Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-14 00:00:00

До Високопільського районного суду Херсонської області звернулася [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] сільської ради Високопільського району Херсонської області, [PERSON] районної ради Херсонської області, [PERSON] управління Держгеокадастру у Херсонській області про визнання права постійного користування земельною ділянкою у порядку спадкування, зазначивши у позові про те, що 03.02.2015 року померла її мати [PERSON], після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить право постійного користування земельною ділянкою площею 47,2 гектарів, наданої спадкодавиці для ведення фермерського господарства на підставі Державного акту на право постійного користування землею, виданого [PERSON] районною радою народних депутатів 14.04.1994 року. Також, після смерті [PERSON] позивач є спадкоємицею за заповітом і прийняла у спадщину внесок до статутного фонду фермерського господарства «ЕДЕМ». У листопаді 2016 року вона звернулася до [PERSON] державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на майно, а саме на земельну ділянку, яка була надана спадкодавиці для ведення фермерського господарства на підставі Державного акту на право постійного користування землею, але їй було відмовлено у видачі свідоцтва та рекомендовано звернутися до суду, на тій підставі, що право на постійне користування земельною ділянкою не може бути передаватися у спадок. Також зазначила, що фермерське господарство є цілісним майновим комплексом, а тому підлягає спадкуванню разом із земельною ділянкою, на якій воно створено, яка також входить до складу спадкових прав. Просить суд, визнати за нею право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 47,2 гектарів, яка розташована на території [PERSON] сільської ради Високопільського району Херсонської області, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею серії ХС-VІ №00002 виданого [PERSON] районною радою народних депутатів 14.04.1994 року у порядку спадкування. Представник позивача [PERSON], за довіреністю [PERSON] (а.с.39), в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві, просить суд їх задовольнити в судовому порядку. Додатково пояснивши, що ознайомився із запереченнями відповідачів та вважає їх такими, що суперечать Конституції України, де права громадян, в тому числі і право постійного користування земельною ділянкою, переходять до спадкоємців в порядку спадкування. Відповідач [PERSON] сільська рада Високопільського району, в особі сільського голови [PERSON], в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог, надавши письмове заперечення в якому зазначено про те, що земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування. Таким чином, право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право. Отже, право користування земельною ділянкою площею 47,2 га., яка розташована на території [PERSON] сільської ради Високопільського району Херсонської області у [PERSON] припинилося 03.02.2015 року, тобто в день її смерті, в звязку з чим у [PERSON] відсутні права для спадкування права постійного користування даною земельною ділянкою. Просить суд, відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] районної ради Херсонської області за довіреністю, [PERSON]О.(а.с.40) в судовому засіданні надав письмове заперечення та покладається задоволення позовних вимог на розсуд суду, при цьому додатково пояснив, що на час розгляду справи в судовому засіданні, [PERSON] районна рада Херсонської області не є належним відповідачем по справі, оскільки зі зміною в законодавстві повноваження у сфері земельних відносин не входить до компетенції районної ради. Представник відповідача [PERSON] управління Держгеокадастру у Херсонській області, за довіреністю [PERSON] (а.с.72) в судовому засіданні позов не визнав та просить відмовити у задоволенні, надавши до суду письмове заперечення в якому зазначив, що Державний акт на право постійного користування землею, виданий на імя [PERSON], надавав останній право користуватися земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського господарства), а тому таке право не може входити до складу спадщини та спадкуватися. Крім того, право постійного користування земельною ділянкою припиняється у звязку зі смертю особи, тобто право користування земельною ділянкою не може переходити спадкоємцю, оскільки діє лише доки особа наділена цивільно-правовою дієздатністю. А посилання позивача на те, що діючим законодавством передбачена можливість успадкування права постійного користування земельною ділянкою і таке право нею було успадковане, не узгоджується з вимогами чинного законодавства, зокрема ч.1 ст.407 ЦК України та ч.5 ст.102-1 ЗК України, якими передбачено лише договірний порядок установлення емфітевзису та не передбачено судового порядку його встановлення. Заслухавши представників сторін, суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, встановив: - Із копії паспорту громадянина України (а.с.5) встановлено, що [PERSON] народилася 20.07.1963 року в селі Іванівка Високопільського району Херсонської області, зареєстрована в [INFO]. - Із копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.6) вбачається, що [PERSON] після смерті своєї матері [PERSON] отримала у спадок за заповітом внесок до статутного фонду фермерського господарства «ЕДЕМ» в розмірі 1000,00 грн., який належав голові ФГ «ЕДЕМ» [PERSON] - Із копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.7) вбачається, що [PERSON] належало право постійного користування землею загальною площею 47,1992 га. для ведення селянського (фермерського господарства), що знаходиться на території [PERSON] сільської ради Високопільського району Херсонської області, що також підтверджується копією кадастрового плану земельної ділянки (а.с.8-9) та Державним актом на право постійного користування землею серії ХС-VІ №00002 виданого [PERSON] районною радою народних депутатів 14.04.1994 року (а.с.10). - Із копії довідки (а.с.11) вбачається, що на території [PERSON] сільської ради Високопільського району Херсонської області знаходиться фермерське господарство «ЕДЕМ», площа земельної ділянки становить 47.,20 га. - Із копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб (а.с.12) вбачається, що керівником фермерського господарства «ЕДЕМ» код-ЄДРПОУ 34863204, є [PERSON], основним видом економічної діяльності ФГ «ЕДЕМ» є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур. - Із копії листа №02-14/425 від 03.11.2016 року (а.с.13) вбачається, що державним нотаріусом [PERSON] державної нотаріальної контори відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, а саме на земельну ділянку, яка була надана спадкодавиці [PERSON] у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства, оскільки норми чинного законодавства не передбачають можливості успадкування права постійного користування шляхом прийняття спадщини через нотаріуса. Дослідивши та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що 03.02.2015 року померла мати [PERSON] (позивач у справі) [PERSON], яка за життя була керівником Фермерського господарства «ЕДЕМ», та після смерті останньої відкрилася спадщина, до складу якої, як стверджує позивач, входить і право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 47,2 гектарів, наданої спадкодавиці для ведення фермерського господарства на підставі Державного акту на право постійного користування землею, виданого [PERSON] районною радою народних депутатів 14.04.1994 року (а.с.7, 8-9, 10). Також, після смерті [PERSON] (спадкодавця), позивач є спадкоємицею за заповітом і прийняла у спадщину внесок до статутного фонду фермерського господарства «ЕДЕМ» (а.с.6). У листопаді 2016 року позивач звернулася до [PERSON] державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на майно, а саме на земельну ділянку, яка була надана спадкодавиці для ведення фермерського господарства на підставі Державного акту на право постійного користування землею, але позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва та рекомендовано звернутися до суду, на тій підставі, що право на постійне користування земельною ділянкою не може бути успадковано (а.с.13). Але, позивач у свою чергу стверджує, що фермерське господарство є цілісним майновим комплексом, а тому підлягає спадкуванню разом із земельною ділянкою, на якій воно створено, яка також входить до складу спадкових прав. Разом з тим, суд не може погодитися з такими твердженнями позивача та проаналізувавши норми законодавства, які регулюють дані правовідносини, а також судову практику з розгляду аналогічних справ, виходить із такого. Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин), право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку. Зі змісту частини другої статті 92 ЗК України, вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена. Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування. Відповідно до статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України, є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України,право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до статті 131 ЗК України,громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу. Відповідно до статті 1225 ЦK України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Згідно із частиною першою статті 407 ЦK України, право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Відповідно до частини другої статті 407 ЦК України(у редакції, що діяла на час відкриття спадщини), та частини другої статті 102-1 ЗК України,право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування. Відповідно до статті 1216 ЦК України,спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно статті 1218 ЦК України,до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Разом з тим, статтею 23 Закону України «Про фермерське господарство», передбачено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. Відповідно до статті 19 Закону України «Про фермерське господарство»,до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу. Згідно із частиною першою статті 20 зазначеного Закону, майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Член фермерського господарства має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві. Розмір частки та порядок її отримання визначаються статутом фермерського господарства. При цьому, між власником спірних земельних ділянок (орган місцевого самоврядування) та головою ФГ «ЕДЕМ» не укладались договори, положеннями яких передбачалась можливість передачі в порядку спадкування права користування чужими земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а тому згідно вимог частин першої, другої статті 407 ЦК України, відсутні правові підстави для визнання за спадкоємицею права користування чужими земельними ділянками. Разом з тим, ФГ «ЕДЕМ» в особі керівника та позивача у справі [PERSON] не позбавлено можливості звернутися до власника земельної ділянки (орган місцевого самоврядування) для оформлення своїх прав на користування нею. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі №6-2329цс16 та від 23 листопада 2016 року у справі №3113цс15, які згідно ст.360-7 ЦПК України є обовязковими для судів. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право. А тому, у задоволенні позовної заяви слід відмовити за необґрунтованістю. На підставі викладеного, ст.ст.407, 1216, 1218, 1225 ЦК України, ст.ст.92, 102-1, 116, 118, 125, 126, 131 Земельного Кодексу України, ст.ст.19, 20, 23 Закону України «Про фермерське господарство» та

Outcome: dismissed