Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

В січні 2016р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-6 т. 1) до Державного вищого навчального закладу (ДВНЗ) «Університет менеджменту освіти» Національної академії педагогічних наук (НАПН) України, третя особа: ректор ДВНЗ «Університет менеджменту освіти» НАПН України Олійник В.В., в якому просила суд, з урахуванням поданих заяв про збільшення позовних вимог (а.с. 135, 136, 159 т. 1): - поновити її на роботі на посаді начальника відділу організації навчання іноземних студентів ДВНЗ «Університет менеджменту освіти» НАПН України; - стягнути з ДВНЗ «Університет менеджменту освіти» НАПН України на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 грудня 2015р. до дня поновлення на роботі, який на день пред'явлення позову становить 13479,48 грн.; - допустити негайне виконання рішення в частині поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 04 листопада 2010р. її було призначено на посаду начальника навчально - тренінгового центру освітніх інновацій «Університету менеджменту освіти» Національної академії педагогічних наук України на умовах контракту, згідно наказу № 219-к від 04 листопада 2010р. Наказом № 62-к від 01 березня 2011р. її було переведено на посаду директора науково-навчального центру міжнародної освіти на умовах раніше укладеного контракту. 06 грудня 2015р. наказом № 372-к від 30 листопада 2015р. її було звільнено з займаної посади у зв'язку зі змінами в організації праці згідно п.1 ст. 40 КЗпП України. Позивачка вважає, що при її звільненні відповідачем було порушено норми трудового законодавство, а саме був порушений порядок її звільнення. Також під час її звільнення відповідачем не було враховано її досвід роботи, рівень підготовки, кваліфікацію, бездоганну репутацію, не було запропоновано іншу вільну посаду. Вважає, що відповідачем було порушено також положення ст. 49-4 КЗпП України та ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», оскільки не було вжито жодних дій, щоб запобігти вивільненню працівників. В судовому засіданні позивачка та її представник, заявлені позовні вимоги, з урахуванням поданих заяв про збільшення позовних вимог підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові просили суд позов задовольнити. Представники відповідача в судовому засіданні, заперечували проти задоволення позову, у письмових запереченнях зазначили, що на початку червня 2015р. в Університеті відбулось засідання ректорату, на якому, серед іншого обговорювалось питання імовірних змін у структурі закладу, у зв'язку з тим, що планувалось зменшення бюджетного фінансування Університету. За результатами чисельних та тривалих переговорів, консультацій, проведених між керівництвом та трудовим колективом Університету було прийнято рішення внести зміни до структури Університету. 23 вересня 2025р. постановою президії Національної академії педагогічних наук України № 1-2/10-195 було затверджено нову структуру ДВНЗ «Університет менеджменту освіти» НАПН України та доручено ректору внести зміни до штатного розпису відповідно до затвердженої структури. 06 жовтня 2015р. було видано наказ відповідно до якого із структури Університету було виведено науково-навчальний центр міжнародної освіти, та введено у структуру відділ організації навчання іноземних студентів. Позивачку 07 жовтня 2015р. було письмово попереджено, що її посада директора центру виводиться із штату. Того ж дня їй було запропоновано у новій структурі посаду методиста вищої категорії кафедри економіки та управління персоналом. Однак ознайомившись з переліком запропонованих вакантних посад позивачка не погодилась на переведення. Профспілковий комітет Університету надав згоду на розірвання трудового договору з позивачкою на підставі п. 1) ч.1 ст. 40 КЗпП України. Крім цього зазначили, що позивачка не відповідала кваліфікаційним вимогам начальника новоствореного відділу, оскільки не мала наукового ступеню. Вважають, що звільнення позивачки з займаної посади відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства. Третя особа, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином в установленому законом порядку, надіслала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просила відмовити у задоволенні позову повністю, оскільки вважає, що звільнення позивачки відбулось у відповідності до вимог закону. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що між позивачкою і відповідачем був укладений трудовий договір у формі контракту № 9 від 04 листопада 2010р. строком до 03 листопада 2011р. (а.с. 200, 201 т.1). Наказом № 219-к від 04 листопада 2010р. позивачку [PERSON] зараховано на посаду начальника навчально-тренінгового центру освітніх інновацій на умовах контракту (а.с.197 т. 1) та підтверджується записом у трудовій книжці позивача (а.с.19 т. 1). Також, 01 березня 2011р. між позивачкою та відповідачем був укладений трудовий договір у формі контракту № 3 строком до 01 березня 2016р. (а.с.206-208 т. 1). 01 березня 2011р. наказом № 62-к позивачку було переведено на посаду директора науково-навчального центру міжнародної освіти на умовах раніше укладеного контракту (а.с. 199 т. 1). Наказом № 372-к від 30 листопада 2015р. позивачка була звільнена з роботи, у зв'язку зі змінами в організації праці, згідно п.1) ст. 40 КЗпП України (а.