Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

В серпні 2018р. позивачка [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила суд: - визнати повністю припиненими грошове зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] на суму 5639343,14 грн., що було визначено рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 листопада 2012р. у цивільній справі № 2-1741/12, шляхом проведення часткового зарахування зустрічних однорідних вимог [PERSON] на суму 11156862,02 грн. до [PERSON] та зменшення вимог [PERSON] на суму проведеного заліку. Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 листопада 2012р. по цивільній справі № 2-1741/12, з неї на користь відповідача стягнуто Ѕ частину вартості спільного майна у розмірі 5639343,14 грн. На примусове виконання зазначеного рішення суду видано виконавчий лист, який пред`явлено до виконання і відкрито виконавче провадження. В свою чергу рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2016р. по цивільній справі № 757/2129/14-ц стягнуто з відповідача на користь позивачки компенсацію за Ѕ частку у спільному майні у розмірі 11153421,02 грн. І за цим рішенням суду також було видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження. 01 березня 2017р. позивачкою було зроблено заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог, згідно якої борг [PERSON] , яка є боржником у виконавчому провадженні № 39672480 в сумі 5639343,14 грн. є погашеним повністю, в рахунок часткового погашення зобов`язання боржника [PERSON] перед нею, як стягувачем в іншому виконавчому провадженні № 53196402 у розмірі 11156862,02 грн. Таким чином, на думку позивачки вона повністю виконала рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 листопада 2012р. у цивільній справі № 2-1741/12 та повністю розрахувалась з відповідачем. Однак ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20 червня 2017р., яка залишена без змін апеляційною інстанцією, в задоволенні заяви [PERSON] про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю було відмовлено. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28 вересня 2018р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 квітня 2019р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні 11 листопада позивачка та її представник, заявлені позовні вимоги підтримали, з підстав, наведених в позові, і просили суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні 11 листопада 2019р. проти позову заперечили. В судовому засіданні, 29 листопада 2019р. на стадії судових дебатів, відповідач позов підтримав. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 листопада 2012р. по цивільній справі № 2-1741/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , ПрАТ «Позняки-Жил-буд» про визнання недійсним правочину, поділу майна та стягнення коштів, яке набрало законної сили, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частину вартості спільного майна подружжя 5639343,14 грн. 10 вересня 2013р. відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 2-1741/12. З інформації про вказане виконавче провадження (https://asvpweb.minjust.gov.ua/), в ході примусового виконання було об`єднано виконавчі провадження в зведене, і сума звернення стягнення за виконавчими документами становить 6235177,91 грн. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2016р. по цивільній справі № 757/2129/14-ц, за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, яке набрало законної сили, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за Ѕ частку у спільному майні у розмірі 11153421,02 грн. 27 грудня 2016р. відкрито виконавче провадження за виконавчим листом від 11 листопада 2016р. №757/2129/14-ц. 01 серпня 2019р. головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві Григорян О.Г. винесено постанову про повернення стягувачу [PERSON] виконавчого листа № 757/2129/14-ц виданого 11 листопада 2016р. Печерським районним судом м. Києва, на підставі п. 1) ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (повернення виконавчого документу стягувачу за його заявою). Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка [PERSON] зазначала, що нею 01 березня 2017р. було зроблено заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог, згідно якої борг [PERSON] , яка є боржником у виконавчому провадженні № 39672480 в сумі 5639343,14 грн. є погашеним повністю, в рахунок часткового погашення зобов`язання боржника [PERSON] перед нею, як стягувачем в іншому виконавчому провадженні № 53196402 у розмірі 11156862,02 грн. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно ст. 601 ЦК України, зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Частиною 1 ст. 602 ЦК України визначено, що не допускається зарахування зустрічних вимог: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю; 2) про стягнення аліментів; 3) щодо довічного утримання (догляду); 4) у разі спливу позовної давності; 4-1) за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом; 5) в інших випадках, встановлених договором або законом. Положеннями ст. ст. 11-13 ЦПК України, роз`яснення наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Згідно ст. 129-1 Конституції України, ст. 18 ЦПК, рішення суду, що набули законної сили, є обов`язковими на всій території України і виконуються в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». Таким чином, право на стягнення заборгованості, яке підтверджене судовим рішенням і видано виконавчий документ, який пред`явлений до виконання, повинне бути реалізоване у формах і у спосіб, встановлений законодавством про виконавче провадження. Отже, залік зустрічних однорідних вимог на цій стадії повинен здійснюватися винятково на підставах, і в порядку, визначених ЦПК України і Законом України «Про виконавче провадження». Так отримані сторонами виконавчі документи передбачали винятково стягнення грошових коштів, як спосіб виконання відповідного рішення суду. Судове рішення підлягає виконанню тільки у спосіб, вказаний у виконавчому документі. Отже, угода (заява) про залік зустрічних однорідних вимог, яка здійснена на стадії виконання судового рішення, може бути підставою для укладення між стягувачем і боржником мирової угоди про закінчення виконавчого провадження, яка у випадку затвердження судом є підставою для закінчення виконавчого провадження (ст. 434 ЦПК України). Проте, як встановлено судом, виконавчий документ, в межах виконавчого провадження № 53196402 стягувачу [PERSON] був повернутий на підставі п. 1) ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звзяок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову.

Outcome: dismissed