Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON], за участю Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини. Позов мотивований тим, що сторони зареєстрували шлюб 26.12.2003 року у відділі РАЦС Вінницького МУЮ, актовий запис № 3471, від шлюбу у сторін є малолітня дочка [PERSON], [INFO]. Сторони з дочкою проживали за адресою [ADDRESS] в приватному будинку, що належить останнім на праві спільної сумісної власності. На протязі двох років сімейне життя між сторонами поступово погіршувалось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Позивачка, як мати малолітньої дитини, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину, створення для неї належних соціально - побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров'я, духовного розвитку, вважає за необхідне визначити місце проживання дитини разом з нею. У сторін склалась дуже не проста ситуація в сім'ї, дочка через моральний та психологічний тиск з боку батька потрапила в лікарню. Просила суд визначити місце проживання дочки [PERSON], [INFO] разом зі своєю матір'ю. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги уточнили, за обставин, викладених в позові, просили суд визначити місце проживання дочки [PERSON], 2006р.н. разом з її матір»ю- [PERSON]., без її відбрання в батька, оскільки на даний час дитини проживає з матір»ю. Відповідач позовні вимоги не визнав, зазначив що дочці буде краще проживати разом з ним, оскільки у нього більша заробітна плата, працює він вдома і більше часу може приділяти дочці. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив суд визначити місце проживання дитини разом з батьком. Представник служби у справах дітей міської ради [PERSON] позовні вимоги підтримала, надавши висновок про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали спраив, суд прийшов до висновку, що даний позов є обгрунтованим, а тому підлягає до задовлення. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про шлюб [NUMBER], виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області 27.03.2007 року, між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб 26.12.2003 року, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний запис за № 3471 ( а.с. 12). Під час перебування сторін у шлюбі у подружжя [INFO] народилася дочка - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про її народження [NUMBER], виданим Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області 09.03.20106року ( а.с. 13). Судом встановлено, що після припинення спільного проживання між батьками дитини, склались неприязні, загострені відносини. Причиною їх стали як сімейні відносини між самим подружжям так і обставини, що пов'язані із вихованням дитини, її місцем проживання. Батьки дитини проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина. В судовому засіданні встановлено, що малолітня [PERSON] проживає разом із матір'ю [PERSON] у [ADDRESS] у квартирі, яка належить на праві власності дядькові [PERSON] Згідно до відповіді № 01-07/62 від 25.01.2016 року Вінницького міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, 13.10. 2015 року на прийом до юриста центру звернулась [PERSON] з приводу ускладнення стосунків з чоловіком та донькою. З метою з'ясування потреб дитини та ситуації в родині спеціалісти центру 21.10.2015 року відвідали родину за адресою: [ADDRESS]. Під час обстеження в будинку знаходились [PERSON], її чоловік [PERSON] та їх донька [PERSON]. Під час обстеження [PERSON] поводився вороже, намагався викликати адвоката, фіксував бесіду на телефон, та змушував дівчинку телефонувати «дяді [PERSON]», бо «через маму її заберуть і інтернат», внаслідок чого дівчинка була налякана, звинувачувала маму, намагалась комусь телефонувати. З батьками проведено психолого - педагогічну консультацію щодо конструктивних методів виховання та негативних наслідків психологічного розвитку дитини через маніпуляції та систематичні конфлікти батьків (а.с.4). Відповідно до висновку від 17.12.2015 року Вінницького відділу поліції та відповіді № Ф - 276 від 23.12.2015 року за наслідками проведеної перевірки [PERSON] попереджено про неприпустимість вчинення насильства в сім'ї та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП (а.с. 6 -7). Згідно до довідки Вінницького обласного клінічного госпіталю Ветеранів Війни № 4 від 11.02.2016 року [PERSON] працює на посаді інженера з метрології з 01.11.2010 року (а.с.8). Відповідно до характеристики № 488 від 10.03.2016 року квартального комітету «Добробут» [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS], спілкується з сусідами ввічливо, у зловживанні спиртними напоями не помічений. Згідно до довідки № 2731/00/1705 від 16.03.2016року [PERSON] рахується на податковому обліку у Вінницькій ОДПІ з 25.07.2011 року дохід в період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року становить 75350, 00 грн. (а.с.49). Відповідно до довідки №97 від 15.03.2016 року [PERSON] навчалась з лютого 2015 року до березня 2016 року на музичному відділенні Вінницької дитячої школи мистецтв, організацією навчання та відвідуванням занять займався батько [PERSON] (а.с.50). Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 23.12.2015 року закрито провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] в зв'язку з відсутністю події адміністративного правопорушення ч.1 ст. 173 - 2 КУпАП , оскільки конфлікти в сім»ї були з вини обох подружжя(а.с.58). Згідно до висновку № 01-00-011-8355 від 12.04.2016 року, про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], з матір'ю [PERSON] (а.с. 38-40). Відповідно до ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 6 - ч. 9 ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. У відповідності до положень ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За правилами ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно до ст. 157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний приймати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Крім того, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, спілкування з дитиною та приймати участь у її вихованні. Відповідно до ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Відповідно до ст. ст. 