Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-20 00:00:00

В червні 2015 року [PERSON] звернулася до суду із згаданим позовом, в якому просить надати дозвіл на виїзд малолітньої дитини за кордон України без згоди батька [PERSON] Заявлені вимоги обґрунтовує безпідставною відмовою відповідача надати дозвіл на виїзд дитини до м. Щолкіне /Крим/, де мешкає її мати /баба дитини/, що стало приводом для звернення до суду. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини, викладені в позові. Представник третьої особи вважає заяву обґрунтованою, а підстави для її задоволення доведеними. Відповідач до суду не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений у відповідності до положень ч.9 ст.74 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши представлені у справі докази, суд встановив наступне: Судом встановлено, що позивач громадянка України, згідно із представленою копією паспорта (а.с. 4,5) значиться зареєстрованою в [INFO]. Місце знаходження відповідача на час розгляду справи не встановлене. Згідно з даними адресного підрозділу ГУДМС України (а.с. 17) [PERSON] знятий з реєстраційного обліку по м. Комсомольську на підставі рішення суду від 20 травня 2014 року. Сторони мають спільну дитину [PERSON], [INFO], запис про батька до свідоцтва про народження якого було внесено у відповідності до положень ч.1 ст.126 СК України (а.с. 6). Після припинення батьками подружніх стосунків дитина постійно проживає з матірю і знаходиться на її утриманні. Відповідач зобовязаний до сплати аліментів на утримання дитини рішенням суду від 16 лютого 2012 року (а.с. 7). Як пояснила суду позивач, в Криму на даний час проживає її мати та рідна сестра, і вона, на час літніх канікул має намір вивезти дитину до Криму з метою її оздоровлення. В звязку з відмовою відповідача іти на будь-який контакт, зокрема і з питань виховання дитини, змушена звернутися із згаданим позовом до суду. В контексті ст.15 ЦК Україн право на захист порушеного права виникає у особи в разі його порушення, а способи захисту порушеного права прямо передбачені ст.16 ЦК України. Сухопутна територія АР Крим та м. Севастополя у відповідності до положень ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15.04.2014 року визнається тимчасово окупованою територією України і є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. У відповідності до положень ст.10 ЗУ№ 1207-VII громадяни України мають право на вільний та безперешкодний вїзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти вїзду виїзду за умови предявлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Порядок вїзду на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї у відповідності з Постановою КМУ № 367 від 04 червня 2015 року здійснюється через контрольні пункти громадянами України за умови предявлення будь-якого документу, визначеного ст.5 ЗУ «Про громадянство України» або статтею 2 ЗУ «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», а громадян України, що не досягли 16-ти річного віку з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затв. постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57, згідно з п.4 якої виїзд з України громадян, які не досягли 16-ти річного віку здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі, або в супроводі одного з батьків за нотаріально посвідченою згодою, або без такої за наявності рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-ти річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частини 8 згаданої статті СК регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сімї. Стаття 150 СК України визначає обовязок батьків щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі обовязок піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 2 Протоколу №4 Конвенції «Про права людини» передбачено, що кожен має вільно залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням. В матеріалах справи відсутні докази того, що існують будь-які обмеження для реалізації неповнолітнім свого права на виїзд до Криму. Між тим, відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування та може бути обмежена в цьому лише у випадках, встановлених законом. З огляду на вищенаведене, враховуючи також положення ст.257 СК України щодо законодавчо закріпленого права баби на спілкування із своїм онуком, суд вважає, що вимога позивача про надання дозволу на тимчасовий виїзд з неповнолітньою дитиною до Криму відповідає інтересам неповнолітнього і направлена на виконання батьківського обовязку щодо виховання дитини, забезпечення піклування про її здоровя, фізичний, духовний та моральний розвиток. Водночас, враховуючи положення п.5 Постанови КМУ від 27 січня 1995 року № 57, згідно з якою виїзд з України громадян, які не досягли 16-ти річного віку здійснюється із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, суд має всі підстави наголосити на тому, що вимога позивача про надання дозволу на виїзд дитини до досягнення нею 18-ти років не ґрунтується на положенні Закону, і не може бути задоволеною в такій редакції, з огляду на що відповідний часовий проміжок виїзду дитини визначений судом з врахуванням зазначеної позивачем мети оздоровлення дитини на період літніх канікул. На підставі викладеного,

Outcome: partial