суду Одеської області звернувся позивач з позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором на загальну суму 10061,21 грн., а також судові витрати. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі Генеральна угода) №б/н від 27.05.2013 року [PERSON] (далі Відповідач) отримала кредит у розмірі 3144,55 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця Відповідач надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом. Як зазначає позивач в позовній заяві, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та Банком Кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач зазначає, що при укладенні кредитного договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. В позовній заяві позивач посилається на приписи статті 526, 527, 530 ЦК України, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як зазначає позивач, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Позивач в позовній заяві посилається на п.1.3.2.11 Умов і правил відповідно до якого Банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в Банку рахунків Клієнта в погашення кредитної заборгованості Клієнта і третіх осіб, за кредитами, в яких Клієнт є поручителем, а також у будь-який іншій заборгованості, яка виникла у Клієнта зважаючи на невиконані зобов`язання перед Банком. Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. Крім того, в позовній заяві позивач зазначає, що відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення Боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 04.08.2020 року має заборгованість 10061,21 грн., яка складається з наступного: - 2332,67 грн. заборгованість за кредитом, - 1569,95 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом; - 0,00 грн. заборгованість за комісією; - 6158,59 грн. заборгованість за пенею; - 0,00 грн. штраф відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди. Тому, з наведених вище підстав позивач звернувся до суду з позовною заявою та просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором б/н від 27 травня 2013 року у розмірі 10061,21 грн. станом на 04 серпня 2020 року. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Представником позивача до позовної заяви було додано клопотання від 28 серпня 2020 року, в якому він просить провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с.5). Крім того, представником позивача було додано до позовної заяви клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення суду не заперечує (а.с.6). Ухвалою Ананьївського районного суду Одеської області від 30 вересня 2020 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження без виклику сторін та надано позивачу та відповідачу строк для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. Окрім того відповідачу, у вказаній ухвалі, було роз`яснено право та надано час для подання відзиву на позовну заяву, роз`яснено порядок його реалізації, а також право звернутися до суду з зустрічною позовною заявою. Зазначену ухвалу, разом з копією позовної заяви та додатків до неї, було направлено на адресу відповідача за вихідним №491/820/20/5733/2020 від 30 вересня 2020 року (а.с.62). Відповідач [PERSON] , отримавши 24 жовтня 2020 року ухвалу про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками, що підтверджується її розпискою в «Рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, виплату переказу» (а.с.63), про отримання рекомендованого листа за вихідним №491/820/20/5733/2020, в установлений ч.7 ст.178 ЦПК України строки не подала до суду відзив на позовну заяву, будучи повідомленою належним чином про наявність ухвали про відкриття провадження та необхідністю подання відзиву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч.8 ст.178 ЦПК України. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з того, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу кредиту, які регулюються параграфами 1, 2 Глави 71 Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 02 квітня 2008 року (а.с.14). В подальшому,\~27\~травня 2013\~року між банком та [PERSON] укладено Генеральну угоду б/н про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт з метою створення сприятливих умов для виконання боржником зобов`язань по кредитному договору №SAMDN56000020228452 від 29.02.2008 року, а також приєднання до Умов і Правил надання продукту кредитних карт (а.с.15). При цьому, як вбачається з позовної заяви, що позивач АТ КБ «ПриватБанк» як на підставу позовних вимог, посилається на невиконання відповідачем умов Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем АТ КБ «Приватбанк» надано: - анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «ПриватБанк» від 02 квітня 2008 року; - Генеральну угоду б/н про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 27 травня 2013 року, розрахунок заборгованості за кредитним договором б/н від 27.05.2013 року; - виписку по рахунку за договором б/н; - довідку про зміну умов та кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] ; - довідку про видані [PERSON] кредитні картки. Як зазначається в позовній заяві, що у зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 04.08.2020 року має заборгованість 10061,21 грн., яка складається з наступного: - 2332,67 грн. заборгованість за кредитом, - 1569,95 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом; - 0,00 грн. заборгованість за комісією; - 6158,59 грн. заборгованість за пенею; - 0,00 грн. штраф відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди. Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі сплата неустойки. За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною першою статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Зі змісту частини 1 статті 1055 ЦК України вбачається, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша стаття 627 ЦК України). З наданої до позовної заяви позивачем копії Генеральної угоди б/н про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 27 травня 2013 року вбачається, що згідно з пунктами 1.1.1, 1.1.2, 1.1.3 Генеральної угоди, сторони погодили за кредитним договором №SAMDN56000020228452 від 29.02.2008 року зменшити розмір заборгованості, яка виникла у період з дати надання кредиту, а саме проценти на 268,82грн., комісію на 0,0 грн., пеню 0,0 грн. та штраф на 0,0 грн., визначили, що заборгованість за цим договором становить 3694,55 грн., остання дата погашення заборгованості не пізніше 31 травня 2014 року. Відповідно до пункту 2.1 Генеральної угоди банк надає позичальнику [PERSON] строковий кредит у розмірі 3144,55 грн. на строк 12 місяців з 27 травня 2013 року по 31 травня 2014 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі в сумі 3144,55 грн. в обмін на зобов`язання позичальника повернути кредит, сплатити проценти у розмірі 0,833 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у вказаній заяві, Умовах і правилах строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) у розмірі 276,65 грн. для погашення заборгованості по кредиту, яка складається із заборгованості за кредитом, процентами, а також інших витрат відповідно до Умов і правил. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути здійснена не пізніше 31 травня 2014 року. Відповідно до п.2.2 Генеральної угоди, що згідно із ст.