Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-11 00:00:00

В травні 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, в якій вказала, що 08 вересня 2015 року у Тбілійській службі цивільного реєстру АРДС було зареєстровано шлюб між нею та відповідачем, актовий запис №01153006075. Від даного шлюбу мають одну неповнолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO]. На сьогоднішній день відносини між сторонами припинені, з грудня 2015 року сторони проживають окремо. Причиною розірвання шлюбу є різні погляди на сімейне життя та обов'язки, відсутнє взаєморозуміння та повага один до одного, через що спільне подружнє життя неможливе. В зв'язку з цим позивач просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем. Ухвалою суду від 01 червня 2018 року позовна заява була прийнята та справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 13 серпня 2018 року підготовче провадження було закрито та справа була призначена до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, надала суду заяву про слухання справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причину неявки суду не повідомив. Відповідно до п.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. За таких обставин суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Позивач проти розгляду справи в порядку заочного провадження не заперечував. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Відповідно до ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби взаємодопомоги, що передбачено ст.55 СК України. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ст.56 СК України). Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України, суд, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Так, в судовому засіданні було встановлено, що 08 вересня 2015 року Тбілійською службою цивільного реєстру АРДС було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис №01153006075 (свідоцтво про шлюб [NUMBER], видане 08 вересня 2015 року Тбілійською службою цивільного реєстру АРДС). Від даного шлюбу мають одну неповнолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO]. Сторони спільне господарство сторони не ведуть, проживають окремо з грудня 2015 року, позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач байдуже ставиться до питання збереження сім'ї, про що свідчить його неявка в судове засідання. За такого, враховуючи характер відносин, що склалися між сторонами, відсутність взаєморозуміння між ними, суд вважає, що збереження шлюбу є неможливим. Згідно ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. На підставі викладеного,

Outcome: approved