Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

В серпні 2019 року позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що в період з 02 березня 2002 року по 15 серпня 2016 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Під час шлюбу вони побудували жилий будинок по [ADDRESS] та приватизували земельну ділянку площею 0,12 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд, кадастровий номер 3221083701:02:009:0007 за цією ж адресою. Житловий будинок зданий в експлуатацію в 2019 році, право власності зареєстроване на відповідача. Відповідно до ст. 60, ч.1 ст.70 СК України майно набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності і у разі його поділу частки дружини та чоловіка є рівними. Їх будинок складається з житлових приміщень площею 66,7 кв.м, загальною площею 119,4 кв.м, тому її ідеальна частка становить 59,7 кв.м, з яких 33,35 кв.м жилої площі. Однак після розлучення їх неповнолітні діти проживають разом з нею та перебувають на її повному утриманні, оскільки аліменти на утримання дітей відповідач не сплачує. Тому з урахуванням вказаних обставин вважала за необхідне ставити питання про визнання за нею права власності на жилий будинок із збільшенням її частки, а саме у розмірі 2/3 частини жилого будинку. Оскільки відповідач відмовляється добровільно поділити спільно нажите майно просила визнати спільним майном подружжя житловий будинок по [ADDRESS] з відповідними частками, за нею у розмірі 2/3 частини, за відповідачем в розмірі 1/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами. Позивачка в підготовче судове засідання не з`явилась, просила розглянути справу без її участі, позов підтримала. Відповідач в підготовче судове засідання не з`явився, просив розглянути справу без його участі, подав заяву про визнання позову. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що з 09 березня 2002 року по 15 серпня 2016 року сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією рішення Бородянського районного суду від 15 серпня 2016 року (а.с.7). На підставі рішення Новокорогодської сільської ради від 14 липня 2009 року відповідачу належить земельна ділянка площею 0,1200 га, кадастровий номер 3221083701:02:009:0007, розташована по [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що підтверджується копією державного акту (а.с.8). Відповідач [PERSON] являється власником житлового будинку по [ADDRESS] , що підтверджується копіями витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та технічного паспорта на вказаний будинок (а.с.14, 9-13). Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. За таких обставин, оскільки позивачка позов підтримала, відповідач позов визнав, і визнання позову не порушує прав та інтересів інших осіб, суд вважає за необхідне позов задовольнити. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути 384,20 грн. понесених судових витрат. Відповідно до ст.142 ЦПК України, у зв`язку з визнанням відповідачем позову повернути позивачці з державного бюджету 384,20 грн. сплаченого судового збору. Оскільки докази про сплату витрат на проведення експертизи, на правничу допомогу та їх розмір суду не надані, то підстав для їх стягнення не вбачається.

Outcome: approved