Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

В травні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з таким позовом в якому вказував, що 30 жовтня 2003 року на підставі договору купівлі-продажу він придбав у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] Після продажу будинку відповідачка звільнила житло від власних речей та виїхала в невідомому напрямку, проте без наявності поважних причин не знялася з реєстрації за місцем колишнього проживання. Реєстрація відповідачки в будинку створює позивачу перешкоди в розпорядженні власністю. В зв'язку з цим [PERSON] просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування належним йому будинком. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з'явилися, проте останній надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, судом відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України вважається належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення в пресі, причину неявки суду не повідомила. Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки зі змісту заяви представника позивача слідує, що він не заперечує проти такого порядку вирішення справи. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. В судовому засіданні встановлено, що 30 жовтня 2003 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, реєстр. №2266 позивач придбав у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] Між сторонами проведено повний розрахунок. З 30 жовтня 2003 року [PERSON] в будинку не проживає, проте залишається зареєстрованою за цією адресою. В матеріалах справи відсутні докази щодо наявності поважних причин або обставин, що перешкоджають ій знятися з реєстраційного обліку з належного позивачу будинку. Водночас реєстрація відповідачки в будинку створює позивачу перешкоди в розпорядженні власністю. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч.ч. 1-2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно роз'яснень, які надав Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.п. 33, 34 постанови №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Таким чином [PERSON], як колишній власник житлового приміщення, підлягає визнанню такою, що втратила право на користування житлом в зв'язку з припиненням її права власності щодо житлового приміщення. З врахуванням наведеного суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Outcome: approved