Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

В червні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] міської ради про встановлення факту, визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позовних вимог, згідно останніх уточнень, зазначив, що домоволодіння №44 по вул.. Кропивницького в м. Дніпропетровську належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 25 серпня 1947 року. Спірне домоволодіння складається з: житлового будинку літ. А-1 загальною площею 20,7м 2 , житловою площею 11,9 м 2, допоміжною площею 8,8 м 2 , вбиральні літ. Б, споруд №1. Вказане домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 452 м 2 , яка виділена на підставі довідки про землекористування Управління головного архітектора м. Дніпропетровська від 20.08.1947 року. 01 січня 1984 року [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді домоволодіння №44 по вул.. Кропивницького в м. Дніпропетровську, яке вона заповіла [PERSON] У встановлений законом термін звернувся до нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини. Інших спадкоємців за законом та за заповітом немає. Після смерті [PERSON] було встановлено, що вона за свого життя не зареєструвала договір купівлі-продажу від 25.08.1947р. в Бюро технічної інвентаризації. Згідно договору купівлі-продажу від 25.08.1947 року все домоволодіння перейшло у власність [PERSON]. До продажу дана земельна ділянка належала [PERSON] на підставі довідки про землекористування, виданою Управлінням головного архітектора м. Дніпропетровськ від 20.08.1947 року. На підставі викладеного просить встановити, що домоволодіння №44 по вул.. Кропивницького в м. Дніпропетровську належало [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 25 серпня 1947 року; визнати за [PERSON] право власності на домоволодіння №44 по вул.. Кропивницького в м. Дніпропетровську, яке складається з житлового будинку літ. А-1 загальною площею 20,7м 2 , житловою площею 11,9 м 2, допоміжною площею 8,8 м 2 , вбиральні літ. Б, споруд №1 в порядку спадкування за заповітом, посвідченим державним нотаріусом [PERSON] дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстром № 1-1145 після смерті бабусі [PERSON], померлої 01 січня 1984 року. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Участі у судових дебатах не приймав, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача [PERSON] міської ради [PERSON] в судове засідання не зявилася. Про день місце та час проведення судового засідання сповіщена належним чином. Причини неявки суду невідомі, заяв про розгляд справи за її відсутності не надходило. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 25 серпня 1947 року [PERSON] купила право забудови домоволодіння під №38, розташованого за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.. Кагановича, на земельній ділянці 852 кв.м. з усіма будівлями, що підтверджується договором купівлі-продажу від 25 серпня 1947 року./а.с.89/ 02 січня 1984 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії ІІІ-КИ №299037, яка на день смерті постійно проживала і була зареєстрована за адресою: [INFO], буд44./а.с.14,62/ Після смерті [PERSON] [PERSON] дніпропетровською державною нотаріальною конторою 09.06.1984 року було відкрито спадкову справу та зареєстровано у Спадковому реєстрі за № 478/1984р./а.с.49/ За життя, 22 березня 1983 року [PERSON] було складено заповіт, який посвідчений державним нотаріусом [PERSON] дніпропетровської державної нотаріальної контори, зареєстрований за реєстром № 1-1145./а.с.9/ Згідно вищезазначеного заповіту, [PERSON] заповіла належний їй жилий будинок з господарчими будівлями, що знаходиться в м. Дніпропетровську, вул..Кропивницького, буд.44 [PERSON]. /а.с.9/ 09.06.1984 року [PERSON] звернувся до [PERSON] дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON]./а.с.51/ 29 грудня 2015 року [PERSON] звернувся до [PERSON] дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно, що залишилось після смерті [PERSON], а саме домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.. Кропивницького, буд.44. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29.12.2015 року державний нотаріус [PERSON] дніпропетровської державної нотаріальної контори відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.. Кропивницького, буд.44, у зв'язку з відсутністю реєстрації права власності на дане домоволодіння./а.с.95/ Відповідно до листа наданого КП «ДМБТІ» від 16.11.2015 року № 13866 зазначено, що право власності за адресою: м. Дніпропетровськ, буд.44 (колишня вул.. Кагановича, №38) не зареєстровано./а.с.73/ Задовольняючи позов в частині встановлення факту належності\~\~[PERSON] домоволодіння №44 по вул.. Кропивницького в м. Дніпропетровську на підставі договору купівлі-продажу від 25 серпня 1947 року, суд враховує наступне. Питання набуття права власності регулювалось Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.48 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.48 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.48 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, зо цими нормами підставою виникнення права власності на житловий будинок був сам факт збурування цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов*язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. В подальшому, відповідно до приписів а.3.1. Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №91 від 24.06.2000 року прийняття в експлуатацію об*єктів (крім закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків) здійснюється безоплатно територіальними органами Державної архітектурно-будівельної інспекції України за результатами технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж та за наявності документа, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій розміщений об*єкт, шляхом реєстрації поданої замовником декларації про готовність об*єкта до експлуатації. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Як зазначено у п.3.1 (абзац 25,26) інформаційного листа № 24-753/0/4-13 Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» державну реєстрацію будівель споруд та права власності на нерухоме майно передбачали підзаконні нормативні акти ( Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР) проте, виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності\~ЦК\~в редакції 2003\~року та Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, за правилами\~ЦК України 1963 року\~[PERSON] набула права власності на домоволодіння за адесою: м. Дніпропетровськ, вул.. Кропивницького, №44 колишня вул.. Кагановича, буд.38) з моменту посвідчення договору купівлі-продажу [PERSON] міською нотаріальною конторою м. Дніпропетровська 25 серпня 1947року. Вказане домоволодіння не було зареєстровано за [PERSON], що підтверджується довідкою КП «ДМБТІ» від 16.11.2015 року.\~/а.с.73/ Відповідно до\~\~ч.2\~ст.256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Враховуючі вказані обставини суд вважає, що вимога позивача про встановлення факту належності домоволодіння №44 по вул.. Кропивницького в м. Дніпропетровську Янін [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 25 серпня 1947 року, підлягає задоволенню. Відповідно до п.1\~Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування»від 30.05.2008 року за №7, відносини спадкування регулюються правилами\~ЦК України\~(2004 р.), якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004 року.\~\~ У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовуються чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила\~ЦК України 1963 року Таким чином, враховуючи, що спадщина відкрилася після смерті спадкодавця в 1984 році, суд вважає необхідним до вказаних правовідносин застосувати положення норм\~Цивільного кодексу України 1963 року, що діяв на час відкриття та прийняття спадщини. Стаття 525 ЦК України\~в редакції 1963 року встановлює, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини відповідно до\~статті 526 ЦК України\~в редакції 1963 року є останнє постійне місце проживання спадкодавця. Відповідно до ч.2\~ст.548 ЦК УРСР\~в ред.1963 року, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. За\~ЦК України 1963 року\~спадкуванням вважається перехід майна після смерті його власника (спадкодавця) до інших осіб, які мали право спадкувати за законом або заповітом. Відповідно до\~ст. 549 ЦК\~спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців із дня її відкриття вчинив одну з дій, передбачених цією статтею: фактично вступив в управління або володіння спадковим майном чи подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. При цьому відповідно до статей\~548,\~549 ЦК\~та п. 4\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 р. № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування»\~фактичне прийняття протягом зазначеного строку частини спадкового майна свідчить про прийняття спадщини в цілому. Згідно з п.п. 212, 216 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 р. за N 20/5, нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов'язково вимагаються відповідні документи. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлювальних документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальної конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, суд, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, вважає, що позовні вимоги [PERSON] є цілком обґрунтованими, законними, в повному обсязі доведеними з його боку, внаслідок чого підлягають задоволенню.

Outcome: approved