Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

В серпні 2018 р. [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до Подільського районного суду м. Києва із вищезазначеним позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем 14 серпня 2014 року було взято в позику у [PERSON] 4500 (чотири тисячі п`ятсот) доларів США із виплатою відсотків (бонусу) за користування коштами у розмірі 500 доларів США із строком повернення позики та відсотків до 01 вересня 2015 року, що підтверджується відповідною розпискою. Також, відповідачем 15 листопада 2014 року було взято в позику у [PERSON] 17000 (сімнадцять тисяч) доларів США із виплатою відсотків (бонусу) за користування коштами у розмірі 10% річних із строком повернення позики та відсотків до 15 листопада 2015 року, що підтверджується розпискою. До теперішнього часу відповідач позику не повернув та відсотки не сплатив. [INFO] [PERSON] померла. Фактично з дня свого народження і на момент відкриття спадщини, її син [PERSON] був зареєстрований та проживав разом із нею за адресою: [ADDRESS] , тим самим, фактично прийняв спадщину. 14 липня 2015 року [PERSON] , склав заповіт, в якому розпорядився, щоб все його майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде йому належати на день його смерті і на що він матиме право за законом, заповів позивачу. [INFO] [PERSON] помер. 04 червня 2016 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом спадкодавця [PERSON] . Інших спадкоємців у [PERSON] та [PERSON] , які б претендували, вступали або приймали спадщину, не було і немає. Позивач є єдиним спадкоємцем, який прийняв та оформив на себе спадщину. Посилаючись на приписи ст.1218 ЦК України, позивач прийняв спадщину та оформив її згідно вимог законодавства, та повернення боргу відповідачем так і не відбулось, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з даним позовом. При цьому, розрахунки позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості зводяться до наступного: розрахунок заборгованості по договору позики від 14 серпня 2014 року між відповідачем та [PERSON] , згідно якого було взято в позику чотири тисячі п`ятсот доларів США із виплатою відсотків (бонусу) за користування коштами у розмірі 500 доларів США, строк повернення позики та відсотків установлений до 01 вересня 2015 року. Офіційний курс НБУ станом на 21.08.2018 року встановлений у розмірі 27,69668 грн. за 1 долар США. Сума тіла позики у гривні становитиме: 4500 дол. США (тіло позики у валюті) Х 27,69668 грн. (оф.курс) = 124 635, 06 грн. Проценти за користування позикою за час з дати передачі коштів до настання дати повернення (з 14.08.2014 року до 01.09.2015 р.) встановлені у твердій сумі - 500 дол. США та по курсу становитимуть: 500 дол. США Х 27,69668 грн. (оф.курс) = 13 848, 34 грн. Оскільки проценти за користування позикою в договорі встановлені у твердій сумі за конкретний час користування, для подальшого їх нарахування необхідно вирахування денного відсотку за користування, для цього, сума процентів ділиться на суму тіла позики і дізнаємось відсоток за користування коштами за період з 14.08.2014 р. до 01.09.2015 р., діленням цієї величини на кількість днів визначається процент за добу користування коштами. Отже, 500 дол. США (сума процентів) / 4500 дол. США (тіло позики) = 0,1111(1), що, заокруглено до сотих, становитиме - 11,11 % за користування коштами за період з 14.08.2014 року до 01.09.2015 р. Це період виражений у днях становитиме: 383 дні. 11, 11 % / 383 дні = 0,029 % за день користування коштами. Час прострочення за позикою з 02.09.2015 р. по 21.08.2018 р. становитиме 2 р. 11 міс. 19 днів або 1084 днів. Отже, сума процентів за користування позикою за час прострочення з 02.09.2015 року по 21.08.2018 року становитиме: 124 635, 06 грн. (тіло позики у гривні по оф.курсу) Х 0,029 % ( проценти за день користування коштами) Х 1084 (кількість днів прострочення) = 39 180, 27 грн. Три відсотки річних від суми прострочення тіла позики за час прострочки з 02.09.2015 року по 21.08.2018 року становитиме: 3% ? 1084 / 365 ? 124 635, 06 грн. = 11 104, 47 грн. Отже, заборгованість за договором позики від 14.08.2014 р. становить та складається, на думку позивача, з наступного: 1) 124 635, 06 грн. - тіло позики у гривні за офіційним курсом НБУ на 06.08.18 р.; 2) 13 848, 34 грн. - проценти за користування позикою у період до прострочення з 14.08.2014 року до 01.09.2015 р.; 3) 39 180, 27 грн. - проценти за користування позикою у період прострочення з 02.09.2015 року по 21.08.2018 року; 4) 11 104, 47 грн. - три відсотки річних від тіла позики за час прострочення повернення позики з 02.09.2015 року по 21.08.2018 року. Всього, за першим договором позики від 14.08.2014 р. заборгованість становитиме: 124 635, 06 грн. + 13 848, 34 грн. + 39 180, 27 грн. + 11 104, 47 грн. = 188 768, 14 грн. Розрахунок позивача щодо заборгованості за договором позики від 15 листопада 2014 року між відповідачем та [PERSON] , згідно якого було взято в позику сімнадцять тисяч доларів США із виплатою відсотків (бонусу) за користування коштами у розмірі 10% річних, строк повернення позики та відсотків установлений до 15 листопада 2015 року передбачає наступне. Офіційний курс НБУ станом на 21.08.2018 р. встановлений у розмірі 27,69668 грн. за 1 долар США. Сума тіла позики у гривні становить: 17000 дол. США (тіло позики у валюті) Х 27, 69668 грн. (оф.курс) = 470 843, 56 грн. Проценти за користування позикою за час з дати передачі коштів до настання дати повернення (з 15.11.2014 року до 15.11.2015 р.) встановлені у сумі - 10% річних становитимуть: 470 843, 56 грн. (тіло позики) Х 10% Х 1 рік = 47 084, 35 грн. Час прострочення за позикою з 16.11.2015 р. по 21.08.2018 р. становитиме 2 р. 9 міс. 5 дн. або 1009 днів. Отже, сума процентів за користування позикою за час прострочення з 16.11.2015 року по 21.08.2018 року становитиме: 470 843, 56 грн. (тіло позики у гривні по оф.курсу) Х 10 % річних ( проценти за користування коштами, річні) Х 1009 днів (кількість днів прострочення) / 365 днів (кількість днів у році) = 130 159, 21 грн. Три відсотки річних від суми прострочення тіла позики за час прострочки з 16.11.2015 р. по 21.08.2018 р. становитиме: 3% ? 1009 / 365 ? 470 843, 56 грн. грн. = 39 047, 76 грн. Отже, заборгованість по договору позики від 15.11.2014 р. становить та складається, на думку позивача, з наступного: 1) 470 843, 56 грн. - тіло позики у гривні по офіційному курсу НБУ на 06.08.18 р.; 2). 47 084, 35 грн. - проценти за користування позикою у період до прострочення з 15.11.2014 року до 15.11.2015 р.; 3) 130 159, 21 грн. - проценти за користування позикою у період прострочення з 16.11.2015 року по 21.08.2018 року; 4) 39 047, 76 грн. - три відсотки річних від тіла позики за час прострочення повернення позики з 16.11.2015 року по 21.08.2018 року. Всього, за другим договору позики від 15.11.2014 р. заборгованість становить: 470 843, 56 грн. + 47 084, 35 грн. + 130 159, 21 грн. + 39 047, 76 грн. = 687 134, 88 грн. Загальна заборгованість за двома договорами позики, із процентами за їх користування та 3% річних за прострочення становить: 188 768, 14 грн. (заборгованість за договором від 14.08.2014 р.) + 687 134, 88 грн. (заборгованість за договором від 15.11.2014 р.) = 875 903, 02 грн. Таким чином, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договорами позики у сумі 875 903, 02 грн. При цьому, позов містить орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи, згідно якого 22 000 грн. - оплата послуг представника позивача адвоката Мельника О.В., згідно договору про надання правничої допомоги та 9 111, 44 грн. судового збору за подання та забезпечення позову. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали та просили суд його задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала, при цьому, надали для долучення до матеріалів справи оригінали розписок про отримання позики. Відзив на позовну заяву та будь-які заяви, клопотання відповідача стосовно позовних вимог до суду не надходили. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи неодноразово повідомлявся судом належним чином. Враховуючи, що відповідач не скористався правом зазначити про докази, які мають істотне значення для правильного вирішення справи та можуть вплинути на ухвалене рішення, що дає суду підстави вважати, що останній мав можливість реалізувати свої процесуальні права, однак, знехтував ними, а тому, суд приходить до висновку про можливість проведення заочного розгляду справи за правилами Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України. Допитана в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] , яка і надавала в борг гроші була двоюрідною сестрою її чоловіка. Спадкоємець - позивач по справі являється далеким родичем [PERSON] , яка померла від цирозу печінки. Підтвердила, що [PERSON] надала в борг двома борговими розписками гроші відповідачу, який ухилявся від їх повернення. Допитана в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] мала сина [PERSON] , який також помер, залишивши після себе спадщину. Підтвердив, що [PERSON] надала в борг двома борговими розписками гроші відповідачу, який ухилявся від їх повернення. Вислухавши пояснення сторони позивача та покази свідків, вивчивши матеріали позовної заяви та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. 14 серпня 2014 року відповідач отримав у [PERSON] чотири тисячі п`ятсот доларів США із виплатою відсотків (бонусу) за користування коштами у розмірі 500 доларів США із строком повернення позики та відсотків до 01 вересня 2015 року, що підтверджується відповідною розпискою (а.с. 23). 15 листопада 2014 року відповідач взяв в позику у [PERSON] сімнадцять тисяч доларів США із виплатою відсотків (бонусу) за користування коштами у розмірі 10% річних із строком повернення позики та відсотків до 15 листопада 2015 року, що підтверджується розпискою (а.с. 24). Як вбачається з розрахунку, наведеного в позові позивачем, останній просив стягнути з відповідача кошти у розмірі 875 903, 02 грн. що включає основну суму боргу; 3% річних; втрат від інфляції, а також додатково просив стягнути судові витрати у справі, що складаються з судового збору та витрат на правничу допомогу. У відповідності до п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом., крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Що стосується питання спадкування та відповідно права вимоги позивача до відповідача по спірним розпискам, суд дійшов наступного висновку. Як вбачається з матеріалів спадкових справ, [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 143 (а.с. 29). Фактично з дня свого народження і на момент відкриття спадщини, тобто, на момент смерті спадкодавця [PERSON] , її син [PERSON] був зареєстрований та проживав разом із нею за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідними відмітками в паспортах цих осіб (а.с. 25-27). Таким чином, після смерті спадкодавця, [PERSON] фактично прийняв спадщину, на підставі ч.3 ст. 1268 ЦК України, що передбачає, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 29 липня 2015 року (протягом установленого законом шестимісячного строку) [PERSON] подав письмову заяву про вступ у спадщину [PERSON] за законом приватному нотаріусу КМНО Ніколіца В.Ф. (а.с. 31). 14 липня 2015 року [PERSON] , виражаючи свою власну волю, склав заповіт, в якому розпорядився, щоб все його майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде йому належати на день його смерті і на що він матиме право за законом заповів позивачу - [PERSON] (а.с. 32). 25 вересня 2015 року [PERSON] , прийнявши спадщину своєї матері, але не встигнувши оформити всі права власності на неї, помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 512 (а.с. 33). 04 червня 2016 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом спадкодавця [PERSON] , видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 449 (а.с. 36). У своєму листі «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вказав, що «відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину… Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК)». Згідно з приписами ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Отже, вся спадщина після смерті [PERSON] увійшла в обсяг спадщини [PERSON] , яку, в свою чергу, він заповів в повному обсязі позивачу. Таким чином, позивач прийняв спадщину та оформив її згідно вимог законодавства. Всі вищевказані встановлені судом обставини також підтверджуються копіями спадкових справ № 4/2015 та № 11/2015, що надані приватним нотаріусом КМНО Ніколіцею В.Ф. Отже, позивач набув прав кредитора та стягувача у відносинах позики до відповідача, а відтак є належним позивачем в даній цивільній справі. Щодо стягнення боргу за договорами позики, суд дійшов наступного висновку. Згідно ст. 213 ЦК України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу. Як вбачається з положень ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. За змістом ст.ст. 524, 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. 18.09.2013 року у справі №6-63 цс 13 Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. За правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у Постанові від 08.06.2016 року (справа № 6-1103цс16), письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно з приписами ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплаті кредиторові. Аналогічні правові позиції висвітлені в Постановах Верховного Суду України від 06.06.2012 року в справі №6-49цс12, а також від 24.10.2011 року у справі №6-38цс11. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Таким чином, з наданим розрахунком позивача суд погоджується частково. Зважаючи, що розрахунок заборгованості за договором позики від 14 серпня 2014 року між відповідачем та [PERSON] , містить визначення суми у розмірі 39 180, 27 грн. як проценти за користування позикою у період прострочення з 02.09.2015 року по 21.08.2018 року, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні даного нарахування, оскільки відсотки за користування коштами по згаданій розписці передбачені в останній у твердій грошовій сумі, а стороною позивача вимогу про стягнення їх розміру на рівні облікової ставки Національного банку України не заявлено. Враховуючи наведене, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, враховуючи те, що відповідач свої зобов`язання по поверненню суми боргу не виконав, а також не скористався своїми процесуальними правами, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог в цій частині. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України, тобто, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 9 111 (дев`ять тисяч сто одинадцять) гривень 44 копiйок. Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, які згідно додатку № 1 до договору № 1 про надання правничої допомоги від 17.05.2018 р. складають 22000 грн. суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України регламентує витрати на професійну правничу допомогу. З аналізу статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката має стягуватись лише на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. Так, судом встановлено, що інтереси позивача на підставі договору про надання правничої допомоги № 1 від 17.05.2018 року у суді представляє адвокат Мельник О.В. (а.с. 18), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 637 (а.с. 16), ордер серії ВН № 028356 від 17.05.2018 року (а.с. 17). При цьому, розрахунку витрат на професійну правничу допомогу матеріали справи не містять. Крім того, згідно роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 р. № 10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування, відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.ч. 1-3ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат; 3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Так, участь адвоката, який представляє інтереси позивача у справі і факт надання правової допомоги підтверджено ордером на надання правової допомоги, договором про надання правової допомоги, копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю. Втім, матеріали справи не містять детальний обґрунтований розрахунок понесених витрат на правничу допомогу та доказів оплати позивачем таких послуг адвоката, а відтак, в цій частині, у задоволенні вимоги про стягнення даних витрат, слід відмовити. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial