Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-28 00:00:00

В січні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з вказаною заявою та посилається на те, що [INFO] року в м. Донецьку у неї та [PERSON] народився син [PERSON] Водночас, органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження в м. Донецьку. Бориспільський МР ВДРАЦС ГТУЮ у Київській області також відмовив у проведенні державної реєстрації народження дитини. Тому [PERSON] просить суд встановити факт, що [INFO] року в м. Донецьку у неї та [PERSON] народився син [PERSON] [PERSON] не з'явилась у судове засідання та неодноразово надсилала заяви (а.с.20, 21, 27, 31, 32), в яких вона підтримує заяву та просить розглянути цивільну справу в її відсут-ності. [PERSON] не з'явився у судове засідання та двічі надсилав заяви (а.с.26, 30), в яких він підтримує заяву та просить розглянути цивільну справу в його відсутності. Представник Бориспільського МР ВДРАЦС ГТУЮ у Київській області також не з'явився у судове засідання. Він завчасно у встановленому порядку повідомлявся про час та місце розгляду цивільної справи. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до абз.1 ч.1 ст.2571 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними пред-ставниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від міс-ця проживання заявника. Як роз'яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в інформаційному листі вих. №9-1130/0/4-16 від 15 квітня 2016 року, під час вирішен-ня питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України необхідно брати до уваги практику Євро-пейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосову-ватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини, а також Молдови та Росії. В цих справах Європейський суд з прав людини, грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх договірних сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої договірної сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою невизнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає у тому, що не можуть визнаватись недійсними всі без виключення документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей та шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоду особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини зазначив, що, виходячи з інтересів мешканців, які проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами тощо), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справ у порядку, передбаченому ст.2571 ЦПК України. Зокрема, з копій протоколу УЗД та обмінної карти №34 пологового будинку, пологового відділення лікарні (а.с.10-15) вбачається, що з жовтня 2016 року [PERSON] перебувала в стані вагітності. [INFO] року о 13 годині 50 хвилин в Донецькому республіканському центрі охорони материнства і дитинства вона народила хлопчика вагою 3500 грамів. Це підтверджується копією медичного свідоцтва про народження №1095 від [INFO] року (а.с.9). Крім того, копією свідоцтва про народження серії ДНР №038967 від 19 липня 2017 року (а.с.7) також підтверджується те, що у [PERSON] народився син [PERSON] Водночас, органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження в м. Донецьку. Крім того, 22 грудня 2017 року в.о. керівника Бориспільського МР ВДРАЦС ГТУЮ у Київській області Дубогрій С.М. винесла відмову №4965/16.4-160 (а.с.16, 22) у про-веденні державної реєстрації народження дитини. З огляду на це суд вважає, що з метою забезпечення юридичної визначеності належить встановити факт, що [INFO] року в м. Донецьку у заявниці народився син [PERSON] В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що заявниця уклала шлюб з [PERSON] В такому випадку за правилами ч.2 ст.125 та ст.128 СК України походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька органами ДРАЦС або за рішенням суду, ухваленим за результатом розгляду позову про визнання батьківства. З огляду на це суд вважає, що підстави для задоволення заяви в частині запису відо-мостей про батька дитини відсутні.

Outcome: partial