Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся позивач з вимогами визнати за позивачем [PERSON], право користування займаним позивачем жилим приміщенням, а саме квартирою №6А в будинку 30 по вул. М.Зерова в м. Вінниці. Зобовязати виконавчий комітет Вінницької міської ради надати дозвіл житлово - експлуатаційній організації укласти з позивачем договір найму житлового приміщення, а саме квартиру №6А в будинку 30 по вул. М.Зерова в м. Вінниці. Позов мотивовано тим, що 13.02.2016р. померла мати позивача [PERSON], що проживала у квартирі №6А в будинку 30 по вул. М.Зерова в м. Вінниці та була її квартиронаймачем, що підтверджується довідкою житлово-експуатаційної організації ДП «ЖЕК №26» ВКФ «Будмашпрод» на балансі якого знаходиться будинок. Після смерті матері позивачем зясовано, що вищезазначена квартира нею не була приватизована, відтак вона не є спадковим майном у звязку з чим позивач, як спадкоємиця, не може її успадкувати. Беручи до уваги похилий вік матері та її поганий стан здоровя вона потребувала стороннього догляду у звязку з чим більше пятнадцяти років фактично проживала разом з нею та проживає по сьогоднішній день у спірній квартирі, що підтверджується письмовими свідченнями сусідів та доказами сплати за житлово - комунальні послуги, що додано до позовної заяви. З огляду на викладене позивач вважає, що вона позивач отримувала право користування займаною квартирою №6А в будинку 30 по вул. М. Зерова в м. Вінниці, однак, у позивача відсутні передбачені законодавством документи, для реєстрації такого права. Вищевказане і стало підставою для звернення позивача до суду. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні покладався на розсуд суду. Судом по справі встановлені наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини: Судом встановлено, що 13.02.2016р. померла мати позивача [PERSON], що проживала у квартирі №6А в будинку 30 по вул. М.Зерова в м. Вінниці. ( а. с. 17, 30, ) Судом встановлено, що [PERSON], що проживала у квартирі №6А в будинку 30 по вул. М.Зерова в м. Вінниці та була її квартиронаймачем, що підтверджується довідкою житлово-експуатаційної організації ДП «ЖЕК №26» ВКФ «Будмашпрод» на балансі якого знаходиться будинок. ( а.с. 30 ) Судом встановлено, що позивач є донькою померлої [PERSON], що підтверджено, відповідним свідоцтвом про народження, та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб, з якого вбачається, що після одруження мати позивача змінила прізвище на « Ляховська». ( а.с. 11-12, 15-16, 18) Суд бере до уваги надані позивачем докази щодо того, що [PERSON] сплачувались комунальні послуги, що надавались за адресою кв. №6А в будинку 30 по вул. М.Зерова в м. Вінниці. ( а.с. 22-29) ст. 29 ЦК України, встановлено, що місцем проживання фізичної особи є приміщенні у відповідному населеному пункті, де фізична особа проживає постійно, переважно чи тимчасово. За місцем проживання проводиться реєстрація громадян, що є підставою для припущення про проживання особи в зазначеному будинку, квартирі. Згідно статті 47 Конституції України держава гарантує можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст, 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 p.). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 p.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02,1999 p.). Пункт 2 ст, 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до ч. 1, 2ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно по договору найму жилого приміщення. Відповідно ч. 1ст. 63 ЖК України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем та ЖЕО (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані повністю підтверджені матеріалами справи а отже задоволенню підлягають в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача просив суд судові витрати залишити за ним. На підставі викладеного та

Outcome: approved