с.231 т. 1). Згідно п. 1) ч. 1 та ч. 2 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2, і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови № 9 від 06 листопада 1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1) ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штат) працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до ч. 3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Судом встановлено, що Постановою Президії Національної академії педагогічних наук України № 1-2/10-195 було затверджено нову структуру ДВНЗ «Університет менеджменту освіти» НАПН України (за загальним фондом державного бюджету, КПКВК 6551060, за спеціальним фондом державного бюджету, КПКВ 6551060 (а.с. 83-88) та доручено ректору Університету внести зміни до штатного розпису відповідно до затвердженої структури (а.с.83 т. 1). 06 жовтня 2015р. відповідачем було видано наказ № 01-01/361 «Про введення в дію структури Університету менеджменту освіти», відповідно до додатку №1, із структури Університету було виведено науково-навчальний центр міжнародної освіти, та введено відділ організації навчання іноземних студентів (а.с.89 т. 1). У судовому засіданні представники відповідача звертали увагу суду, що даним змінам передували події щодо комплексної перевірки Науково-навчального центру міжнародної освіти, який очолювала позивачка. За результатами перевірки встановлено ряд порушень в роботі центру, а саме неефективність роботи центру, а також збитковість вказаного структурного підрозділу. Дані обставини також підтверджуються наявними в матеріалах справи копіях наказів про перевірки та службових записках (а.с.98-117 т. 1). Як вбачається з витягу додатку №1 до наказу відповідача від 06 жовтня 2015р. № 01-01/361, а саме пунктом 3 введено структурний підрозділ - відділ організації навчання іноземних громадян із штатною кількістю працюючих 4 одиниці (начальник відділу - 1; методист вищої категорії - 2; старший лаборант - 1) та виведено із структури підрозділ Науково-навчальний центр міжнародної освіти - 5 одиниць (директор центру-1; старший викладач -2; методист вищої категорії-1; провідний інспектор -1) (а.с.90 т. 1). Частиною 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 ст.40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Судом встановлено, що 07 жовтня 2015р. адміністрацією відповідача позивачку було повідомлено про звільнення з займаної посади (а.с. 93 т. 1), та на переведення на запропоновану їй вакантну посаду методиста вищої категорії кафедри економіки та управління персоналом остання не погодилась. Отже, судом встановлено, що з попередженням про майбутнє вивільнення позивачка була ознайомлена вчасно, що підтверджується її особистим підписом на попередженні (а.с. 93 т. 1), з переліком вакантних посад також була ознайомлена. Посилання позивачки про порушення відповідачем норм ст. 43 КЗпП України при її звільнення є надуманим і не приймається судом до уваги, з огляду на таке. Згідно ч. 1 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. З матеріалів справи вбачається, що третя особа у жовтні 2015р. звернулася до профспілкового комітету Університету, членом якого є позивачка про дачу згоди на розірвання трудового договору за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 95 т. 1). З витягу протоколу № 4 Профспілкового комітету «Університет менеджменту освіти» НАПН України від 20 жовтня 2015р. вбачається, що була дана згода профспілки на розірвання трудового договору з позивачкою, на підставі п. 1) ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 96 т. 1). З листа Профспілкового комітету від 17 лютого 2016р. № 02-16/1 на ім'я АО «Адвокатська фірма «Столичний адвокат», вбачається, що розгляд питання щодо розірвання трудового договору із членами профспілки в профспілковій організації державного вищого навчального закладу «Університет менеджменту освіти» відбувається у відповідності до вимог Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Звільнення позивачки [PERSON] відбулось через значне скорочення фінансування, а протягом 2015р. відбулось три реорганізації структури відповідача (а.с.97 т. 1). Суд критично оцінює твердження позивачки, про те, що відповідачем при її звільненні не було враховано її кваліфікацію, досвід роботи, бездоганну репутацію, не було запропоновано вільну посаду начальника відділу організації навчання іноземних студентів, так як такі твердження спростовуються наявними в матеріалах справи доказах. Так, відповідно до п. 6 Посадової інструкції начальника відділу організації навчання іноземних громадян, на посаду начальника відділу призначається особа, яка має науковий ступінь та досвід роботи у вищому навчальному закладі не менше одного року. У судовому засіданні встановлено, що кандидатура позивачки не відповідала кваліфікаційним вимогам посади начальника відділу організації навчання іноземних громадян, оскільки у позивачки не має наукового ступеню. Дані обставини позивачкою в судовому засіданні не оспорювались, сам факт, що позивачка є здобувачем наукового ступеня, не дає підстав вважати, що вона має науковий ступінь і відповідає кваліфікаційним вимогам. З урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці; та останнім додержано норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника за п.1) ч.1 ст. 40 КЗпП України. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги, що обставини на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому суд прийшов до висновку, що звільнення позивачки з займаної посади за п.1) ч. 1 ст. 40 КЗпП України відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства, вимоги ст.ст. 42, 43, 49-2, 49-4 КЗпП України відповідачем не були порушені, а отже відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про поновлення її на посаді. Оскільки, суд прийшов до висновку, що звільнення позивачки відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства, а тому відсутні підстави для задоволення вимог позивачки про стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Outcome: dismissed