Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-22 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 20.05.2019 р. надійшов зазначений позов [PERSON] в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , до [PERSON] , третя особа: Володарська районна державна адміністрація Київської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, в якій Позивач просить суд: позбавити Відповідача батьківських прав відносно його малолітньої дитини [PERSON] ; передати цю дитину для їй як бабусі дитини з метою подальшого влаштування її під опіку; стягнути з Відповідача на її користь аліменти на утримання названої дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення цього позову і до досягнення дитиною повноліття. На обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач у позовній заяві зазначила, що Відповідач є батьком малолітньої дитини [PERSON] , яка проте проживає в її сім`ї. Мати цієї дитини [PERSON] померла у 2011 році, після її смерті дитина постійно проживає з Позивачем. Батько дитини (Відповідач) дочкою не цікавиться, допомоги на її утримання не надає. Тому Позивач усі ці вісім років самостійно виховує дитину, забезпечує її матеріально. Після усунення недоліків на виконання ухвали суду від 27.05.2019 р. судом ухвалою від 05.06.2019 р. відкрито провадження в справі, визначено здійснення розгляду справи в порядку загального позовного провадження, встановлено Відповідачеві строк для подання відзиву та призначено підготовче судове засідання на 07.08.2019 р., відкладене через відсутність підтвердження повідомлення Відповідача на 15.08.2019 р. Ухвалою суду від 15.08.2019 р. справу призначено до судового розгляду по суті на 23.08.2019 р. У судовому засіданні 23.08.2019 р. Позивач підтримала позовні вимоги, ствердила зазначені нею в позовній заяві обставини, вказавши, увесь час після смерті в 2011 році її дочки - матері малолітньої [PERSON] ця дитина постійно проживає з нею, тобто вже вісім років. До цього часу Позивач працювала вчителем, проте покинула роботу, оформивши пенсію за вислугою років, з тим, аби доглядати за дитиною, влаштувалася сторожем для підробітку. На підтвердження родинного зв`язку з матір`ю малолітньої дитини надала суду копію свідоцтва про народження її дочки (матері дитини), яке долучене судом до матеріалів справи (а.с. 61). Відповідач у засіданні суду позовні вимоги визнав повністю, просив позов задовольнити, про що подав письмову заяву (а.с. 62). Також надав пояснення на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, ствердивши, що, дійсно, дитиною не цікавиться. Також вказав, що у нього відсутнє бажання займатися дитиною. Представник Третьої особи надала пояснення, що органом опіки та піклування було розглянуто звернення Позивача, визнано за доцільне позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої дитини [PERSON] , при цьому з Відповідачем проводилася бесіда щодо виконання ним батьківських обов`язків, проте він написав заяву, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Судом також було з`ясовано думку малолітньої [PERSON] з приводу викладених у позовній заяві обставин, які вона підтвердила, розповівши суду, що, дійсно, проживає зі своєю бабусею (Позивач), з батьком фактично не спілкується, не бачиться, оскільки нею повністю займається бабуся. Також дитина підтвердила написання нею заяви щодо відсутності у неї заперечень проти позбавлення її батька батьківських прав, копія якої додана до позову (а.с. 16). Згідно з частинами першою, четвертою статті 206 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві; у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За роз`ясненнями Верховного Суду України, викладеними у пункті 24 Постанови Пленуму від 12.06.2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пункті 11 Постанови Пленуму від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом; визнання відповідачем позову має бути безумовним, не суперечити закону й не порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), у такому разі суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для прийняття визнання Відповідачем позову та задоволення позовних вимог Позивача, суд, ознайомившись з матеріалами справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), виходить з такого. Судом встановлено, що батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] (Відповідач) та [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 15.07.2008 р. Виконавчим комітетом Тарганської сільської ради Володарського району Київської області, актовий запис № 06 (а.с. 11). Мати названої дитини - [PERSON] померла [INFO] померла у віці 23 років, що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 15.12.2011 р. виконавчим комітетом Тарганської сільської ради Володарського району Київської області, актовий запис № 21 (а.с. 12). Позивач - [PERSON] , [INFO] , є матір`ю зазначеної [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про народження останньої серії [NUMBER] , виданого 27.10.1988 р. Тарганською сільською радою Володарського району Київської області, актовий запис № 19 (а.с. 61). [PERSON] (Позивач) проживає в [ADDRESS] , разом з онукою - [PERSON] , [INFO] , що підтверджено, зокрема, копією довідки виконавчого комітету Тарганської сільської ради Володарського району Київської області від 04.02.2019 р. № 43 (а.с. 27). Батько названої дитини - [PERSON] , [INFO] (Відповідач), проживає в іншому населеному пункті, а саме за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено копією довідки Володарської селищної ради Київської області від 15.04.2019 р. № 221-2 (а.с. 13) та судом у порядку виконання вимог статті 187 ЦПК України під час відкриття провадження в справі (а.с. 31). За загальними положеннями Декларації прав дитини Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 20.11.1959 р. дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості (принцип 6). За статтею 27 Конвенції про права дитини, схваленою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20.11.1989 р. та ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789-XII, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини; батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Аналогічно стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» закріплює, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку; батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Національне законодавство України покладає на батьків обов`язки утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (стаття 51 Конституції України, статті 150, 180 Сімейного кодексу України). Права, обов`язки та відповідальність батьків за виховання та розвиток дитини визначені також Законом України «Про охорону дитинства». Згідно з приписами частин першої, другої статті 12 цього Закону виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини; на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини; батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці; виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. На порушення наведених вимог Відповідач [PERSON] своїх батьківських обов`язків щодо виховання і розвитку своєї дитини [PERSON] не виконував і не виконує з огляду на таке. Як встановлено судом і наведено вище, малолітня дитина [PERSON] з 2011 року, тобто після смерті матері постійно проживає зі своєю бабусею [PERSON] (Позивачем), що визнано всіма сторонами в суді та є обставиною, що не підлягає доказуванню (частина перша статті 82 ЦПК України). Як вбачається з характеристики на [PERSON] як ученицю Комунального закладу «Володарська ЗОШ I-III ступенів № 2 імені В.П. Мельника» від 20.05.2019 р., вихованням цієї дитини займається бабуся, батько навчальними успіхами дитини не цікавиться, не спілкується з класним керівником та вчителями, батьківські збори не відвідує (а.с. 26). З характеристики на Позивача - [PERSON] як працівника Тарганської філії Комунального закладу «Пархомівський НВК ЗОШ I-III ступенів - дитячий садок» від 31.01.2019 р. № 5 встановлено, що Позивач через смерть дочки та у зв`язку з тим, що після її смерті залишається малолітня внучка [PERSON] , 2008 р.н., звільнилася з посади вчителя, оформила пенсію за вислугу років, влаштувалася сторожем у названому навчальному закладі та виховує названу внучку, забезпечує дитині всі умови для успішного навчання, сімейний затишок, дбайливе ставлення і постійне піклування (а.с. 14). Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов від 04.02.2019 р. № 44, складеного комісією Тарганської сільської ради Володарського району Київської області, [PERSON] (Позивач) проживає з її внучкою [PERSON] у приватному будинку, що складається з двох житлових кімнат, кухні, веранди, газифікований, є опалення, проведена вода; кімнати відремонтовані, утримуються в належному санітарно-гігієнічному стані; для виховання і розвитку дитини створені необхідні умови, дитина має окрему кімнату, необхідні меблі, забезпечена одягом, отримує належне харчування (а.с. 15). Разом з тим, батько дитини [PERSON] проживає окремо від своєї дитини в іншому населеному пункті - смт Володарці Київської області разом із своїм батьком, сім`я підсобного господарства не веде (акт обстеження від 18.04.2019 р., а.с. 24), компрометуючих даних до органу місцевого самоврядування на нього не надходило (довідка-характеристика селищної ради від 18.04.2019 р., а.с. 25). Відповідач ( [PERSON] ) 12.04.2019 р . подав до органу опіки та піклування Володарської районної державної адміністрації Київської області заяву про те, що він, дійсно, своєю дочкою не займається, не утримує матеріально, тож не заперечує проти позбавлення його батьківських прав (а.с. 17). Крім того, суд бере до уваги заяву самої малолітньої [PERSON] , яка подала в квітні 2019 року до органу опіки та піклування названої вище державної адміністрації заяву про те, що протягом багатьох років проживає з бабусею (Позивач), яка займається її вихованням, турбується про неї, утримує матеріально, а батько (Відповідач) з нею не спілкується, не утримує її, займається її вихованням, не відвідує навчальний заклад, де вона навчається, не турбується про її здоров`я, майбутнє, тому вона не заперечує проти позбавлення її батька батьківських прав (а.с. 16). Питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав батька [PERSON] також було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Володарській районній державній адміністрації Київської області (протокол від 25.04.2019 р. № 4); за наслідками розгляду та проведених з Відповідачем бесід Володарською районною державною адміністрацією Київської області зроблено висновок про доцільність позбавлення його батьківських прав від 13.05.2019 р. № 05-10/850 (а.с. 7-8). Відповідно до положень пункту 2 частини першої, частин третьої, четвертої статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них; під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. На підставі частини першої статті 165 названого Кодексу право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має, зокрема, особа, в сім`ї якої проживає дитина. За роз`ясненнями, викладеними у пунктах 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами), позбавлення батьківських прав (тобто права на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (пункт 1 статті 3 Конвенції про права дитини, частина восьма статті 7 Сімейного кодексу України). За встановлених судом обставин і наведених законодавчих підстав суд дійшов до висновку, що Відповідач на порушення вимог законодавства України з питань охорони дитинства ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню його малолітньої дитини, в інтересах якої подано позов, піклуванню про її здоров`я, моральний та духовний розвиток, навчання цієї дитини, підготовку до самостійного життя, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти, оскільки протягом більше восьми років майже не спілкується з цією дитиною, що є правовою підставою для позбавлення його батьківських прав відносно його дитини [PERSON] Зважаючи на наявність наведених підстав для позбавлення Відповідача батьківських прав, суд вважає необхідним передати дитину Відповідача - малолітню [PERSON] її бабусі [PERSON] (Позивачеві), в якої ця дитина з 2011 року проживає, на підставі частини четвертої статті 167 Сімейного кодексу України. За частиною шостою статті 164 Сімейного кодексу України рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили слід також надіслати органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Разом з тим, позбавлення батьківських прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей; батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (частина четверта статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», частина друга статті 166, стаття 180 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини третьої статті 166 Сімейного кодексу України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. При цьому встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частина друга статті 182 названого Кодексу). Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі; розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону; аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову (частини перша, друга статті 184, частина перша статті 191 Сімейного кодексу України). Зважаючи на наведене та виходячи з непорушності конституційного права неповнолітньої дитини на утримання батьками до досягнення нею повноліття, суд, оцінивши в сукупності надані Позивачем докази, вважає, що Відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання своєї дитини та зобов`язаний згідно із законом належним чином забезпечувати і утримувати її, тому позов слід задовольнити в повному обсязі. Суд у порядку пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Відповідача аліментів на утримання його неповнолітньої дитини у межах суми платежу за один місяць. Крім того, за нормами статті 141 ЦПК України з Відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі, визначеному за статтею 4 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved