Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

Державне підприємство «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» звернулося до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що Державному підприємству «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» на праві власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстрований [PERSON] . З дати набуття права власності позивачем 25.05.2020 на однокімнатну квартиру, відповідач не проживає за зареєстрованою адресою. Місце знаходження відповідача позивачу невідоме. Відповідач не є співвласником зазначеної квартири. Відповідач не є наймачем, не має будь-якого дійсного договору з позивачем щодо користування квартирою, не має договору на поставку комунальних послуг, а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з співробітниками або представниками позивача і ведуть з ним спільне господарство. У зв`язку із викладеним, позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав до суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. У судове засідання відповідач не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило, відзиву на позов від відповідача також не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи за відсутності відповідачів. У зв`язку з наведеним, суд вважав за можливе слухати справу за відсутністю відповідачів, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього, про що було постановлено ухвалу, яка відображена в протоколі судового засідання. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності Державному підприємству «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль», що підтверджується копією свідоцтва, посвідченого 25.05.2020 приватним нотаріусом Глаговською О.В., та копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 210075066, наданого 25.05.2020 приватним нотаріусом Глаговською О.В. Відповідно до копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 04.06.2020 № 8389, виданої 04.06.2020 Відділом адміністративних послуг Центру надання адміністративних послуг у м. Сєвєродонецьку, за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання №7774 від 24.07.2020 за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] . Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, враховуючи викладене, позивачем доведено, а відповідачем не спростовано те, що, останній втратив право на проживання в квартирі у зв`язку із тим, що відповідач не є власником квартири або членом сім`ї власника, не укладав з власником угод щодо користування квартирою, і при цьому новий власник не бажає, щоб відповідач мав право користування квартирою. Отже, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги стосовно визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат підтверджується платіжним дорученням №3231 від 16.07.2020 про сплату судового збору у сумі 2102 грн. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених судових витрат в розмірі 2102 грн.

Outcome: approved