Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

В серпні 2017 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання зареєстрованого з відповідачем [PERSON] 01 серпня 1987 року шлюбу, в якому вони на теперішній час не мають неповнолітніх та малолітніх дітей, посилаючись на те, що подружнє життя у них не склалося через різні погляди на сімейне життя та несумісність характерів подружжя, подружжя є різними за своїм внутрішнім світом та переконаннями людьми, з часом вони стали . Шлюбні відносини між ними припинені з травня 2012 року, подальше спільне проживання та примирення між ними є неможливими, просив розірвати шлюб. Провадження у справі було відкрито ухвалою від 05.10.2017 р. (суддя Супрун Г.Б.). На підставі протоколу повторного автоматичного розподілу від 27.08.2018 р. матеріали вищевказаної справи передані для розгляду судді Ларіоновій Н.М. Відповідно п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.), в зв`язку з чим в судовому засіданні 19.02.2019 р. суд перейшов до загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Відповідач подала через канцелярію суду віддзив на позовну заяву, де позов не визнала та просила відмовити зважаючи на відсутність належних та допустимих доказів на обставини та іакти вказані в позові та поясненнях представника позивача. Стверджує, що відповідач систематично проживає та з`являється в квартирі за адресою: [ADDRESS] , за якою постійно зареєстрований позивач. Ухвалою від 26.03.2019 року під час підготовчого провадження відмовлено в заяві відповідача [PERSON] про надання строку на примирення сторін. При цьому під час підготовчого провадження брав участь представник відповідача - адвокат Сидоренко В.А. Ухвалою від 26.03.2019 р. закрито підготовче провадження з призначенням судового розгляду на 24.04.2019 р., але з 26.03.2019 р. сторона відповідача не з`являється в судові засідання, в т.ч. подачючи апеляційну скаргу на ухвалу про відкриття провадження у справі. В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задовольнити, зазначив, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені з травня 2012 року, залишив місце спільного проживання він в грудні 2015 року. Наразі відповідач перебуває в шлюбних відносинах з іншим чоловіком, а в позивача також є інша жінка, з якою він має намір зареєструвати шлюб. Додав, що відповідач навмисно чинить дії для затягування розгляду справи з метою ускладнити життя позивачу та завдати моральних переживань, при цьому проживає в його квартирі з іншим чоловіком, а позивач не може попасти в свою квартиру. Спору про майно подружжя на час розгляду справи немає. Додав, що справа через затягування відповідачем розгляду тривалий час перебуває в провадженні суду, але за цей час їх шлюбні відносини не відновлялись та такого взагалі вже не може бути. Відповідач та її представник в судове засідання повторно не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за її відсутності не подавала. В зв`язку з чим, враховуючи поданий відзив, суд вважає за можливим розглянути справу за відстуності відповідача. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Відповідно із вимогами ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В силу положень ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 01 серпня 1987 року Палацом реєстрації шлюбів та новонароджених, актовий запис № 3751, що підтверджено свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] . На час розгляду справи малолітніх та неповнолітніх дітей сторони не мають. Від даного шлюбу у сторін є повнолітня дочка [PERSON] . Як вбачається з нотаріально посвідченої заяви [PERSON] , вона перебуває у фактичних шлюбних відносинах з позивачем у дані справі [PERSON] з грудня 2015 р. Шлюбні відносини між сторонами припинені через відсутність взаєморозуміння, втрати почуття любові і поваги один до одного. Спору про розподіл майна подружжя між сторонами на час розгляду справи немає. Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Приписами ч. 1 ст. 24 СК України встановлено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Судом не вживалися заходи до збереження сім`ї сторін у справі, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені тривалий час, малолітніх та неповнолітніх дітей сторони не мають, більше трьох з половиною років позивач перебуває у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою.. Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Приписами ч. 1 ст. 24 СК України встановлено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Судом встановлено, що між сторонами втрачено взаєморозуміння та почуття любові, примирення подружжя є неможливим, подальше спільне життя та збереження шлюбу між ними неможливо і не відповідає інтересам подружжя, суд дійшов висновку про те, що збереження сім`ї є неможливим, шлюб між сторонами існує формально і тому може бути розірваним. Крім того, ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.». Згідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Відповідно до ст.112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї суперечитиме інтересам одного з них. Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28.01.2003 року, заява №44647\\98). В судовому засіданні при вирішенні спору про розірвання шлюбу суд враховує, що позивач та відповідач тривалий час, а саме з травня 2012 року, не проживають однією сім`єю, у них різні погляди на життя на сімейні цінності, між сторонами спору припинилися шлюбні стосунки, вони перестали вести спільне господарство й проживають окремо. Крім того, суд бере до уваги, що справа вже тривалий час перебуває в провадженні районного суду, але відновлення шлюбних відносин між позивачем та відповідачем не відбулось, позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу. Тим самим, збереження шлюбу між сторонами буде суперечити інтересам позивача та принипам моралі. Таким чином, суд, оцінивши докази в їх сукупності, вважає за необхідне задовольнити позов, розірвавши шлюб між сторонами по справі. Згідно ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили підлягає направленню до Подільського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб від 01.08.1987 року № 3751, складеному Палацом реєстрації шлюбів та новонароджених. На підставі викладеного,

Outcome: approved