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї разом з батьком або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитини, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Декларація прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, яка знайшла своє відображення і в Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ) як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Вище вказаною Декларацією прав дитини, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Ні в ході розгляду справи, ні при розгляді питання органом опіки і піклування не були встановлені виняткові обставини, які перелічені в ч. 2 ст. 161 СК України та які б дозволяли розлучити малолітню [PERSON] із матір'ю - [PERSON] Доводи відповідача, що [PERSON] є поганою матір'ю є суб'єктивними. Обставин та дій з боку позивача [PERSON], які б негативно впливали на фізичний та духовний розвиток дитини як на складову виховання, в судовому засіданні не встановлено. В ході розгляду справи судом встановлено, що погіршення психологічного стану дитини викликано не спілкуванням матері з дочкою, а в зв'язку із постійними скандалами між самим [PERSON] та [PERSON] в присутності дитини, що в свою чергу звісно відображалось на емоційному стані дитини. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами, зокрема спору щодо її виховання, місця проживання. Судом враховано міжнародні та національні правові норми, якими визначено, що до прав дитини належить, зокрема, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя, зокрема, відповідно до положень ст. 12 ч. I Конвенції ООН від 20 листопада 1989 р. «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р.), держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Судом прийнято до уваги, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. На що також звернув увагу Верховний Суд України в п. 18 Постанови Пленуму від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». В судовому засіданні неповнолітня [PERSON] не була допитана в зв»язку з її психологічним станом та проходження з даного приводу лікування. Разом з тим, судом було взято до уваги бажання дитини, яка була присутня на комісії Служби у справах дітей з приводу визначення її місця проживання, та зазначила, що на даний час бажає проживати з матір»ю, яка слідкує за її режимом дня, лікуванням. Так, судом встановлено, що [PERSON] цікавиться здоров'ям дитини, прагне займатись її вихованням, піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. На час проведення органом опіки та піклування Вінницької міської ради 06.04.2015 року обстеження житлово-побутових умов [PERSON] з дочкою [PERSON] за адресою : [ADDRESS], встановлено, що мати з дитиною проживають у квартирі рідної сестри матері. Квартира двоярусна, складається з чотирьох кімнат, кухні, 2 кладовок, 2 балконів, туалету та ванної кімнати, загальна площа квартири 107,8 м2. На першому поверсі знаходиться вітальня, кухня, кладова, коридор, туалетна кімната, балкон. На другому поверсі розташована спальня, дитяча кімната для хлопчиків та кімната виділена для дитини [PERSON], де є меблева стінка, ліжко, на підлозі килимове покриття, також на другому поверсі є кладова, ванна, кімната, балкон. Кімнати у коридорі розділені, належним чином умебльовані сучасними меблями та побутовою технікою. Електро, водо, газопостачання централізоване, опалення індивідуальне. Квартира знаходиться у доброму санітарному стані. Дитині створені умови для проживання та відпочинку (а.с. 38-39). Отже, суд вважає висновок органу опіки та піклування Вінницької міської ради, який має рекомендаційний характер для суду, повним та об'єктивним. Суд вважає, що атмосфера сім'ї, в якій проживає дитина, і хто приймає участь у її вихованні мають суттєве значення при визначенні її місця проживання. Відповідно до ст. 7 СК України суд при розгляді таких справ, повинен максимально можливо враховувати інтереси дитини. Також, відповідно до положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Судом прийнято до уваги, що вирішуючи даний спір, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своєї дитини, суд повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому судом враховано, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, вік дитини та її прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання, що позов є обгрунтованим, а тому підлягає до задоволення. Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 та ч. 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. При ухваленні даного рішення суд також враховує вимоги п. 2 Декларації прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, яка знайшла своє відображення і в Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ) про те, що дитині повинні бути надані можливості і сприятливі умови, які б дозволили їй розвиватися розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності при найвищому забезпеченні інтересів дитини. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю, як те визначено вище вказаною Декларацією прав дитини. Таких виняткових випадків судом не встановлено. Суд, вирішуючи питання про визначення місця проживання малолітньої дитини з позивачем [PERSON], виходив виключно з інтересів самої малолітньої дитини. Судом враховано особливі потреби дитини пов'язані з її віком та те, що дитині найбільш необхідна материнська турбота та піклування, а тому місцем проживання малолітньої [PERSON] слід визначити з матір'ю. Також, суд вважає за необхідне звернути увагу сторін на те, що обоє батьків зобов'язані приймати участь в утриманні та вихованні дитини і не поглиблювати конфліктну ситуацію, захищаючи свої власні інтереси, а намагатись проявляти справжню турботу, реалізовувати свої права шляхом домовленості і забезпечити належні умови для розвитку своєї дочки. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вище викладене,

Outcome: approved