Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

Генеральний директор КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради (далі - КНП «ТОКПЛ» ТОР) Шкробот В.В. звернувся в суд із заявою про госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку [PERSON] . В обґрунтування поданої заяви покликається на те, що у [PERSON] наявний тяжкий психічний розлад, який обумовлює суттєву шкоду її здоров`ю внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо особі не буде надана психіатрична допомога. Підставою для висновку про необхідність госпіталізації є відомості про поведінку [PERSON] , які надійшли від матері [PERSON] . На підставі цих відомостей [PERSON] була оглянута лікарем-психіатром [PERSON] у приймальному відділенні КНП «ТОКПЛ»ТОР о 12 год. 25 хв. 11 листопада 2020 року, який підтвердив висновок про необхідність госпіталізації. Також [PERSON] була оглянута комісією лікарів-психіатрів КНП «ТОКПЛ» ТОР, яка підтвердила обґрунтованість рішення про госпіталізацію [PERSON] згідно Закону України «Про психіатричну допомогу». Згода особи на госпіталізацію відсутня у зв`язку з відмовою [PERSON] від запропонованої госпіталізації, тому лікар-психіатр просить винести рішення про її примусову госпіталізацію. В судовому засіданні представник КНП «ТОКПЛ»ТОР Чолач Ю. Б. заяву підтримав, просив суд її задовольнити. [PERSON] в судовому засіданні вважає, що підстави для її примусової госпіталізації відсутні, вона усвідомлює свою поведінку та не несе загрози собі та оточуючим. Пояснила, що слова матері наклеп, в сім`ї триває конфлікт через гроші, виникають часті сварки, батьки вирішили, що заявниця все робить неправильно, а з часом ситуація ускладнилася. Вперше [PERSON] госпіталізували з тієї самої причини, вирішили, що заявниця хвора. Після повернення додому вона не бачила потреби продовження медикаментозного лікування. Приймає заспокійливе гідазепам. Зазначає, що мама проживає на мінімальну соціальну виплату, а заявниця як мати-одиначка отримує гроші на дітей, які потрібні її батькам. Цього разу батьки вирішили госпіталізувати [PERSON] , щоб показати, що заявниця недієздатна та забрати в неї дітей для отримання коштів. Суїцидних думок не має, оскільки хоче жити для дітей. Законний представник [PERSON] пояснила, що звернулася до лікаря, бо біля ліжка [PERSON] знайшла мотузку, [PERSON] постійно говорить, що їй немає задля чого жити, вживає заспокійливе. Прокурор Воловник М. В. заяву про госпіталізацію [PERSON] у примусовому порядку до КНП «ТОКПЛ» ТОРбез її згоди не підтримала, вважає, що з врахуванням стану особи, її поведінки, звернення до суду із такою заявою не є передчасним. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд встановив. Як вбачається із висновку комісії лікарів-психіатрів, пацієнтка [PERSON] [INFO] проживає [ADDRESS] . [PERSON] поступила в стаціонар КНП «Тернопільської обласної клінічної психоневрологічної лікарні» Тернопільської обласної ради 11 листопада 2020 року о 12 год. 25 хв. за скеруванням лікаря амбулаторно-поліклінічного відділення [PERSON] з діагнозом: гострий поліморфний психотичний розлад. Поступає у зв`язку з неадекватною поведінкою, суїцидальні спроби та висловлювання. Анамнез: із сім`ї службовців. Старша із 2-х дітей. Ранній розвиток без особливостей. Спадковість не обтяжена. Освіта вища, закінчила Бережанський агротехнічний інститут. Із слів пацієнтки: вчилася відмінно. Розлучена, має 2-х дітей (5 років і 1,8 роки) від різних чоловіків. Проживає з батьками. Вдома конфлікти. На даний час не працює. ВГ, ТБС, венеричні захворювання заперечує. Зі слів пацієнтки (при першому поступленні) вдома конфлікти через те, що продала квартиру, а рідні хотіли забрати гроші. Заявляла, що мама агресивно себе поводить і провокує конфлікти. Тоді ж з суїцидальною метою випила 60 таблеток гідазепаму через що лікувалася в лікарні в березні 2020 року. Після лікування деякий час було покращення. Зі слів матері останнім часом конфлікти, неодноразові погрози покінчити життя самогубством. Зі слів пацієнтки 2 тижні тому була суїцидальна спроба (випила 2 упаковки гідазепаму). Проспавшись, на наступний день сказала, що зробить суїцид, який закінчиться смертю. 11 листопада 2020 року приїхала на консультацію в лікарню, заявляла, що вчинить суїцид незважаючи ні на що. Через що була госпіталізована в КНП «ТОКПЛ» ТОР. Психстатус: Мовному контакту доступна. Свідомість ясна. Орієнтована всесторонньо. Негативістична, манерна, на запитання відповідає неохоче. Заявляє, що оточуючі, а особливо батьки бажають їй зла і роблять їй шкоду. Свої переживання повністю не розкриває. Запевняє, що покінчить життя самогубством, бо не знає навіщо жити, тому, що батьки дискредитують її в очах дітей. Плаксива. Емоційно лабільна. Легко збудлива. Критика знижена. Комісія лікарів-психіатрів вважає необхідним обстеження та лікування пацієнта [PERSON] в умовах КНП «Тернопільської обласної клінічної психоневрологічної лікарні» ТОР стаціонару, без її згоди, у зв`язку з наявністю у неї тяжкого психічного розладу - гострий поліморфний психотичний розлад, який обумовлює її небезпеку для себе, обумовлює суттєву шкоду її здоров`ю, внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо особі не буде надана психіатрична допомога. Згідно з вимогами ст. 340 ЦПК України у заяві про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали. В силу вимог ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» стаціонарна психіатрична допомога - психіатрична допомога, що включає в себе обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, і надається в стаціонарних умовах понад 24 години підряд. Рішенням Конституційного Суду № 2-рп/2016 від 01 червня 2016 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення третього речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» у взаємозв`язку з положенням частини другої цієї статті стосовно госпіталізації особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра без судового контролю. Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. У відповідності до «Принципів захисту осіб з психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги», схвалених Резолюцією Генеральної Асамблеї № 46/119 від 17 грудня 1991 року , в принципі 6 зазначено, що «будь-яка особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в якості пацієнта у примусовому порядку, або особа, вже госпіталізована як пацієнт у добровільному порядку, може триматися як пацієнт у психіатричному закладі у примусовому порядку тоді й тільки тоді, коли уповноважений для цієї мети відповідно до закону кваліфікований фахівець, який працює в області психіатрії, встановить відповідно до принципу 4, наведеного вище, що ця особа страждає на психічне захворювання, і визначить, що: (а) внаслідок цього психічного захворювання існує серйозна загроза заподіяння безпосередньої або неминучої шкоди цій особі або іншим особам, або (б) у випадку особи, чиє психічне захворювання є тяжким, а розумові здібності ослабленими, відмова від госпіталізації або тримання даної особи в психіатричному закладі може призвести до серйозного погіршення її здоров`я або унеможливить застосування належного лікування, яке може бути здійснене лише за умови госпіталізації до психіатричного закладу відповідно до принципу найменш обмежувальної альтернативи. Крім цього, згідно ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» у випадках, коли госпіталізація особи до психіатричного закладу в примусовому порядку визнається доцільною, представник психіатричного закладу, в якому перебуває особа, протягом 24 годин направляє до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність такої госпіталізації. Проаналізувавши висновок комісії лікарів-психіатрів ТОККПНЛ, заслухавши в судовому засіданні [PERSON] , її законного представника, лікаря-психіатра та прокурора, суд приходить до переконання, що заява є передчасною, оскільки незважаючи на встановлений діагноз (гострий поліморфний психотичний розлад), при матеріалах справи відсутні та в судовому засіданні не здобуто доказів на підтвердження того, що [PERSON] вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють реальну небезпеку для неї чи оточуючих. Крім того, в заяві керівника лікувального закладу та у висновку зазначено, що [PERSON] може задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. В судовому засіданні [PERSON] пояснювала, що сенсом її життя є діти, в потребах дітей орієнтована, визнає те, що вживає заспокійливе гідазепам, оскільки проживає з батьками, які постійно провокують конфлікти через отримані нею кошти від продажу квартири. Суїцидальні наміри заперечує. Відтак, без встановлення того факту, що поведінка [PERSON] є небезпечною для неї чи оточуючих, неможливо застосувати такий захід, як примусова її госпіталізація до психіатричного закладу, що відповідає положенням статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини. По справі «Акопян проти України (заява № 12317/06) рішення від 05 червня 2014 року, у п. 73 Європейський суд з прав людини встановив, що згідно з практикою Суду особа не може бути примусово госпіталізована як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох нижче наведених мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання. Аналізуючи в сукупності викладені обставини, досліджені докази та вимоги законодавства, суд приходить до переконання про відсутність доведених підстав для примусової госпіталізації [PERSON] до психіатричного закладу, а тому відмовляє у задоволенні заяви генерального директора КНП «ТОКПЛ»ТОР Шкробота В. В. про госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: dismissed