Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-12 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON], який діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що 16.03.2016 між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та [PERSON] було укладено кредитний договір № [NUMBER]. 14.07.2017 між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір відступлення прав вимоги № 20170714, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» передає (відступає) ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату, а ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами вказаними у реєстрі боржників, укладеними між кредитором і боржниками. Відповідно до реєстру боржників додатку № 1 до договору відступлення права вимоги № 20170714 від 14.07.2017 ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 214\~771, 53 гривень, з яких: 107\~791, 02 гривень сума заборгованості за основною сумою боргу; 14\~356, 43 гривень сума заборгованості за відсотками; 42\~924, 87 гривень сума заборгованості за платою за управління кредитом; 49\~699, 21 гривень пеня. На виконання вимог п. 6.6. договору відступлення прав вимоги, позивачем на адресу відповідача було направлено повідомлення про відступлення права вимоги та про погашення заборгованості. Однак, відповідач не здійснила жодного платежу для погашення кредитної заборгованості. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості за кредитним договором № [NUMBER] від 16.03.2016 у розмірі 214\~771, 53 гривень, з яких: 107\~791, 02 гривень сума заборгованості за основною сумою боргу; 14\~356, 43 гривень сума заборгованості за відсотками; 42\~924, 87 гривень сума заборгованості за платою за управління кредитом; 49\~699, 21 гривень пеня. Також, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь судові витрати. Ухвалою суду від 16.11.2018 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. З матеріалів справи вбачається, що поштові відправлення із ухвалою суду від 16.11.2018 та копією позовної заяви із додатками, направлені відповідачу за адресою його місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, повернулися до суду із відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». Після повторного направлення матеріали повторно повернулися до суду із відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». Крім того, судом було опубліковано оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України про розгляд даної справи в суді. Тому, враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, вважається, що відповідач був повідомлений про розгляд справи. У строк, визначений судом ухвалою суду від 16.11.2018, від відповідача відзив на позов не надійшов. Будь-які докази по справі чи клопотання від відповідача, також, на адресу суду не надійшли. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від учасників справи до суду не надходили. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України). За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Таким чином, за правилами ч. 1 ст. 634 ЦК України, судом встановлено, що відповідач уклав з позивачем кредитний договір, підписавши 16.03.2016 заяву № [NUMBER] на отримання кредиту, в якій зазначено, що дана заява разом з умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» становлять між ним та ТОВ «ФК «ЦФР» кредитний договір. (а.с. 4-6 зв.) 14.07.2017 між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір відступлення прав вимоги № 20170714, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» передає (відступає) ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату, а ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами вказаними у реєстрі боржників, укладеними між кредитором і боржниками. (а.с. 19-21) Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору відступлення права вимоги № 20170714 від 14.07.2017 ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № [NUMBER] від 16.03.2016. (а.с. 18) Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобовязанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до\~ст. 516 ЦК України\~заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Таким чином,\~після укладення між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» договору відступлення прав вимоги, відбулось одиничне, тобто сингулярне правонаступництво. З цього часу\~ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» стало новим кредитором відповідача. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно з яким сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Судом прийнято до уваги, що положення ст. 204 ЦК України встановлюють презумпцію правомірності правочину. Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором № [NUMBER] від 16.03.2016 станом на 20.07.2017 становить 214\~771, 53 гривень, з яких: 107\~791, 02 гривень сума заборгованості за основною сумою боргу; 14\~356, 43 гривень сума заборгованості за відсотками; 42\~924, 87 гривень сума заборгованості за платою за управління кредитом; 49\~699, 21 гривень пеня. (а.с. 15) Так, відповідно до змісту ч. 1 ст. 1050 ЦК України з урахуванням ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, позивач має довести надання позичальнику грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти. Розмір процентів встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог не надано належних, допустимих і достовірних доказів того, що відповідачу після укладення кредитного договору було видано кредит саме в сумі 109\~918, 85 гривень. Визначення даної суми в кредитному договорі не свідчить про отримання саме в цьому розмірі кредиту відповідачем і виконання кредитодавцем своїх зобовязань по договору. Частиною 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Враховуючи вищезазначене, належними і допустимими доказами банківських операцій між кредитодавцем і відповідачем є первинні та зведені облікові документи (меморіальні ордери, платіжні доручення, виписки з особових рахунків тощо). Так, позивачем підтверджено отримання відповідачем кредиту лише в сумі 92\~846, 46 гривень, як те вбачається із платіжних доручень № 177734913, № 177734912, № 177734910, № 177734911 від 16.03.2016. (а.с. 9-10) На підтвердження отримання відповідачем інших кредитних коштів не надано жодного належного і допустимого доказу. Розрахунок заборгованості за кредитним договором № [NUMBER] від 16.03.2016, а також довідка від 14.07.2017 не є належним доказом видачі та отримання кредиту, а є лише обґрунтуванням позовних вимог щодо розміру заборгованості, яка повинна бути підтверджена первинними документами. Надані позивачем розрахунок та довідка не є первинним документом, оскільки не містять обовязкових реквізитів, передбачених для первинних та зведених облікових документів. Вищевикладене узгоджується із правовою позицією висловленою Верховним Судом 30.01.2018 у справі № 161/16891/15-ц. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв'язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об'єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Таким чином, суд прийшов до висновку, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем, є необґрунтованим і не підтвердженим належними, допустимими і достовірними доказами. Також, визначаючись щодо розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, суд враховує, що відповідно до п. 3.6 Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808, «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (в редакції чинній на момент укладення кредитного договору № [NUMBER] від 16.03.2016), банки не мали права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). При цьому, з матеріалів справи не вбачається, що призначення плати за вчинення дій (управління кредитом), є відмінними від дій, вказаних у п. 3.6\~вищевказаної Постанови. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому законодавством визначено кілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (ст. 215 ЦК України). За положеннями ч. 2 ст. 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається. Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону «Про захист прав споживачів» та Закону «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10.06.2017. Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011р. від 10.11.2011 року, п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. За положеннями абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час укладення кредитного договору), кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у розумінні цього закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у розумінні цього закону, є нікчемною. Згідно із п. 17 і п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час укладення кредитного договору) послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. \~Таким чином, суд прийшов до висновку про неправомірність нарахування позивачем відповідачу плати за управління кредитом в сумі 42\~924, 87 гривень, оскільки такі умови кредитного договору є нікчемними. Із розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем здійснено нарахування відповідачу, зокрема, річних процентів, які за умовами кредитного договору № [NUMBER] від 16.03.2016 становлять 11, 99 % від суми боргу за договором і розраховуються в порядку, передбаченому п. 3 умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР». Сума заборгованості по даних процентах визначена позивачем в розмірі 14\~356, 43 гривень. Однак, перевіривши розрахунок заборгованості і враховуючи встановлені судом вище обставини, суд прийшов до висновку, що даний розрахунок частково не відповідає вимогам чинного законодавства України та умовам кредитного договору, а саме: в частині нарахування неустойки та в частині заборгованості по відсотках за користування кредитом. Так, судом встановлено, що відповідачем було сплачено 25.05.2016, 30.05.2016, 15.06.2016 і 01.08.2016 в рахунок погашення кредиту 7\~900, 00 гривень, що підтверджується розрахунком заборгованості та довідкою від 14.07.2017. Однак, ці кошти, зокрема були розподілені на погашення заборгованості, яка виникла на підставі нікчемних умов кредитного договору. Крім того, дані проценти нараховані позивачем на суму кредиту, видача якого ним не підтверджена. Провівши перерахунок річних процентів за користування кредитом в сумі 92\~846, 46 гривень, судом встановлено, що за період з 16.03.2016 до 14.07.2017 (дата визначена в розрахунку) проценти становлять: З 16.03.2016 до 24.05.2016: 92\~846, 46 гривень х 11, 99 %/365 х 70 (днів) = 2\~134, 96 гривень; З 25.05.2016 до 14.07.2017: (92\~846, 46 гривень 2\~127, 83 гривень (сплачені 25.05.2016)) х 11, 99 %/365 х 416 (днів) = 12\~396, 98 гривень, разом - 14\~531, 94 гривень. Таким чином, залишок по тілу кредиту, враховуючи проведені відповідачем розрахунки, становить 90\~718, 63 гривень (92\~846, 46 гривень (сума кредиту) 2\~127, 83 гривень (сплачені 25.05.2016), а розмір річних процентів за період з 16.03.2016 до 14.07.2017 становить 8\~758, 87 гривень (14\~531, 94 гривень 4\~457, 79 гривень (сплачено 25.05.2016) 114, 38 гривень (сплачено 30.05.2016) - 1 000, 00 гривень (сплачено 15.06.2016) 200, 90 гривень (сплачено 01.08.2016). Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно з умовами кредитного договору передбачено нарахування пені в розмірі 0, 3 % від загальної суми прострочення. Згідно з розрахунком, наданим позивачем, зокрема, вбачається нарахування пені в сумі 49\~699, 21 гривень. Судом встановлено, що відповідачем перед позивачем заборгованість по кредитному договору № [NUMBER] від 16.03.2016 не погашена. Протягом тривалого часу належних розрахунків відповідач не веде, відповідно, ухиляється від виконання зобовязань, взятих на себе згідно з кредитним договором. Під час перевірки розрахунку заборгованості відповідача перед позивачем, зокрема, встановлено його невідповідність вимогам чинного законодавства України в частині нарахування пені. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Як вбачається з розрахунку, пеня нарахована позивачем, зокрема, на суму заборгованості, яка не підтверджена належними та допустимими доказами. Графік платежів, погоджений між позивачем і відповідачем, було передбачено з урахуванням видачі суми кредиту, зазначеної в кредитному договорі. Тому, враховуючи вищевикладене, суд не має можливості встановити, які саме суми відповідач була зобовязана сплачувати щомісяця. Отже, неможливо й провести належний перерахунок пені. Однак, враховуючи встановлення судом суми заборгованості відповідача перед позивачем по тілу кредиту в сумі 90\~718, 63 гривень станом на 25.05.2016 і суми заборгованості по річних процентах за користування кредитом в сумі 8\~758, 87 гривень станом на 01.08.2016, які є незмінними на момент предявлення позову та підтверджені належними і допустимими доказами, і неналежне виконання умов кредитного договору відповідачем, суд вважає за можливе здійснити розрахунок пені за порушення зобовязання по сплаті тіла кредиту за період з 26.05.2016 до 14.07.2017 та пені за порушення зобовязання по сплаті річних процентів за користування кредитом за період з 02.08.2016 до 14.07.2017. Здійснивши розрахунок неустойки, судом, приймаючи до уваги положення ч. 2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», встановлено, що пеня значно перевищує 15 % суми простроченого платежу. Крім того, згідно із ч. 3 чт. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Судом прийнято до уваги, що Закон України «Про споживче кредитування» набрав чинності 10.06.2017, тобто після укладення кредитного договору між позивачем і відповідачем, однак положення ч. 2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» щодо обмеження розміру пені, яка підлягає стягненню за невиконання зобовязання щодо повернення кредиту та процентів за ним не більше 15 % суми простроченого платежу, які є чинними на час ухвалення даного судового рішення, підлягають застосуванню до даних правовідносин. Отже враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня в сумі 14\~921, 62 гривень, що становить 15 % суми простроченого платежу (99\~477, 50 гривень (90\~718, 63 гривень (заборгованість по тілу кредиту) + 8\~758, 87 гривень (заборгованість по річних процентах за користування кредитом) х 15 %). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в звязку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі суду від 16.11.2018 було розяснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобовязані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обовязки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Суд вважає, що [PERSON] порушено вимоги ст. 526 ЦК України, згідно з якими зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а також вимоги ст. 1049 ЦК України, яка вказує, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Добровільно [PERSON] не провела розрахунок за кредитним договором в строки, визначені його умовами, тому сума боргу підлягає примусовому стягненню. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача згідно з кредитним договором № [NUMBER] від 16.03.2016 заборгованості в сумі 114\~399, 12 гривень, з яких: 90\~718, 63 гривень - заборгованість по тілу кредиту; 8\~758, 87 гривень - заборгованість по річних процентах за користування кредитом; 14\~921, 62 гривень пеня. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за платою за управління кредитом в сумі 42\~924, 87 гривень; в частині заборгованості по тілу кредиту в сумі 17\~072, 39 гривень; в частині заборгованості по річних процентах в сумі 5\~597, 56 гривень та в частині пені в сумі 34\~777, 59 гривень - слід відмовити, оскільки такі вимоги є необґрунтованими і недоведеними належними і допустимими доказами, враховуючи вищевикладене. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 3\~221, 57 гривень, що підтверджується платіжним дорученням від 03.10.2018. (а.с. 1) Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1\~715, 80 гривень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (53, 26 %). Решту судового збору в сумі 1\~505, 77 гривень слід залишити за позивачем. Доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: partial