Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-22 00:00:00

В червні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до договору позики від 21 березня 2002 року відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 39 307,00 грн. на строк до 25 вересня 2002 року. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2004 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 46 074 грн. Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 20 396,35 грн. суми боргу за договором позики. На даний час у виконавчій службі відкрито зведене виконавче провадження, до складу якого входить 6 виконавчих проваджень про стягнення боргу на загальну суму 221 503,65 грн., однак, на даний час рішення суму боржником не виконується. В судове засіданні позивач не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримує та просить його задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином шляхом направлення судових повісток за адресою, вказаною у позовній заяві, про причини неявки відповідач суд не повідомив, процесуальним правом надати відзив по суті предмету спору не скористався. З урахуванням вищевикладеного Дніпровським районним судом м. Києва 23 серпня 2018 року в судовому засіданні постановлена ухвала про заочний розгляд справи, відповідно до положень ст. ст. 280, 281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. З норм ч. 2 ст. 1047 ЦК України вбачається, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. В судовому засіданні встановлено, що 21 березня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики відповідно до умов якого [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти в розмірі 39 307,00 грн., що на момент укладення угоди склало еквівалент 3 786 доларів США, які той зобов'язався повернути до 25 вересня 2002 року в сумі вираженій в національній грошовій одиниці, еквівалентній 3 786 доларам США за курсом Національного банку України на день повернення боргу. Вказаний договір позики був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1664. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2004 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 46 074 грн. Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 20 396,35 грн. суми боргу за договором позики. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно повідомлення виконуючого обов'язки начальника Дніпровського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Шеремет Ю.М. № 37348 від 23 травня 2018 року, загальний борг [PERSON] по ЗВП №54034406 становить 221 503,65 грн. (а.с. 8). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України входить до розділу I «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Оскільки між сторонами виникло грошове зобов'язання на підставі судового рішення, то його невиконання зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України. Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року № 6-1946 цс 15. Суд погоджується з розрахунком суми боргу з урахуванням індексу інфляції, 3% річних та процентів за користування позикою, наданим позивачем та вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги. Згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: approved