Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-24 00:00:00

Генеральний директор комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради Волощук А.Є., звернувся до суду із заявою про продовження госпіталізації у примусовому порядку відносно [PERSON] ,\~ [INFO] , посилаючись на наступне: хворий є інвалідом ІІ групи за психіатричним розладом безстроково, з 1994 року страждає психічним розладом, діагноз якого - «Шизофренія параноїдна форма, безперервного типу перебігу Параноїдний тип дефекту». Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19.02.2008 року [PERSON] визнано недієздатним, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.06.2009 року опікуном недієздатного призначено мати - [PERSON] . Представник заявника зазначає, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29.12.2020 року було продовжено примусову госпіталізацію відносно [PERSON] . За характером психічного захворювання [PERSON] потребує постійного стаціонарного лікування. Однак, в силу неможливості розуміння своїх дій, загострення симптомів психічного розладу, від добровільного продовження госпіталізації в умовах стаціонару, відмовляється, відмова від госпіталізації може призвести до негативних наслідків, як хворого так і оточуючих. Дані обставини стали підставою для звернення до суду. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 23 червня 2021 року відкрито провадження у справі за заявою комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради про продовження госпіталізації [PERSON] , 1963 року народження, у примусовому порядку та призначено судове засідання. Заслухавши думку представника КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» ООР - лікаря-психіатра, який підтримав подану до суду заяву, прокурора та опікуна, які вважали, що [PERSON] , слід продовжити госпіталізацію в умовах стаціонару, опікун [PERSON] , додатково суду пояснила, що її син дійсно потребує постійного медичного контролю, та вона, в силу свого віку не здатна здійснити належний догляд за ним, а відтак наполягала на задоволенні заяви. Вивчивши надані документи, історію хвороби, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно висновку комісії лікарів психіатрів КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» ООР від 22.06.2021 року № 1593, [PERSON] , 1963 року народження, з 1994 року страждає хронічним психічним розладом, багаторазово проходив курс лікування, в ході перебігу захворювання сформувався дефект особистості (параноїдний), остання госпіталізації була 08.11.2014 року, в лікарні перебуває і в даний час. Згідно рішення Суворовського районного суду [PERSON] , призначена примусова госпіталізація, яка в подальшому була продовжена. Станом на теперішній час знаходиться в лікувальній установі, проте, в психічному стані [PERSON] , відсутні суттєві зміни. У висновку також зазначено, що [PERSON] , на момент огляду: зовнішньо охайний, в мовному контакті доступний формально, емоційно напружений, багатомовний, дратівливий. При спілкуванні виявлено: нестійку увагу, не осмислення бесіди, мислення розірване. Мова по типу монологу. Щодо матері зазначає, що вона не є його матір`ю, на його твердження до лікарні приходить інша жінка. З приводу себе: називає себе «головнокомандуючим всієї плати», та стверджує, що володіє нерухомістю в Одесі та Англії. Під час бесіди відзначаються: об`єктивні ознаки вербальних обманів сприйняття (імперативного змісту), висловлює парафренне марення, періодично відзначалось конфліктування з іншими хворими і персоналом. Агресивно настроєний проти опікуна. За характером вказаних психічних захворювань [PERSON] , потребує продовження примусового стаціонарного лікування, однак, в силу загострення симптомів хвороби, відмовляється від продовження госпіталізації від добровільному порядку. Відмова та не продовження госпіталізації можуть призвести до негативних наслідків. Судом встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19.02.2008 року (справа № 2-0-19/09) [PERSON] , [INFO] , визнано недієздатним. В подальшому, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.06.2009 року (справа № 2-0128/09) [PERSON] , 1943 року народження, призначено опікуном над [PERSON] . Згідно рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29.12.2020 року (справа № 523/19707/20) [PERSON] , в примусовому порядку продовжено госпіталізацію в КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» строком на 6 (шість) місяців. На даний час [PERSON] , 1963 р.н., за рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29.12.2020р. (справа № 523/523/19707/20) проходить примусовий курс лікування в умовах стаціонару КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» ООР. Вирішуючи питання про продовження госпіталізації [PERSON] в умовах стаціонару, суд виходить з наступного обґрунтування. Так, згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст.3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Частиною 2. ст. 28 Конституції України визначено, що жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Як зазначено ст. 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально - правовими обмеженнями. Частиною 2 ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, неспроможна самостійно задовольнити свої життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Статтею 17 вказаного закону, визначено, що перебування особи в психіатричному закладі в примусовому порядку може здійснюватися лише протягом часу наявності підстав, за якими було проведено госпіталізацію. Особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу в примусовому порядку, повинна оглядатися комісією лiкарiв-психiатрiв не рідше одного разу на місяць з метою встановлення наявності підстав для продовження чи припинення такої госпіталізації. У разі необхідності продовження госпіталізації в примусовому порядку понад 6 місяців представник психіатричного закладу повинен направити до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про продовження такої госпіталізації. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лiкарiв-психiатрiв, який містить обґрунтування про необхідність продовження такої госпіталізації. В подальшому продовження госпіталізації особи в психіатричному закладі проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців. Європейський Суд з прав людини у справі Winterwerpv. The Netherlands, від 24 жовтня 1979, SeriesAno. 33, S:37 висловив свою позицію, зазначивши, що для того щоб були дотримані вимоги законності позбавлення свободи в сенсі ст. 5 S: 1 (е) Конвенції, повинні бути дотримані три основних принципи: по - перше, госпіталізована особа має бути визнана з точки зору об`єктивних медичних показників такою, що страждає на психічне захворювання, за виключенням невідкладної психіатричної допомоги; по - друге, захворювання має бути такого ступеню, щоб вимагати недобровільної госпіталізації; по - третє, захворювання повинно продовжуватись на протязі періоду госпіталізації. Отже, встановлені у судовому засіданні фактичні обставини, підтверджені належними та допустимими доказами, дають підстави стверджувати, що [PERSON] , в силу наявного у нього тяжкого психічного захворювання, на даний час неспроможний самостійно задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність та може вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих. В зв`язку з чим, суд вважає, що йому необхідно продовжити госпіталізацію у примусовому порядку в умовах стаціонару для проходження курсу лікування, який не може перевищувати 6 (шести) місяців.

Outcome: approved