Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-19 00:00:00

В травні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» (далі по тексту - відповідач) про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивача наказом від 24.04.2017 року № 205-к було звільнено з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, яке [PERSON] вважає незаконним, оскільки наказ не містить законних та обґрунтованих обставин вчиненого позивачем проступку. Окрім того, обґрунтовані докази систематичного невиконання позивачем без поважних причин, обов'язків, покладених на нього трудовим договором, ні у витягу з протоколу засідання профкому, ні в самому наказі про звільнення не вказані та звільнення позивача відбулось всупереч регламенту проведення службових розслідувань на підприємстві. Сам наказ директора, за невиконання якого було звільнено позивача з роботи ним, у зв'язку із знаходженням на лікарняному, було виконано в перший робочий день 31.03.2017 року, а тому звільнення є незаконним. Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» № 205-к від 24.04.2017 року «Про звільнення з роботи», яким 24 квітня 2017 року звільнено з роботи [PERSON] - головного інженера Державного підприємства «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України; поновити [PERSON] на посаді головного інженера Державного підприємства «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв»; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 квітня 2017 року до дня поновлення на роботі; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 6000,00 грн. Рішення в частині поновлення на роботі допустити до негайного виконання. В процесі розгляду справи, на підставі ст. 35 ЦПК України судом було залучено до участі в справі генерального директора Державного підприємства «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» Кривоноса П.О. в якості третьої особи. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили суд про його задоволення з урахуванням письмових пояснень на заперечення на позов, а також свідчень самого позивача, допитаного як свідка в порядку ст. 184 ЦПК України. В судовому засіданні представники відповідача, а також третя особа позов не визнали та заперечували проти його задоволення з підстав, зазначених в запереченнях на позовну заяву. При цьому зазначали, що процедуру звільнення позивача з роботи було проведено із дотриманням законодавства у зв'язку із невиконанням наказу генерального директора, з урахуванням не погашеного у встановленому порядку дисциплінарного стягнення у вигляді догани від 01.11.2016 року, а також на підставі погодження профспілкової організації та документального підтвердження невиконання наказу від 21.03.2017 року позивачем. В судовому засіданні свідок [PERSON], який працює заступником генерального директора ДП «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв», пояснив суду, що 22.03.2017 року було видано наказ про створення робочої комісії, де він був головою з метою опису робочого приміщення та інвентаризації речей в кабінеті позивача у звязку із невиконанням наказу про переміщення [PERSON] від 21.03.2017 року. Відповідно до розпорядження генерального директора 22.03.2017 року об 10:30 свідок, начальник юридичного відділу та інспектор з кадрів прийшли ознайомити [PERSON] з наказом про створення робочої групи, він відмовився. Про що було складено акт. Об 13:30 комісією було відчинено кабінет та проведено опис майна та речей [PERSON], останній повідомив телефоном, що він йде на лікарняний. В судовому засіданні свідок [PERSON], який є заступником генерального директора ДП «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв», зазначив, що бачив [PERSON] на вул. Стрілецькій, 16 зранку 31.03.2017 року, про зайняття позивачем нового кабінету йому нічого невідомо. Допитаний в судовому засіданні як свідок в порядку ст. 184 ЦПК України [PERSON], пояснив суду, що 21.03.2017 року було видано наказ генерального директора про переселення позивача в інший службовий кабінет. Проте, позивач з цим наказом не погоджувався, оскільки в новому кабінеті не було забезпечено його телефоном із прямим зв'язком, Інтернетом та не облаштовано робоче місце. Разом із тим, позивач виконав перший пункт наказу 22.03.2017 року, а другий пункт - 31.03.2017 року після виходу з лікарняного. За лікарняним позивач звернувся в обід 22.03.2017 року, коли йому стало зле. Вислухавши пояснення позивача та його представника, а також представників відповідача та третю особу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що наказом генерального директора Державного підприємства «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» від 24.04.2017 року № 205-к [PERSON] було звільнено з роботи 24.04.2017 року за п. 3 ст. 40 КЗпП України (систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором) (а.с. 8). Відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року N 9, за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року. Із матеріалів справи вбачається, що 01.11.2016 року до [PERSON] було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляд догани (а.с. 80), з дня якого до видання наказу про звільнення минуло не більше одного року. Доказів того, що вказане дисциплінарне стягнення на момент розгляду даної справи в суді, втратило юридичну силу або було знято достроково, суду не надано. В подальшому, наказом генерального директора Державного підприємства «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» від 21.03.2017 року № 11, було наказано [PERSON] звільнити кабінет № [ADDRESS] до кінця робочого дня 22 березня 2017 року та визначено робоче місце головного інженера [PERSON] за адресою: вул. Стрілецька, 16, кабінет № 33 з 23 березня 2017 року (а.с. 82). Із даним наказом [PERSON] був ознайомлений 21.03.2017 року та останній зробив запис на ньому, що не погодився і має намір оскаржувати такий наказ (а.с. 83). Згідно із п.п. 2.1., 4.1.Посадової інструкції, [PERSON], як головний інженер, забезпечує виконання наказів, розпоряджень і доручень генерального директора. Несе відповідальність за якісне і своєчасне виконання наказів, розпоряджень і доручень генерального директора. Згідно з актом фіксації відмови від надання письмових пояснень від 21.03.2017 року, складеного співробітниками ДП «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» [PERSON], [PERSON], [PERSON], позивач [PERSON] відмовився від надання письмових пояснень з приводу невиконання наказу від 21.03.2017 року № 11 (а.с. 85). Відповідно до акту фіксації відмови від надання письмових пояснень від 22.03.2017 року, складеного співробітниками ДП «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» [PERSON], [PERSON], [PERSON], позивач [PERSON] відмовився від надання письмових пояснень з приводу невиконання наказу від 21.03.2017 року № 11 (а.с. 86) На підставі наказу генерального директора ДП «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» № 12 від 22.03.2017 року, з метою забезпечення виконання наказу № 11 від 21.03.2017 року, було створено робочу комісію для обліку документів та матеріальних цінностей, що знаходяться в кабінеті [ADDRESS], в якому розміщувався головний інженер (а.с. 84). Згідно із листком непрацездатності, [PERSON] був звільнений від роботи у зв'язку із непрацездатністю з 22.03.2017 року по 30.03.2017 року (а.с. 11). Оскільки останній день виконання наказу № 11 від 21.03.2017 року припадав на перебування позивача на лікарняному, він зобов'язаний був виконати наказ в перший день свого виходу на роботу, тобто 31.03.2017 року. Разом із тим, доказів про належне виконання позивачем наказу генерального директора 31.03.2017 року, позивачем не надано та матеріли справи не містять. Не спростовано позивачем також висновків, які містяться в актах про його відмову від надання пояснень щодо невиконання наказу № 11 від 21.03.2017 року. Окрім того, в поясненнях, наданих позивачем під час його допиту як свідка, він зазначав про те, що він частково виконав наказ 22.03.2017 року, а частково 31.03.2017 року, що суперечить обставинам справи та не узгоджується із позовними вимогами самого позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. 31.03.2017 року ДП «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» звернулось із поданням до голови Профспілкової організації підприємства із поданням про звільнення [PERSON] з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, оскільки до останнього раніше вже застосовувались заходи дисциплінарного стягнення (а.с. 58). Згідно із витягом з протоколу № 4/1 засідання профкому ППО ГДІП від 24.04.2017 року, було надано згоду на звільнення [PERSON] за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку за п. 3 статті 40 КЗпП України (а.с. 60). Згідно із листом № 56/ВК від 24.04.2017 року генеральний директор ДП «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» звернувся до Керівника Державного управління справами із наданням згоди на звільнення позивача з роботи у відповідності до п. 8.1. Статуту підприємства (а.с. 62). Згідно із повідомленням Державного управляння справами від 24.04.2017 року № 01/19/07.2/0803, ДУС було надано згоду на звільнення [PERSON] з посади головного інженера підприємства (а.с. 63). Таким чином, суд приходить до висновку про те, що процедуру звільнення позивача з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України було проведено у відповідності до діючого законодавства та порушень його трудових прав судом не встановлено, а також наказ про звільнення з роботи є законним та підстав для поновлення [PERSON], на роботі не встановлено, в зв'язку із чим у задоволенні позову слід відмовити. Оскільки у задоволенні позову про визнання незаконним, скасування наказу про звільнення позивача з роботи та поновлення його на посаді головного інженера судом було відмовлено, то і у задоволенні похідних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди слід також відмовити. Положеннями ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За таких обставин, суд приходить до висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, а тому у їх задоволенні слід відмовити. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 40, 41 КЗпП України та

Outcome: dismissed