ст. 212, 611, 651 ЦК України у випадку порушення позичальником строків погашення заборгованості, вказаних в цій Генеральній угоді, Умовах і правилах, більше ніж на 31 день, за зобов`язаннями, строк по яких не настав, сторони узгодили, що строком повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою, позичальник сплачує банку штраф в розмірі 268,82 грн. Пунктом 2.3 визначено для надання послуг, банк видає позичальнику платіжну карту відповідно до п.2.1 Генеральної угоди. Відповідно до п.2.5 позичальник зобов`язується повернути суму кредиту, процентів, винагороди відповідно Генеральній угоді та Умовам і правилам. Згідно з пунктом 2.10 Генеральної угоди позичальник доручає банку без додаткового узгодження перерахувати кредитні кошти в день надання кредиту у сумі 550,00 грн. на будь-який рахунок, відкритий в Банку. З наведеного вбачається, що відповідачка [PERSON] підписуючи Генеральну угоду взяла на себе зобов`язання до 31 травня 2014 року сплатити заборгованість за кредитом у розмірі 3694,55 грн. З урахуванням наведеного суд вважає, що в разі, якщо відповідач взяв на себе зобов`язання, то воно підлягає виконанню з його боку, а в разі порушення зобов`язання, кошти повинні бути стягнуті з відповідача на користь позивача. Із розрахунку заборгованості за договором б/н від 27 травня 2013 року (а.с.7-9), вбачається, що відповідачем не сплачено тіло кредиту в розмірі 2332,67 грн., яке підлягає стягненню в цій частині заявлених позивачем вимог. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за тілом кредиту стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитом. При цьому, відповідно до умов Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 27 травня 2013 сторони узгодили, що розмір процентної ставки за користування кредитними коштами становить 0,833% в місяць, що становить 10% річних, зі строком кредитування 12 місяців до 31 травня 2014 року. Саме за вказаною процентною ставкою банк нарахував заборгованість по відсоткам. Отже, відповідач у межах строку кредитування до 31 травня 2014 року мав, зокрема, повернути позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця, як то визначено п. 2.1 Генеральної угоди. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. За таких обставин, позивач після спливу строку кредитування, тобто після 31 травня 2014 року не мав права нараховувати відсотки за Генеральною угодою. З розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви вбачається, що позивач за користування кредитними коштами нарахував відповідачу відсотки у розмірі 10% річних на суму залишку заборгованості за кредитом за період з 27 травня 2013 по 04 серпня 2020 року у розмірі 1569,95 грн. За таких обставин суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача відсотків підлягають частковому задоволенню та до стягнення підлягають відсотки, нараховані за користування кредитними коштами, у розмірі 202,74 грн. станом на 31 травня 2014 року. Також банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за тілом кредиту стягнути зокрема заборгованість за пенею в розмірі 6158,59 грн. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. При цьому, дана вимога базується на п.п. 2.5 та 2.8 Генеральної угоди, у яких зазначено, що позичальник зобов`язується повернути, в тому числі, винагороду банку згідно Генеральної угоди і Умов та правил; при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах та правилах за кожний день прострочення. Однак, в Генеральній угоді від 27 травня 2013 року розмір пені та комісії та порядок їх сплати не визначено. Умови, які знаходяться в матеріалах справи, не містять підпису відповідача, у Генеральній угоді розмір пені та комісії не визначено, а тому відсутні підстави вважати, що сторони погодили порядок їх сплати. При цьому, витягом з «Умов та Правил надання банківських послуг» та «Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, та інші умови. Однак, слід звернути увагу на те, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці «Умови та Правила надання банківських послуг» та «Тарифи» розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки «Умови та Правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (27 травня 2013 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (21 вересня 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви «Умов та Правил надання банківських послуг» та «Тарифів Банку» у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві, Генеральній угоді домовленості сторін про сплату пені, надані банком «Умови та Правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Аналогічні висновки можливо зробити про те, що не може слугувати належним доказом дії тих чи інших «Умов та правил надання банківських послуг в ПРИВАТБАНКУ» на момент укладення спірного договору роздруківка внутрішньобанківського наказу про затвердження умов та правил надання банківських послуг (а.с43-44), оскільки зазначений доказ також є мінливим та його зміст цілком залежить від позивача. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем «Умови та Правила надання банківських послуг» з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника та Генеральній угоді, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Суд вважає, що «Умови та Правила надання банківських послуг», які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 27 травня 2013 року шляхом підписання Генеральної угоди. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати пені. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] позивач - АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-ХІІ про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Таким чином, суд вважає, що у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 6158,58 грн. заборгованості за пенею, слід відмовити. З урахуванням викладено, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника 2535,41 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 2332,67 грн., та з заборгованості за відсотками станом на 31 травня 2014 рік в розмірі 202,74 грн. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, та 27 серпня 2020 року у справі №188/1815/17. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, так як частково обґрунтовані та доведені. Суд, вивчивши матеріали справи, доходить до висновку, що в справі мається достатньо доказів для ухвалення рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з [PERSON] суми в розмірі 2535,41 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 2332,67 грн., та з заборгованості за відсотками станом на 31 травня 2014 рік в розмірі 202,74 грн., відмовивши позивачу в частині інших позовних вимог, з підстав, зазначених в рішенні. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 141 України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом). Позовні вимоги підлягають задоволенню частково (2535,41), а саме у розмірі 25,20 % (2535,41 грн. позовні вимоги, що підлягають задоволенню *100% / 10061,21 грн. загальний розмір позовних вимог). А тому судовий збір за розгляд справи у пропорційному розмірі 529,70 грн. слід покласти на відповідача (2102.00 грн.:100% х 25,20%). Таким чином, з відповідача слід стягнути судовий збір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 529,70 грн. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: partial