Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-17 00:00:00

Голова Есхарівської селищної ради Чугуївського району Харківської області Легкошерст А.В. звернувся до суду з позовом в інтересах малолітньої дитини [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно її малолітньої дитини [PERSON]. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] є матір'ю [PERSON], [INFO], та є матір'ю одиначкою. Свої батьківські обов'язки мати протягом тривалого часу виконує неналежно, взагалі ухиляється від виконання своїх обов'язків щодо виховання та утримання своєї дитини, ніде не працює. Неодноразові обстеження умов проживання родини позитивних результатів не дали. Дитина тимчасово перебувала в центрі соціально-психологічної реабілітації для дітей, однак за цей час [PERSON] не створила належних умов для повернення дитини. Служба у справах дітей неодноразово клопотала про притягнення до відповідальності [PERSON] за ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків, небажання займатися вихованням та утриманням дитини. Оскільки мати ухиляється від виконання своїх обов'язків по утриманню, догляду та всебічному розвитку дитини, служба просить суд позбавити [PERSON] батьківських відносно її дитини. Представник Есхарівської селищної ради Чугуївського району Харківської області в судове засідання не з'явився, надав заяву про підтримання позовних вимог та просив розглядати справу без його участі. Відповідач та її представник у судове засідання не з'явилися, заяви про неможливість участі у судовому засіданні не надали, причини неявки суду не повідомили, про дату та час розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, та через оголошення на веб-сайті суду офіційної сторінки Судова влада України, письмові заперечення проти позову з посиланням на докази, якими вони обґрунтовуються, не надали. Представник служби у справах дітей Чугуївської районної державної адміністрації Харківської області в судове засідання не з'явився, надав заяву про відсутність заперечень проти позовних вимог, в якій просив розглядати справу без участі представника, проти винесення заочного рішення не заперечував. Представник Чугуївського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді за довіреністю Мусєвіч Т.В. в судове засідання не з'явилася, надала заяву про відсутність заперечень проти позовних вимог, в якій просила розглядати справу без її участі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Враховуючи, те, що представник позивача та представники третіх осіб не заперечують проти заочного вирішення справи, а відповідач не подала відзив, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін за доказами, що містяться в матеріалах справи. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи у межах наданих доказів, суд приходить до висновку, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав. З наданої копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON], [INFO], вбачається, що матір'ю дитини є відповідач - [PERSON] (а.с. 4), батько дитини - [PERSON] вказаний згідно до ч. 1 ст. 135 СК України, що підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян № 00018329904 від 08.07.2017 (а.с. 5). Як зазначено у позові, після народження дитини [PERSON] перебувала в складних життєвих обставинах, оскільки не мала роботи та засобів для існування, в зв'язку з чим, звернулась до Чугуївського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді із заявою про влаштування її з дитиною до будинку матері та дитини в м. Люботин, Харківської області, де та перебувала з листопада 2013 року по березень 2015 року. За час перебування в центрі відповідач характеризувалась негативно, на роботу не влаштувалась, вихованням дитини не займалась (а.с. 6). В травні 2017 року повернулась разом з дитиною до с. Есхар Чугуївського району Харківської області за місцем реєстрації. 22.06.2017 року під час відвідування родини встановлено, що в квартирі за адресою: [ADDRESS], відсутнє водопостачання, водовідведення, газопостачання, оскільки ці комунікації відсутні за проектом будинку, в приміщенні відсутнє електропостачання, у зв'язку з чим виникли труднощі із забезпечення санітарно-гігієнічних умов для виховання та розвитку дитини. 07.07.2017 року [PERSON] написала заяву на тимчасове влаштування малолітньої дитини до державного закладу строком на 6 місяців у зв'язку зі скрутним матеріальним становищем та тим, що вона перебуває в складних життєвих обставинах. (а.с. 18). За час перебування дитини в Харківському обласному центрі соціально-психологічної реабілітації дітей [PERSON] декілька разів навідувала дитину, але забрати її додому бажання не виявила, заборгованість по комунальним послугам не погасила, електроенергію та теплопостачання не поновила. Згідно відомостей служби у справах дітей [PERSON] у липні 2017 року влаштувалась на роботу до рибцеху м. Харкова, однак звільнилась без пояснення причин, інших засобів до існування вона не має. Чугуївською районною державною адміністрацією надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], по відношенню до малолітньої дитини [PERSON] [INFO] (а.с. 20-23). Конвенція про права дитини, що ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, визнаючи, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння, забезпечує те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 164 цього ж кодексу мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона чи він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до ст. 166 цього ж кодексу особа, позбавлена батьківських прав: втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім'ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Відповідно до п.п. 2-5 ч. 1 ст. 164 СК України, підставою для позбавлення батьківських прав можуть бути: ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоке поводження з дитиною; якщо батьки є хронічними алкоголіками або наркоманами; якщо батьки вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. З наданих суду та досліджених документів вбачається, що профілактична робота, яка проводилася із [PERSON], бажаних результатів не дала. Надані докази є підтвердженням того, що є доцільним позбавлення матері батьківських прав, оскільки вона допустила свідоме нехтування своїми обов'язками щодо виховання і утримання дитини, ухилення від виконання своїх обов'язків. Винна поведінка відповідача підтверджується письмовими доказами при відсутності інших способів впливу на неї для зміни ставлення щодо виховання і утримання дитини. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про доцільність позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її малолітньої доньки [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини», в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 27 цієї ж Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В ст. 51 Конституції України закріплений обов'язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Оскільки позовною вимогою є позбавлення відповідача батьківських прав, а відповідно до СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття, суд прийшов до висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог з метою повного захисту прав, свобод та інтересів дитину і стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини до досягнення повноліття, виходячи з наступного. Законом України № 1370-VIII від 17.05.2016р. «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо обов'язку осіб, позбавлених батьківських прав, утримувати дитину» внесено зміни до ст. 166 СК України і доповнено частиною 3 такого змісту «При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі, якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду.» Відповідно до вимог ст.ст. 180 СК України - батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття; 181 ч. 3 СК України - кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі; 191 СК України - аліменти на дитину за рішенням суду присуджуються з дня пред'явлення позову. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. При винесенні рішення суд враховує наступні обставини: дитина буде влаштована до дитячого закладу відповідно до її віку та стану здоров'я, відповідач не є пенсіонером чи інвалідом, відомостей про наявність інших осіб, які б знаходилися на утриманні відповідача або на яких би сплачувалися аліменти, суду не надано. Отже, виходячи з встановлених дійсних обставин справи та враховуючи матеріальне становище платника аліментів, відсутність у нього інших осіб, які знаходяться на його утриманні та на яких він сплачує аліменти, матеріальне становище дітей, та з урахуванням ч. 2 ст. 182 СК України, згідно якої мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень, однак прожитковий мінімум, згідно з визначенням, наведеним в ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості, тому обмежувати розмір аліментів лише розміром прожиткового мінімуму доходів суд вважає не прийнятним, суд вважає можливим стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі по 1/4 частині з усіх видів доходів щомісяця до досягнення дитиною повноліття. З урахуванням встановлених обставин справи, досліджених доказів, вбачається, що відповідач безвідповідально ставиться до виховання своєї дитини, ухиляється від виконання своїх обов'язків по її вихованню, тому доцільно позбавити його батьківських прав та стягнути при цьому аліменти на утримання дитини, оскільки особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», у разі, коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Таким чином, враховуючи, що позивачем заявлено дві вимоги немайнового характеру, та те, що позов підлягає повному задоволенню, з відповідача підлягає стягненню судовий збір за кожну позовну вимогу на користь держави, у розмірі який діяв на день пред'явлення позову, оскільки позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору при пред'явлені позову.

Outcome: approved