Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

В січні 2014 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до Державного підприємства «Шахта ім. М. Горького», третя особа Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Калінінському районі м. Донецька про відшкодування моральної шкоди, заподіяної у наслідок пошкодження здоров'я на виробництві, яку обґрунтував наступними обставинами. Працюючи на шахті ім. М. Горького з 18 січня 1986 року по 06 серпня 1995 року гірником з ремонту гірничих виробок на ремонтно-відновлювальній ділянці. Важка фізична робота здійснювалася в складних умовах в шахті, де була підвищена загазованість повітря шкідливими речовинами, підвищена вологість повітря. Ці умови роботи спричинили захворювання позивача: хронічний вергоброгенний попереково-крижовий радикуліт. Зазначене захворювання згодом ускладнилося. Втрата професійної працездатності склала 25 % з 05 січня 1997 року безстроково, а позивач потребу додаткової допомоги. Тому значні кошти одержуваної пенсії він змушений витрачати на ліки, необхідні процедури для підтримки здоров'я, нормального укладу повсякденного життя. На думку позивача, відповідач є юридичною особою, джерелом підвищеної небезпеки, де в період роботи з 18 січня 1986 року по 06 серпня 1995 рік йому заподіяно ушкодження здоров'я, внаслідок чого позивач втратив працездатність, ніякої додаткової допомоги, як зазначив позивач, відповідач йому не надає. З урахуванням того , що позивач відчуває фізичні, душевні, психічні страждання внаслідок втрати не тільки професійної, а й взагалі працездатності, він оцінив моральну шкоду, що підлягає відшкодуванню, у розмірі 20000 грн. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позовну заяву в повному обсязі та надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача - Гринчук Д.В., який діє на підставі довіреності, позов не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви з огляду на те, що позивачем, на його думку, не було надано доказів його моральних страждань. Гринчук Д.В. також вважає, що погіршення стану здоров'я позивача сталося з його вини, оскільки після виявлення факту професійного захворювання, позивач не звертався до директора з відповідною заявою про його переведення на менш тяжку працю. Позивач після виявлення професійного захворювання продовжив працювати на своїй посаді й звільнився з підприємства тільки 06 серпня 1995 року з власного бажання, а не з причини невідповідного стану здоров'я. Представник відповідача також звертав увагу суду на той факт, що позивач Більш того, звертаємо увагу, що позивач щомісяця отримував надбавку у розмірі 25% до окладу в якості відшкодування за професійне захворювання. Представник відповідача також зазначив, що відповідач знаходиться в стані припинення господарської діяльності, а й отже матеріальний стан підприємства дуже скрутний, поступово здійснюється звільнення працівників у зв'язку із скороченням бюджету на заробітну платню. Шахта більше не отримує прибутку. Представник третьої особи - Райкова В.П., яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні проти позову заперечувала та просила суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Згідно статті 1 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 8 Цивільного кодексу України визначає законодавство, відповідно до якого суд вирішує справи. Суд вирішує справи відповідно до Конституції України законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Частина 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень проти них. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у розгляді справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких виникає у сторін спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 268 Цивільного кодексу України позовна давність не поширюється: на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію. Відповідно до абз. 3 п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних прав за позовами про відшкодування шкоди» право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає з дня встановлення особі такої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Згідно ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст. 1168 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до положень статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з пунктом 5 роз'яснень Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 р. за №4 «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, як вбачається із пункту 9 роз'яснень Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 р. за №4 «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого -спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Згідно роз'яснень пункту 5 Про внесення змін та доповнень до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 року №5, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». У відповідності до ст. 14 Закону України «Про охорону праці» працівник зобов'язаний: дбати про особисту безпеку і здоров'я, а також про безпеку і здоров'я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування на території підприємства; знати і виконувати вимоги нормативно-правових актів з охорони праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, користуватися засобами колективного та індивідуального захисту; проходити у встановленому законодавством порядку попередні та періодичні медичні огляди. Працівник несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Як встановлено в судовому засіданні з боку позивача порушень вищезазначених вимог допущено не було. Згідно положень ст.ст. 21,28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві і професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції станом на 01.04.2001 рік, у разі настання страхового випадку, Фонда соціального страхування у встановленому законодавством порядку зобов'язаний виплатити потерпілому одноразову страхову виплату і грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди. Згідно ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві і професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції станом на 01.04.2001 рік моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності,відшкодовується Фондом соціального страхування від нещасних випадків за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. При цьому сума страхової виплати не може перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, незалежно від будь-яких інших страхових виплат. Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Також вищезазначеним рішенням встановлено, що відповідач зобов'язаний відшкодовувати моральну шкоду, заподіяну умовами виробництва, всім потерпілим, в тому числі у випадку встановлення тимчасової стійкої часткової або повної втрати професійної працездатності. Згідно пп. 1 п. 1 «Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 власник підприємства, установи і організації (надалі - підприємство) або уповноважений ним орган (надалі - власник) несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків (надалі - ушкодження здоров'я), а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому власником фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці. Власник звільняється від відшкодування шкоди, якщо доведе, що шкода заподіяна не з його вини, а умови праці не є причиною моральної шкоди. Пунктом 9 «Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків» встановлено розмір відшкодування втраченого потерпілим заробітку встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності і середньомісячного заробітку, який він мав до ушкодження здоров'я. Відповідно до п. 11 «Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків» відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював на шахті ім. М. Горького в період з 18 січня 1985 року до 06 серпня 1995 року, про що свідчать відповідні записи в його трудовій книжці, копія якої долучена до матеріалів справи. Як вбачається судом із акту розслідування професійного захворювання від 09 червня 1992 року, копія якого долучена до матеріалів справи, професійне захворювання (хронічний вергоброгенний попереково-крижовий радикуліт) у позивача виникло внаслідок тривалого та многократного впливу на організм потерпілого тяжкої фізичної праці, а саме: виробляв витяг металокріплення вручну за допомогою ручних лебідок з грунту; здійснював демонтаж цього кріплення; завантаження і перевантаження її на транспортні майданчики; перетягування кріплення волоком по грунту; видача кріплення механізованим шляхом , в тому числі вручну шляхом штовхання майданчиків з кріпленням по рейковому шляху; вироблення витягу рейкового шляху, його демонтаж, доставку волоком до транспортних майданчикам, навантаження вручну на майданчики . Вага вантажів, що піднімались та перетягувались становила до 70 кг., а відстань, на яку проводилось це пересування - до 50-60 метрів від забою до майданчиків Із долученої до матеріалів справи копії довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності серії 10 ААА № 132220, а також протоколу засідання ВКК № 62/1200 від 07.08.2012 року, позивачу було встановлено 25% втрати професійної працездатності безстроково. Як вбачається судом із долученої до матеріалів справи копії магнітно-резонансної томографії попереково-крижового відділу хребта від 06 липня 2012 року, позивачу було встановлено діагноз: остеохондроз попереково-крижового відділу з протрузіями між хребцевих дисків L3-L4, L4-L5; спондильоз; спондилоартроз; антелистьоз L5. Про вищезазначений діагноз також свідчить й довідка № 8162-1056, консультативний висновок спеціаліста від 08.08.2012 року, висновок № 162, копії яких долучені до матеріалів справи. Судом також встановлено, що позивачу 17 липня 2012 року була складена індивідуальна програма реабілітації хворого на профзахворювання № 409. Таким чином, дослідив матеріали справи та докази в їх сукупності, беручі до уваги пояснення сторін, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити, як у таких, що не ґрунтуються на законі, а саме на ст. 9 Закону України «Про охорону праці», оскільки відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а й отже позивач звернувся із позовом до неналежного відповідача.

Outcome: dismissed