Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

До Дарницького районного суду м.Києва у вересні 2013 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на 1/2 частину автомобіля. Обґрунтовуючи позов, [PERSON] посилався на те, що ним у період шлюбу з [PERSON] було набуто у власність спільне сумісне майно - автомобіль RENO SCENIK RX4, 2001 року випуску, д.н.з. [NUMBER]. Після розірвання шлюбу [PERSON] з [PERSON] дійшли згоди в усній формі поділити спільне сумісне майно наступним чином: позивачу - автомобіль RENO SCENIK RX4 на праві тимчасового реєстраційного талону ДАП №256678, а [PERSON] - залишається все інше майно. Проте, 18.11.2010 року, в порушення даної домовленості, [PERSON], без згоди позивача продала автомобіль RENO SCENIK RX4 на товарній біржі ТОВ «Автокорпорація» співвідповідачу [PERSON], шляхом оформлення довідки-рахунку серії КІМ №418430, предмет купівлі-продажу був оцінений сторонами в 1000 грн. Як співвласник автомобіля, позивач не лише не давав своєї письмової згоди на продаж спірного автомобіля, а й взагалі не був повідомлений про його відчуження. Таким чином, оскільки договір купівлі-продажу автомобіля RENO SCENIK RX4, на думку позивача, було укладено з порушенням вимог деяких статей Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України він підлягає визнанню недійсним. Крім того, позивач просив суд поділити спільне майно, виділивши йому у власність та визнати за ним право власності на 1/2 частку спірного автомобіля та виділити [PERSON] у власність та визнати за нею право власності теж на 1/2 частку вказаного автомобіля. Представник позивача у судове засідання 10.02.2014 року для проведення судових дебатів не з'явилась, однак у судовому засіданні 28.01.2014 року позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Також подала через канцелярію суду виступ у судових дебатах у письмовій формі. Представник відповідачів у судове засідання також не з'явилась, однак у судовому засіданні 28.01.2014 року позовних вимоги не визнала у повному обсязі та просила суд відмовити у їх задоволенні. За таких обставин, суд вихзнав за можливе продовжити розгляд справи у відсутності сторін (їх представників) та ухвалити рішення на підставі даних та доказів наявних у справі. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 03.03.2000 року, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 30.08.2011 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві (актовий запис №79), шлюб між стронами розірвано 17.02.2009 року (а.с.7). Також судом встановлено, що в 2007 року сторони у справі, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, за рахунок спільних коштів, придбали автомобіль RENO SCENIK RX4, 2001 року випуску, д.н.з. [NUMBER], який було зареєстровано за [PERSON], вказана обставина сторонами визнавалась, крім того ця обставина встановлена рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07.06.2012 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. [PERSON] 18.11.2010 року було продано зазначений автомобіль RENO SCENIK RX4 на товарній біржі ТОВ «Автокорпорація» [PERSON], шляхом оформлення довідки-рахунку серії КІМ №418430, предмет купівлі-продажу був оцінений сторонами у 1000 грн. (а.с.18) Згідно зі ст.ст. 60, 70 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, яке подружжя придбало у шлюбі, належить дружині й чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав через поважну причину (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що будь-яка річ, придбана за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, виходячи з того, що в Україні діє загальний режим спільності майна подружжя, згідно з яким майно, набуте в шлюбі, вважається таким, що належить подружжю, то у зв'язку з цим речі, набуті за час шлюбу, автоматично підпадають під режим спільного майна подружжя. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 своєї постанови від 21.12.2007 року N11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Як зазначалось вище, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презумується), що воно є спільним. Придбання майна на підставі договору купівлі-продажу, учасником якого був лише один з подружжя, не свідчить про належність вказаного майно до його як покупця роздільного майна. Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтями 70,71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором/ Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Пунктом 19 вказаної Постанови Пленуму ВСУ передбачено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один з них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07.06.2012 року позовні вимоги [PERSON] про поділ майна подружжя задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відчуженого автомобіля 1/2 частину грошових коштів у сумі 500 грн. (а.с.73-75). [PERSON] з вказаним рішенням суду погодився у частині задоволених його вимог, тобто у частині стягнення на його користь з [PERSON] 1/2 частки грошових коштів у сумі 500 грн. в рахунок відчуженого автомобіля RENO SCENIK RX4, у тій же частині рішення суду, якою йому відмовлено у задоволенні вимог [PERSON] не погодився та оскаржив у апеляційному порядку. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 04.12.2012 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, однак в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частини грошових коштів у сумі 500 грн. в рахунок відчуженого нею автомобіля RENO SCENIK RX4 рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07.06.2012 року залишено без змін (а.с.76-78). Вказане рішення Апеляційного суду м. Києва набрало законної сили з моменту його проголошення. Таким чином, наведеним рішенням суду у справі про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлено, що [PERSON] здійснила відчуження спірного автомобіля на свій розсуд і проти волі [PERSON], тому судом вартість відчуженого автомобіля враховано при поділі майна та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 500 грн., і [PERSON] погодився з таким рішенням суду, фактично погодившись на грошову компенсацію та погодишись з відчуженням згаданого автомобіля. Право власності, відповідно ст. 328 ЦК України, набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якшо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Приписами, передбаченими ч. 1 ст. 215 ЦК України, визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Пунктом 7 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на 1/2 частину автомобіля, оскільки хоча позивачем і доведено суду належними та допустимими доказами факт продажу відповідачем спільного сумісного майна (автомобіля) проти волі позивача, однак погодившись з рішенням суду, яким на його користь з [PERSON] стягнуто 1/2 частину грошових коштів у сумі 500 грн. за відчужений [PERSON] автомобіль, [PERSON] фактично погодився з цим правочином та визнав його. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідачів не підлягають. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: dismissed