Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

В травні 2015 року ПАТ „Ідея Банк звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з [PERSON] 18 966 грн. 85 коп. заборгованості за кредитним договором, а також стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] 50 грн. заборгованості та судові витрати. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 16 грудня 2015 року позовні вимоги ПАТ „Ідея Банк до [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення 50 грн. заборгованості виділені в окреме провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м .Львова від 16 грудня 2015 року цивільну справу за позовом ПАТ „Ідея Банк до [PERSON] про стягнення боргу направлено за територіальною підсудністю до Деснянського районного суду м. Чернігова. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 червня 2016 року позов ПАТ „Ідея Банк до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ „Ідея Банк заборгованість за кредитним договором у сумі 18966 грн. 85 коп. та 243 грн. 60 коп. судового збору. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. [PERSON] посилається на те, що позивач не надав доказів письмового повідомлення її про інформацію, визначену ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів, а саме про кредитні умови, орієнтовну сукупну вартість кредиту, вартість послуги з оформлення договору кредиту, необхідність здійснення оцінки майна, податковий режим сплати відсотків тощо. Не погоджується відповідач із заявленими позивачем вимогами про стягнення комісії, оскільки банк не надав пояснень яким саме пунктом кредитного договору визначена сплата комісії та за що саме вона нараховується. Крім того, на думку відповідача, позовна заява не відповідає вимогам ст.119 ЦПК України, оскільки не містить даних про строк, на який видавався кредит, розрахунку заборгованості з розшифровкою кожної суми, конкретні пункти кредитного договору в обґрунтування нарахування банком сум заборгованості. [PERSON] також звертає увагу на те, що її не було повідомлено про необхідність дострокового повернення кредиту, отже її права були порушені. Факт отримання відповідачем коштів був підтверджений копіями меморіальних ордерів, які не містять підписів як відповідача, так і касира банку. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року задоволено касаційну скаргу [PERSON]; ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 25 липня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.4 ст.338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Судом встановлено, що 25 лютого 2014 року між ПАТ „Ідея Банк та [PERSON] було укладено кредитний договір № Р37.475.70004, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] кредит на поточні потреби в сумі 11935 грн., а остання зобовязувалася одержати кредит, повернути його разом з процентними платежами і комісіями згідно з умовами договору та додатком № 1 від 25.02.2014 року до договору, який становив його невідємну частину, в строк до 25.02.2014 року із сплатою 9.9% річних від залишкової суми кредиту та комісії в розмірі 2.0500% від початкової суми кредиту. Факт отримання відповідачем коштів в розмірі 11935 грн. на виконання умов вказаного вище договору підтверджується копіями меморіальних ордерів від 25 лютого 2014 року № Р37.475.70004.1 на суму 1373 грн. 94 коп., № Р37.475.70004.11 на суму 8801 грн., № Р37.475.70004.11 на суму 1760 грн. 06 коп. Свої зобовязання по погашенню кредиту та сплати відсотків за користування ним відповідач належним чином не виконувала, в звязку з чим станом на 17 серпня 2015 року утворилася заборгованість в сумі 18966 грн. 85 коп., з якої 9530 грн. 29 коп. основний борг, 1804 грн. 19 коп. - прострочений борг, 3846 грн. 58 коп. прострочені проценти, 49 грн. 41 коп. строкові проценти, 275 грн. 82 коп. нарахована плата за обслуговування кредиту, 3460 грн. 56 коп. пеня. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка [PERSON] порушила взяті на себе договірні зобов'язання і має заборгованість, яка підлягає стягненню в примусовому порядку. З таким висновком суду першої інстанції частково погоджується апеляційний суд. Доводи [PERSON] з приводу того, що вона не отримувала від банку коштів спростовуються матеріалами справи. Так, в справі мається виписка з особового рахунку, згідно з якою [PERSON] до грудня 2014 року сплачувала окремі суми на погашення кредиту (а.с.79), що дає підстави стверджувати, що остання була ознайомлена з кредитними умовами, а саме валюти кредиту, відсоткової ставки, розміру щомісячних платежів та строку їх внесення тощо, а Банк у письмовій формі надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування. Частковим виконанням умов кредитного договору відповідач фактично вчиняла дії на схвалення укладеного правочину та фактично підтверджувала відсутність порушення її законних прав та інтересів саме при укладенні договору. Таким чином, посилання [PERSON] про неповідомлення її банком про умови надання кредиту є безпідставними. Крім того, відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідачем не надано суду доказів про те, що вона при укладенні оспорюваного договору та отримання кредитних карток діяла не на свій розсуд та не за власним бажанням. Не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги щодо не зазначення позивачем в позовній заяві обставин, які мають значення для правильного вирішення справи та введення таким чином відповідача в оману, оскільки позовна заява відповідає вимогам ст.ст.119, 120 ЦПК України і суд першої інстанції правомірно відкрив провадження по вказаному позову. Меморіальні ордери, які надані банком підписані [PERSON], працівником банку. Відповідно до умов кредитного договору позичальник доручив та дав розпорядження банку переказати в безготівковій формі кредитні кошти на рефінансування кредитної заборгованості в інших банківських установах та на оплату суми страхового платежу. Таким чином, кошти відповідачу [PERSON] не видавались через касу, а були перераховані на відповідні рахунки страхової компанії та кредитних установ, а тому ордери-розпорядження і не містять підписів відповідача. Отже, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що відповідачем [PERSON] не виконувались умови взятих на себе зобовязань по кредитному договору, а тому наявна у неї сума заборгованості підлягає стягненню в судовому порядку. Проте заслуговують на увагу доводи [PERSON] про безпідставне стягнення з неї комісії в сумі 275 грн. 82 коп. Відповідно до п 1.1, 1.5 кредитного договору укладеного між позивачем та відповідачем 25 лютого 2014 року та графіком погашення ( Додаток №1 до договору) передбачено, що за обслуговування кредиту позичальник сплачує плату за кредитне обслуговування щомісячно в розмірі 2.0500 % від початкової суми кредиту. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, проте, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу, що є незаконним. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Отже, заявлені позивачем ПАТ „Ідея Банк вимоги про стягнення 275 грн. 82 коп. плати за обслуговування кредиту є безпідставними, в їх задоволенні належить відмовити. У звязку з наведеним, рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 15 червня 2016 року підлягає зміні шляхом зменшення суми заборгованості за кредитним договором, стягнутої з [PERSON] на користь ПАТ „Ідея Банк з 18 966 грн. 85 коп. до 18 691 грн. 03 коп. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ПАТ „Ідея Банк на користь [PERSON] належить стягнути 9 грн.09 коп. судових витрат за апеляційний розгляд справи.

Outcome: partial