Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-19 00:00:00

В січні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на дитину, посилаючись на наступні обставини. Вона, [PERSON] , перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується витягом з реєстру правочинів. [INFO] у них з відповідачем народилась донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, а в березні 2002 р. народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження. За рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 10.04.2018 року аліменти, які сплачував відповідач з 2005 року на обох дітей в твердій грошовій сумі 350,00 грн. щомісяця, були збільшені до 1000,00 грн для сина [PERSON] . На сьогодні це менше ніж мінімальний розмір аліментів. Ця сума не може навіть частково компенсувати витрати на їх сина, які пов`язані з особливими обставинами в його житті, а саме з навчанням в коледжі ККТЕНАУ (за 80 км від домівки ) на платній основі без стипендії. Син весь час знаходився і знаходиться на її утриманні. Афанасьєв добровільно не бере ніякої участі в житті їх дітей. Вважає, що витрати, пов`язані з навчанням, - необхідні, адже спрямовані на здобуття бажаної професії. Дані витрати на неповнолітню дитину мають покриватись як додаткові витрати згідно ст. 185 СК України, оскільки викликані особливими обставинами, а саме навчанням в коледжі на платній основі без стипендії, проживання в гуртожитку, витратами на проїзд до іншого міста. [PERSON] ухиляється від покладеного на нього обов`язку приймати участь у додаткових витратах на свого сина. Вона намагалась домовитись з батьком [PERSON] розділити витрати на оплату навчання і оплату гуртожитку їхнього сина порівну, однак такі спроби залишилися марними. Нею були понесені витрати в сумі 2363.40 + 2999.70 = 5363.10, а саме: 1) на оплату другого періоду проживання в гуртожитку на третьому курсі 2363.40 грн. - квитанція від 16.12.2019 року; 2) на оплату навчання за другий період третього курсу в сумі 2999.7 грн. - квитанція від 16.12.2019 року. Всі проплати здійснено відповідно до договорів. Тому, просила суд стягнути з відповідача на її користь половину вартості додаткових витрат, які були понесені нею в зв`язку з особливими обставинами в житті їхнього сина [PERSON] в сумі 2681,55 грн. (5363,10:2 = 2681,55 грн. ) та стягнути судові витрати повністю з відповідача ( а. с. 1-5 ). Ухвалою судді від 10 лютого 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у зазначеній справі. Розгляд справи у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України вирішено провести в порядку спрощеного позовного провадженням з повідомленням (викликом ) сторін ( а. с. 33-34 ). Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна. 30 квітня 2020 року за вх. № 16341 судом отримано від позивача клопотання, в якому остання просила суд зменшити суму позову по даній справі на 10%, а саме на суму 268,16 гривень та просила стягнути суму в розмірі 2413,39 гривень ( а. с. 51 ). 12 травня 2020 року судом отримано від [PERSON] клопотання, в якому останній заперечував проти пред`явленого позову в повному обсязі, так як нормами СК України додаткові витрати стягуються на неповнолітніх дітей. Можливість стягнення додаткових витрат на повнолітніх доньку/сина законодавством не передбачена. Посилався на те, що не в змозі платити додаткові витрати в зв`язку з тим, що він не працює з 2018 року, та знаходиться на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення по догляду за дитиною з інвалідністю доньки [PERSON] . В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги з урахуванням уточнення, надала пояснення аналогічні викладеним в них, поросила суд стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на сина [PERSON] у розмірі 2413,39 гривень, половина, які були нею понесені за навчання та проживання в гуртожитку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи свідчить протокол судового засідання від 30.04.2020 року ( а. с. 52-54 ). Заяв та клопотань від відповідача на адресу суду не надходило. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] про стягнення додаткових витрат на дитину не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується наявним в матеріалах справи Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища ( а. с. 9 ). Встановлено, що від шлюбу у подружжя народилися діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , про що в матеріалах справи свідчать наявні копії свідоцтва про народження, де батьками вказані [PERSON] та [PERSON] ( а. с. 10, 11 ). Згідно наявного в матеріалах справи виконавчого листа, який був виданий Білоцерківським міськрайонним судом Київської області від 09.03.2018 року вбачається, що останнім змінено розмір аліментів, які стягувалися за рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14.12.2005 року з [PERSON] на користь [PERSON] , на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з 350 гривень щомісячно на 1000 гривень щомісячно, з проведенням індексації відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», з дня набрання рішення суду законної сили і до повноліття дитини ( а. с. 12 ). Відповідно до довідки від 20.12.2019 року за вих. № 129, яка видана Київським коледжем комп`ютерних технологій та економіки НАУ вбачається, що [PERSON] є дійсно студентом зазначеного коледжу та строк закінчення 30 червня 2021 року ( а. с. 19 ). З наявного в матеріалах справи договору про навчання № 160288 від 16 серпня 2017 року вбачається, що його було укладено між Київським коледжем комп`ютерних технологій та економіки НАУ та [PERSON] стосовно навчання на денному відділенні студента [PERSON] за спеціальністю комп`ютерна інженерія ( а. с. 23 ). Відповідно до п. 4.2 вказаного договору про навчання, загальна вартість освітньої послуги становить 39 600 гривень. З дублікату квитанції від 16.12.2019 року вбачається, що [PERSON] сплатила 2970 гривень за навчання за другий період 3 курсу група К-692-32 для [PERSON] , отримувач Київський коледж комп`ютерних технологій та економіки НАУ ( а. с. 22 ). Також, матеріали справи містять договір на проживання у гуртожитку ККТЕ НАУ за № 936 від 02 вересня 2019 року, укладений між Київським коледжем комп`ютерних технологій та економіки НАУ та [PERSON] стосовно, згідно якого надається ліжко-місце в студентському гуртожитку кімната 111 на строк з 01.09.2019 року по 30.06.2020 року для студента [PERSON] ( а. с. 25 ). З дублікату квитанції від 16.12.2019 року вбачається, що [PERSON] сплатила 2340 гривень за проживання в гуртожитку за другий період 3 курсу група К -692-32 для [PERSON] , отримувач Київський коледж комп`ютерних технологій та економіки НАУ ( а. с. 24 ). Звертаючись до суду з відповідним позовом позивач зазначає на тому, що вона несе додаткові витрати на дитину, а відповідач ухиляється добровільно допомагати та надавати додаткові витрати. Понесені нею додаткові витрати підтверджуються матеріалами справи та половина їх повинна бути стягнута з відповідача. Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частинами першою - третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов`язку, зокрема утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, у разі якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови якщо батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198). Згідно з вимогами частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Аналіз відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягає доведенню особою, яка пред`явила відповідний позов. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 6 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач [PERSON] зазначила, що додаткові витрати на сина зумовлені його навчанням у Київському коледжі комп`ютерних технологій та економіки НАУ. Натомість навчання у вищих навчальних закладах для здобуття професійної освіти не відносить до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини. Вищевказані правові висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 26.09.2018 року у справі № 569/6838/15-ц та від 10 жовтня 2019 року у справі № 638/13860/16-ц. Також, така правова позиція міститься і у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року ( справа № 219/1766/18 ). Отже, витрати на навчання у вищому навчальному закладі не можна вважати витратами на дитину, що викликані особливими обставинами. Тому вказані витрати не відносяться до додаткових витрат на дитину у відповідності до вимог ст. 185 СК України. До додаткових витрат на дитину також не відносяться і витрати на проживання у гуртожитку у зв`язку з навчанням. За таких обставин, посилання позивача [PERSON] на те, що ст. 185 СК України відносить до додаткових витрат на навчання дитини у платному навчальному закладі є безпідставними та такими, що не є підставою для задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на дитину. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 185 СК України у зв`язку з тим, що на час розгляду даної справи [PERSON] виповнилося 18 років. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно п. 3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові, покладаються на позивача. Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за звернення до суду із даним позовом, позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог, то судовий збір відшкодуванню не підлягає. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed