Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

В січні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, який в подальшому уточнив, посилаючись на те, що знаходився з відповідачем в трудових відносинах, працював у ПАТ« Шахтоуправління «Покровське» з 01.02.2010 року по 09.10.2015 року машиністом гірничовиймальних машин та був звільнений у зв*язку з виходом на пенсію відповідно до наказу № 1285 від 19.10.2015 року за ст. 38 КЗпП України . Проте на час звільнення відповідач не провів з ним розрахунку, як це передбачено ст. 116 КЗпП України, тому позивач направив йому заяву від 9.10.2015 року в якій просив виплатити йому відповідну допомогу. 6.11.2015 року позивач отримав відповідь від відповідача про те, що одноразова допомога йому буде сплачена в строк, передбачений Колективним договором, п.8.2 якого передбачено ? що виплата допомоги проводиться на протязі 4-х місяців після звільнення робітника. Вважає, що вказана умова колективного договору погіршує його становище у порівнянні із ч.1 ст. 116 КЗпП України , вихідна допомога при звільненні повинна бути виплачена підприємством у строки , визначені ст. 47,116 КЗпП України , тобто у день звільнення. Також відповідач не повідомив позивача про розмір сум , які належать йому при звільненні, через що останній звернувся до відповідача з листом від 24.11.2015 року та просив направити дані по нарахуванням, які були проведені після його звільнення, відповіді на цей лист станом на 29 грудня 2015 року він не отримав. Просив стягнути з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 10.10.2015 року по 18.02.2016 року в сумі 36439,08 грн. Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 18 лютого 2016 року в задоволені позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду та задовольнити позовні вимоги , посилаючись на неповно з*ясовані обставини по справі, неправильне застосування норм матеріального права. Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти апеляційної скарги . Позивач в судове засідання апеляційного суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача , перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню , а рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення за таких підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарський або адміністративній справі, що набрало законної сили , не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відмовляючи в задоволені позову, суд виходив з того, що одноразова допомога працівникам, які виходять на пенсію, згідно з діючим законодавством та колективними договорами відноситься до інших виплат, що не належать до фонду оплати праці і у відповідності до Галузевої угоди та колективних договорів, є додатковою гарантією. Положення ст. ст..116,117 КЗпП України на спірні правовідносини не розповсюджуються. При цьому , вирішуючи вказаний спір про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні , суд першої інстанції виходив з дослідження лише одноразової допомоги , яка була визначена колективним договором . Проте з таким висновком погодитися в повному обсязі неможна, у зв*язку з неповним з*ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та порушенням норм матеріального та процесуального права , що відповідно до вимог ч.1 п.1,4 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення за таких підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Звертаючись до суду з вказаним позовом та уточнюючи його , позивач ставив питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не лише з приводу не виплати йому на час звільнення одноразової допомоги , передбаченої колективним договором а й інших розрахункових сум , які не були йому сплачені в день звільнення . Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, належних йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тобто , підставою відповідальності власника (підприємства) відповідно до ст. 117 КЗпП України є порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП України) та вина власника. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Судом установлено, що позивач з 01.02.2010 року перебував в трудових відносинах з відповідачем, працював у ПАТ « Шахтоуправління «Покровське» машиністом гірничовиймальних машин 5 розряду. Наказом № [NUMBER] від 19.10.2015 року № 1285 його було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв*язку з виходом на пенсію з 9 жовтня 2015 року. Апеляційним судом встановлено, що при звільненні з позивачем не було проведено повного розрахунку відповідно до положень ст. 116 КЗпП України. Згідно з довідкою підприємства від 8 квітня 2016 року № 684 на час звільнення позивачу було нараховані 24003,98 грн , які складаються з компенсації за невикористану відпустку, допомоги по тимчасовій непрацездатності, оплати тимчасової непрацездатності відповідно до довідки лікарні профзахворювань. При цьому , зокрема компенсація за невикористану відпустку , сума по довідці лікарні профзахворювання була виплачена позивачу 13 листопада 2015 року, а допомога з тимчасової втрати працездатності була виплачена 19 листопада 2015 року. Апеляційний суд вважає, що вини підприємства у затримці виплати сум по допомозі з тимчасової втрати працездатності немає, оскільки виплата вказаної допомоги по тимчасовій непрацездатності позивачу була здійснена 19 листопада 2015 року на наступний день після отримання коштів із Фонду соціального страхування, про що свідчать надані відповідачем документи , що 18 листопада 2015 року через акціонерне товариство « [PERSON] Аваль» на рахунок ПАТ « Шахтоуправління « Покровське» було здійснено фінансування для надання застрахованим особам матеріального забезпечення з тимчасової непрацездатності Доказів відсутності вини власника або уповноваженого ним органу у затримці виплати компенсації за невикористану відпустку , суми по довідці лікарні профзахворювання при звільненні матеріали справи не містять. Відповідно до п. 8.2 колективного договору Публічного акціонерного товариства «Покровське» за 2013-2015 роки працівнику, який має право на пенсію, при першому звільненні з підприємства за власним бажанням у разі, якщо заява працівника про звільнення мотивована виходом на пенсію (згідно ч.1ст. 38 КЗпП України ) виплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі та середнього заробітку. Виплата допомоги проводиться на протязі 4-х місяців після звільнення працівника. Встановлено, що позивач має право на отримання одноразової допомоги у розмірі у розмірі 3-х середньомісячних заробітних плат з урахуванням стажу його роботи і яка згідно довідки , наданої відповідачем в сумі 21241,37 грн була виплачена позивачу 04.03.2016 року. Тобто виплата вказаної одноразової допомоги відповідно до колективного договору не передбачена в день звільнення , а тому відповідальність підприємства передбачена ст. 117 КЗпП України на неї не розповсюджується. Середній заробіток визначається апеляційним судом відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» і Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року (з наступними змінами), відповідно до яких середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячна заробітна плата позивача [PERSON] становить 8795,64 грн, середньоденна 418,84 грн. Відповідно до рішення апеляційного суду Донецької області від 16 червня 2016 року встановлено, що 19 жовтня 2015 року у своїй пояснювальній записці на ім*я директора підприємства позивач зазначав, що не був на роботі з 10 жовтня 2015 року, «виправдальних» документів з цього приводу він не має і просив звільнити його з роботи з 9 жовтня 2015 року, а наказ про звільнення його з роботи просив видати 19 жовтня 2015 року. Відповідно до довідки клініки професійних захворювань від 15 жовтня 2015 року позивач знаходився на обстеженні з 28 вересня 2015 року по 8 жовтня 2015 року, а 9 жовтня 2015 року мав приступити до роботи. Роботодавець задовольнив клопотання позивача і наказом від 19 жовтня 2015 року звільнив його з роботи з 9 жовтня 2015 року. З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки за період з 20 жовтня 2015 року по 13 листопада 2015 року (дата проведення розрахунку по компенсації за невикористану відпустку , сума по довідці лікарні профзахворювання) та який складатиме 7957,96 грн. ( 19 днів * 418,84 грн.). За вказаних обставин , апеляційний суд вважає за необхідне скасувати рішення суду та ухвалити нове про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 7957,96 грн без врахування податку та інших обов*язкових платежів. Відповідно до ч. 3,5 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення , звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхіленої частини вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції. не передаючи справи на новий розгляд. змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. З урахуванням вказаних вимог закону з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 551,20 грн.

Outcome: partial