Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

В травні 2020р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-6) до відповідача Національного музею історії України, в якому просив суд: 1) зобов`язати відповідача здійснити індексацію посадового окладу головного інженера відповідача [PERSON] шляхом встановлення розміру посадового окладу: з 25 листопад 2016р. - 8106,0 грн.; з 01 грудня 2016р. - 9132,0 грн.; з 01 січня 2017р. - 10944,0 грн. (далі по тексту - вимога № 1); 2) стягнути з відповідача на користь позивача суму індексації заробітної плати у розмірі 2733,08 грн. без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів (далі по тексту - вимога № 2); 3) стягнути з відповідача на користь позивача суму не проведеного під час звільнення 27 лютого 2017р. остаточного розрахунку у розмірі 20246,4 грн. без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів, виходячи з розміру проіндексованої заробітної плати (далі по тексту - вимога № 3); 4) зобов`язати відповідача здійснити перерахунок нарахованої заробітної плати за час знаходження позивача у основній і додаткових відпустках за періоди: з 29 листопада 2016р. по 12 грудня 2016р.; з 13 грудня 2016р. по 06 січня 2017р.; з 25 січня 2016р. по 07 лютого 2016р., та нарахованої допомоги з тимчасової непрацездатності за періоди: з 17 січня 2017р. по 23 січня 2017р.; з 08 лютого 2017р. по 17 лютого 2017р., виходячи з розмірів проіндексованої заробітної плати (далі по тексту - вимога № 4); 5) зобов`язати відповідача здійснити виплату позивачу донарахованих сум за вимогою № 4 позовних вимог (далі по тексту - вимога № 5); 6) стягнути з відповідача на користь позивача всі судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він працював у відповідача з 02 серпня 2004р. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016р. по цивільній справі № 761/21796/15-ц, позивача було поновлено на роботі, у зв`язку з незаконним звільненням. На виконання зазначеного судового рішення, 25 листопада 2016р. відповідачем було видано наказ № 225 про поновлення позивача на роботі на посаді головного інженера. 27 лютого 2017р. наказом відповідача за № 30-к позивача було звільнено з роботи на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. За час роботи у відповідача з часу виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі і подальшого його звільнення з роботи, у зв`язку з скороченням, відповідачем, як роботодавцем не здійснювалась індексація його заробітної плати, у зв`язку з чим, на думку позивача, невірно сплачувались суми за час тимчасово непрацездатності позивача та під час перебування його у відповідних відпустках. В досудовому порядку відповідач, як роботодавець відмовляється здійснити відповідний перерахунок належних позивачу, як працівнику сум, у зв`язку з чим він вимушений був звернутись до суд з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 20 травня 2020р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження повідомленням (викликом) сторін. 16 липня 2020р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 38-42), в якому відповідач проти позову заперечив та зазначив, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, помилковим є посилання позивача на положення постанов КМУ № 288 від 06 квітня 2016р., № 840 від 23 листопада 2016р., № 1037 від 28 грудня 2016р. Також сторона відповідача звертала увагу суду, що розмір посадового окладу позивача вже було предметом розгляду Шевченківського районного суду м. Києва по цивільній справі № 761/9268/17, та під час розгляду справи було встановлено, що органом управління відповідача є Міністерство культури України, яке встановлює перелік посад у штатному розписі відповідача, при цьому відповідач безпосередньо не вправі змінювати штатний розклад, в тому числі і посадовий оклад працівника. Також сторона відповідача зазначала, що визнає позов в частині того, що з відповідачем не було проведено остаточного розрахунку роботодавцем у сумі 9897,32 грн. 06 серпня 2020р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 65-69), в якому позивач підтримав позов, наголошуючи, що доводи сторони відповідача у відзиві на позов є безпідставними та необґрунтованими. 03 вересня 2020р. на адресу суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив (а.с. 93-97). В судовому засіданні 05 жовтня 2021р. позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених у позові, відповіді на відзив. Представник відповідача проти позову заперечила, з підстав зазначених у відзиві на позов, запереченнях на відповідь на відзив. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, на підставі наказу відповідача за №51-к від 03 серпня 20024р позивача був прийнято на роботу до відповідача на посаду головного інженера. Відповідно до наказу відповідача від 13 липня 2015р. № 255 позивача було звільнено з роботи з займаної ним посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, в зв`язку з систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 лютого 2016р. по цивільній справі № 761/36660/15-ц, яке набрало законної сили, вказаний наказ в частині оголошення позивачу догани було визнано незаконним та скасовано. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016р. по цивільній справі № 761/21796/15-ц позов [PERSON] до Національного музею історії України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Профспілка працівників Національного Музею історії України, Міністерство культури України, Генеральний директор Національного музею історії України Сосновська Т.В. про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди було задоволено частково, визнано звільнення [PERSON] на підставі наказу від 13 липня 2015р. № 255, незаконним та скасовано його, поновлено [PERSON] на посаді головного інженера відповідача з 14 липня 2015р., визнано запис № 24 від 13 липня 2015р. у трутовій книжці серії [NUMBER] , про звільнення [PERSON] на підставі наказу відповідача від 13 липня 2015р. № 255, недійсним та зобов`язано відповідача внести відповідні відомості до трудової книжки серії [NUMBER] , стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 106912,26 грн. без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів, стягнуто з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000,0 грн., в решті позов залишено без задоволення. 12 серпня 2016р. Шевченківським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист № 761/21796/15-ц. На вимогу державного виконавця, в рамках виконавчого провадження №52030559 у відповідності до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016р., наказом відповідача від 25 листопада 2016р. №225 позивача було поновлено на посаді головного інженера відповідача, про що державним виконавцем було складено відповідний акт, та винесено постанову про закриття виконавчого провадження. Відповідно зазначеного наказу позивача також повідомлено про заплановане звільнення з посади головного інженера. Відповідно до Наказу Міністерства культури України від 27 жовтня 2015р. №844 «Про затвердження структури Національного музею історії України», Наказу Міністерства культури України від 29 грудня 2015р. №1118 «Про внесення змін до структури Національного музею історії України», Наказу Міністерства культури України від 29 грудня 2015р. №1124 «Про затвердження штатного розпису Національного музею історії України з 26 жовтня 2015 р.», Наказу Міністерства Культури України від 11 липня 2016р. №529 «Про затвердження штатного розпису Національного музею історії України з 01 травня 2016 року», відбулися істотні зміни в структурі та штатному розписі відповідача. Судом встановлено під час розгляду цивільної справи № 761/9268/17 (рішення суду від 26 червня 2018р., яке набрало законної сили), що штатний розпис відповідача, що затверджений Заступником Міністра культури України 11 липня 2016р. не містить штатної одиниці «головний інженер», що зумовило попередження позивача про необхідність обрати одну з вакантних посад відповідача та про його можливе звільнення в разі, якщо ним не буде обрано таку вакантну посаду. Відповідно до наказу відповідача від 27 лютого 2017р. № 30-к позивача було звільнено з роботи з займаної ним посади. у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, скорочення штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ч.1 ст.43 Конституції України). Звертаючись до суду з вказаним позовом (вимога № 1), позивач зазначав, що відповідачем безпідставно не було здійснено індексацію його заробітної плати, у зв`язку з чим невірно сплачувались заробітна плата, суми за час тимчасово непрацездатності позивача та під час перебування його у відповідних відпустках. Апеляційною інстанцією під час перегляду в апеляційному порядку рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2018р. по цивільній справі № 761/9268/17, було встановлено, що органом управління відповідача є Міністерство культури України, яке встановлює перелік та найменування посад у штатному розписі відповідача, то внесення самостійних змін у штатний розпис відповідачем не передбачено ні рішенням суду, ні будь-яким нормативним актом. У ст. 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, закріплено, що кожна людина має право на працю, на вiльний вибiр роботи, на справедливi i сприятливі умови працi та на захист вiд безробiття. Конституцією України (частина третя статті 43) встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 1); в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством (стаття 33). Індексація заробітної плати у встановленому законодавством порядку передбачена також частиною п`ятою статті 95 КЗпП України. Законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін (пункт 3 частини першої статті 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії». Конституційний Суд України, у рішенні від 15 жовтня 2013р. № 9-рп/2013, дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги (пункт 2.2.), працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців (пункт 2.3.). Таким чином, індексація заробітної плати є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Разом з тим, заявляючи вимогу № 1, позивач просив суд встановити його розмір посадового окладу, відповідно до постанов КМУ № 288 від 06 квітня 2016р.; № 840 від 23 листопад 2016р.; № 1037 від 28 грудня 2016р. у певний період часу. Проте, як встановлено судом, відповідач не наділений правом змінювати власний штатний розпис та вносити до нього зміни, в частині розміру посадового окладу працівників, в тому числі і зміну розміру посадового окладу працівника. З урахуванням викладеного, суд вважає, що вимога позивача № 1, як і похідні від неї вимоги № 2, №4, № 5 не підлягають задоволенню. За змістом ст. 116 КЗпП України При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Так, заявляючи вимогу № 3, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму не проведеного під час звільнення 27 лютого 2017р. остаточного розрахунку у розмірі 20246,4 грн. без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів, виходячи з розміру проіндексованої заробітної плати В судовому засіданні сторона відповідача визнала факт того, що з позивачем, як працівником, не було проведено остаточного розрахунку при звільненні, у зв`язку з неналежним фінансуванням установи. При цьому позивач зазначав, що між сторонами існує спір про розмір належних позивачу при звільненні сум. Протягом всього часу розгляду справи в суді ні стороною позивача, ні стороною відповідача не було надано до суду належних і допустимих доказів для можливості суду перевірити розрахунки кожної із сторін щодо належних позивачу при звільненні сум. Так, надана в якості письмового доказу стороною відповідача бухгалтерська довідка від 13 липня 2020р. (а.с. 59) судом оцінюється критично, оскільки не містить відомостей нарахованих сум з врахування прибуткового податку та інших обов`язкових платежів чи без них, враховуючи те, що стороною позивача оспорюються відповідні періоди часу. Крім того, стороною позивача, взагалі не було надано суду жодного належного письмового доказу на підтвердження розміру сум грошових коштів, які відповідач повинен був сплатити позивачу після його звільнення. В процесі розгляду справи, судом неодноразово було роз`яснено представникам сторін положення ст. ст. 76-81, 103-108 ЦПК України, щодо належності та допустимості доказів та права сторони на подання заяви про призначення експертизи, з метою обрахунку відповідних сум належних позивачу при звільненні. До того ж, жодна із сторін в процесі розгляду справи в суді, не подавала заяви в порядку ст. ст. 84, 116, 117 ЦПК України. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення вимоги № 3, не дивлячись на визнання факту стороною відповідача щодо не проведення остаточного розрахунку з позивачем при його звільненні. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed