Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-24 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 30.04.2020 р. надійшов зазначений позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Володарської районної державної адміністрації Київської області, про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, про стягнення аліментів на утримання матері та визначення місця проживання дитини, в якій Позивач просить суд (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, а.с. 61-62): стягнути з Відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; аліменти на її утримання у розмірі 1/5 заробітку (доходу) платника аліментів до досягнення малолітнім сином трирічного віку; визначити місце проживання сина [PERSON] за місцем проживання його матері - Позивача. На обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач у своїй позовній заяві зазначила, що вони з Відповідачем 18.05.2019 р. зареєстрували шлюб, від шлюбу мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , який перебуває на її утриманні, сама Позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання їх дитини, хоча має заробітну плату за основним місцем роботи близько 15 000 грн. Крім того, Відповідач покинув її до народження дитини, витрати на народження повністю оплачувала Позивач, він не надає коштів щодо її утримання до досягнення дитиною трирічного віку. Крім того, син проживає із Позивачем та прив`язаний до неї, Відповідач же дитиною не цікавиться, тому просить суд визначити місце проживання дитини за її місцем проживання. Після виконання вимог частин шостої, сьомої статті 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та усунення недоліків на виконання ухвали суду від 19.05.2020 р. (а.с. 37-38) судом ухвалою від 01.06.2020 р. відкрито провадження в справі, визначено здійснення розгляду справи у порядку загального позовного провадження, встановлено строк Відповідачеві для подання відзиву, призначено підготовче судове засідання на 04.08.2020 р. (а.с. 51-52), відкладене на 31.08.2020 р. через неявку Відповідача та необхідність направлення йому поданої Позивачем 04.08.2020 р. заяви про уточнення позовних вимог (а.с.61-62), надалі - на 23.09.2020 р. через неотримання Відповідачем процесуальних документів (а.с. 66), направлені йому повторно (а.с. 72) на з`ясовану в телефонному режимі поштову адресу місця проживання, оскільки Позивачем в позовній заяві не зазначено повної адреси (відсутній номер квартири) Відповідача, та на 12.10.2020 р. також через неотримання ним зазначеного поштового відправлення. Ухвалою суду від 12.10.2020 р. призначено розгляд справи по суті в судовому засіданні на 02.11.2020 р. (а.с. 85-86), відкладене на 25.11.2020 р. через неявку Відповідача. У судове засідання 25.11.2020 р. Позивач не з`явилася, 02.11.2020 р. подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, проти заочного рішення не заперечує (а.с. 91). Відповідач до суду вчергове не з`явився. 31.07.2020 р. (тобто до уточнення Позивачем 04.08.2020 р. позовних вимог) Відповідач подав до суду заяву про визнання Позиву (а.с. 60), в якій зазначено як його місце проживання адресу його реєстрації (а.с. 27) та за якою в телефонному режимі просив направити йому копію заяви Позивача про уточнення позовних вимог до прийняття судом рішення, проте судові направлення поверталися без вручення з відміткою «адресат відсутній», у тому числі й судова повістка на 22.11.2020 р. (а.с. 66, 80-81, 82-83, 97-98). За наведених обставин Відповідач вважається належно повідомленим про дату, час і місце розгляду справи на підставі пунктів 3, 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України. У зв`язку з цим суд також у порядку статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовує як джерело права практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав у своїх рішеннях про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (зокрема, пункт 41 рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 р. у справі «Пономарьов проти України»). Представник Третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Володарської районної державної адміністрації Київської області 31.08.2020 р. подала заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують (а.с. 69); до заяви додала висновок про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] (а.с. 70-71). За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому згідно з частиною четвертою статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності; якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (частина третя статті 211 ЦПК України); у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України). З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою Позивача, викладеною письмово в її заяві (а.с. 91), вбачає за можливе розглянути справу за відсутності Відповідача у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. При цьому суд, зважаючи на зміст позовної заяви та зміст згаданої вище заяви Позивача про уточнення позовних вимог, виходить з того, що вимоги в частині стягнення з Відповідача аліментів на утримання дитини та дружини не були змінені, тому суд вбачає можливим взяти до уваги позицію Відповідача щодо визнання позову в цій частині. Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 49, частини першої статті 206 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу (провадження у справі), зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з частиною четвертою статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За роз`ясненнями Верховного Суду України, викладеними у пункті 24 Постанови Пленуму від 12.06.2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пункті 11 Постанови Пленуму від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом; визнання відповідачем позову має бути безумовним, не суперечити закону й не порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), у такому разі суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для прийняття визнання Відповідачем позову та задоволення позовних вимог Позивача в частині стягнення аліментів на утримання дитини та дружини, суд, ознайомившись з матеріалами справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), виходить з такого. З наявних письмових матеріалів справи судом встановлено, що сторонами 18.05.2019 р. було зареєстровано шлюб, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 18.05.2019 р. Оболонським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 525 (а.с. 15). Сторони є батьками малолітньої дитини, а саме: сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про його народження серії [NUMBER] , виданого 26.12.2019 р. Володарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 108 (а.с. 14). Названа малолітня дитина проживає спільно з Позивачем, що підтверджено копією акта обстеження житлово-побутових умов від 30.04.2020 р., складеному комісією Володарської селищної ради Київської області (а.с. 33), та не заперечувалося Відповідачем, яким було подано згадану вище заяву про визнання позовних вимог. Крім того, суд бере до уваги те, що у названому акті та довідці про склад сім`ї Позивача (а.с. 32) Відповідач не зазначений як такий, що проживає спільно з Позивачем. Як зазначено Позивачем у позовній заяві та не спростовувалося Відповідачем, яким подано згадану заяву про визнання позову, Відповідач ухиляється від утримання як Позивача, так і їх малолітньої дитини, проте має постійний доход, а тому може надавати допомогу Позивачеві. За загальним правилом частини першої статті 82 ЦПК України обставини, визнані учасниками справи, не підлягають доказуванню. Декларацією прав дитини Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 20.11.1959 р. проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна рости, зокрема, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості (принцип 6). За статтею 27 Конвенції про права дитини, схваленою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20.11.1989 р. та ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789-XII, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини; батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Аналогічно стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» закріплює, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку; батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття; зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (стаття 51 Конституції України, статті 150, 180 Сімейного кодексу України). Згідно з положеннями частин першої, третьої статті 181, частин першої, другої статті 183, частини першої статті 191 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька та/або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. За вимогами частини другої статті 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Розміри прожиткового мінімуму на поточний 2020 рік, зокрема, для дітей відповідного віку визначені статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Зважаючи на наведене та оцінивши в сукупності наявні докази, суд вважає наявними законні підстави для задоволення позову про стягнення аліментів на утримання дитини, виходячи з непорушності її конституційного права на утримання батьками до досягнення нею повноліття. Суд бере до уваги, що обов`язок батьків утримувати свою дитину не припиняється із припиненням спільного проживання з дитиною, а заявлений до стягнення з Відповідача розмір аліментів (1/3 частки доходу), але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тобто мінімальний рекомендований розмір аліментів, визначений частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України, не заперечувався Відповідачем, який подав заяву про визнання позовних вимог. Крім того, відповідно до частини першої статті 75, частини першої статті 76 Сімейного кодексу України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного; розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. За приписами частин другої, четвертої, шостої статті 84 Сімейного кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років; право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу; право на таке утримання дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. Аліменти сплачуються щомісячно та присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви (статті 77, 79 Сімейного кодексу України). Згідно з частинами першою, другою статті 80 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі; розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Зважаючи на це та оцінивши в сукупності наявні докази, а також враховуючи закріплене статтею 84 Сімейного кодексу України право Позивача на її утримання до досягнення їх спільною з Відповідачем дитиною трьох років, виходячи з відсутності в матеріалах справи будь-яких доказів та заперечень з боку Відповідача щодо відсутності у нього можливостіутримувати дружину, тому суд вважає, що визнання Відповідачем позову також не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому вбачає наявними підстави для прийняття визнання позову Відповідачем та задоволення позову в цій частині. Стосовно вирішення позовної вимоги про визнання місця проживання дитини, суд виходить з такого. За роз`ясненням пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Водночас, вирішуючи такий спір, судом першочергова увага має приділятися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини відповідно до названої вище Конвенції ООН про права дитини. Згідно зі статтею 3 цієї Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За статтею 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків; батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частини друга, третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Аналогічно статтею 141 Сімейного кодексу України також передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з приписами частини першої статті 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом; під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. При розгляді судом спорів, зокрема, щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частини четверта, п`ята статті 19 Сімейного кодексу України). У справі, що розглядається, судом, як зазначалося, встановлено, що малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , проживає спільно з Позивачем. Як вбачається зі згаданого вище акта обстеження житлово-побутових умов Позивача від 30.04.2020 р., при обстеженні встановлено, що вона зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , до складу її сім`ї входять батько, мати, брат та названий вище син. Ця сім`я в складі п`яти осіб проживає в приватному будинку, що складається з п`ятьох кімнат житловою площею 48,4 кв.м., загальною площею 99,0 кв.м. Будинок побудований із дерев`яних пластин і обкладений цеглою, до будинку підведено природний газ, опалення в будинку водяне та пічне, має комунальні зручності. Біля будинку є надвірні будівлі: погріб, сарай, гараж. Для обслуговування будинку є земельна ділянка площею 0,16 га. Цей будинок підтримується в хорошому санітарному стані, придатний для проживання (а.с. 33). Згідно з поданим Службою у справах дітей та сім`ї Володарської районної державної адміністрації Київської області 31.08.2020 р. висновком про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] (а.с. 70-71) орган опіки та піклування названої державної адміністрації вважає доцільним визначити місце проживання цієї дитини за місцем проживання його матері [PERSON] . За таких встановлених судом обставин та виходячи із загального обсягу доказів, що досліджено судом, суд дійшов висновку, що проживання малолітньої дитини [PERSON] з його матір`ю [PERSON] (Позивач) буде відповідати найкращому забезпеченню інтересів цієї дитини, а тому позов в частині визначення місця проживання дитини є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. При вирішенні цього спору суд також враховує, що Відповідач не скористався своїм процесуальним правом взяти участь у цивільному просі, надати докази, які могли спростувати доводи Позивача та долучені нею до справи докази, також Відповідач, будучи обізнаним про розгляд справи, не брав участь у засіданнях суду, тому, ухвалюючи рішення, суд обмежується обсягом доказів, наданих Позивачем під час розгляду справи. Враховуюче на усе наведене вище, оцінивши в сукупності наявні докази та враховуючи наведені положення національного та міжнародного законодавства, суд вважає, що поданий Позивачем позов підлягає задоволенню повністю. Водночас суд у порядку пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Відповідача аліментів на користь Позивача у межах суми платежів за один місяць. Крім того, за імперативними вимогами частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, у тому числі судового збору (частина перша статті 133 ЦПК України), з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, у даному випадку - Позивач (в частині вимог щодо визначення місця проживання дитини та держава (в частині вимог про стягнення аліментів на утримання дитини і дружини). Водночас, зважаючи на визнання Відповідачем позову, прийнятого судом у частині вимог щодо стягнення аліментів, суд застосовує частину першу статті 142 ЦПК України, частину третю статті 7 Закону України «Про судовий збір» та стягує з Відповідача 50 відсотків судового збору, який повинен був бути сплачений при поданні позову. Відповідно до статей 19, 75-77, 79, 80, 84, 141, 150,160, 161, 180, 181-183, 191 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved