Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-18 00:00:00

До Дарницького районного суду м. Києва звернулася [PERSON] (далі по тексту - позивач) з позовом про надання дозволу на виїзд за межі України малолітньої дитини [PERSON], [INFO], а саме до Республіки Іспанія, в супроводі її матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] ( далі та тексту - відповідач). Позовні вимоги, з урахуванням уточнень мотивовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбу, від якого мають малолітню доньку. У зв'язку з розірванням шлюбу, сторони проживають окремо, дитина проживає з матір'ю. Позивач матеріально утримує та піклується про здоров'я доньки, її фізичний, духовний та моральний розвиток, має намір відвідати з донькою Іспанію, де проживають на законних підставах батьки позивача - [PERSON] та [PERSON]. Метою поїздки є оздоровлення дитини на морському узбережжі, оскільки дитина часто хворіє на легеневі хвороби, розширення її світогляду, духовного та інтелектуального розвитку та відвідування бабусі та дідуся, але позивач позбавлена можливості отримати згоду від батька, оскільки останній відмовляється добровільно надати дозвіл на виїзд дитини. 22.02.2018 позивач направила на адресу відповідача запрошення до нотаріуса для оформлення дозволу для виїзд за кордон доньки, поїздка планувалась з 17.03.2018 по 08.04.2018, яке було отримане останнім, проте до нотаріуса він не з'явився. Також засобами електронного зв'язку було направлено аналогічне запрошення на електронну адресу відповідача, у відповідь на яке останній вказав, що не проти виїзду дитини за кордон, але в нього є побоювання, що позивач не планує повертатися на територію України. Враховуючи викладене, в інтересах дитини, просила позов задовольнити, та надати дозвіл на виїзд доньки в її супроводі до Республіки Іспанія в період з 01.06.2019 по 31.08.2019. Ухвалою суду від 30.03.2018 було відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. 07.06.2018 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву /а.с.90-102/. 09.07.2018 від представника позивача надійшла відповідь на відзив / а.с. 165-166/. 09.07.2018 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив /174-181/. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10.07.2018 було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті /т. 3 а.с. 143-144/. Позивач у судове засідання не з'явилася, однак надала заяву в якій просила розглядати справу за її відсутності, вимоги позову з урахуванням їх уточнень підтримала у повному обсязі. Відповідач та його представник в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, причини неявки суд визнав неповажними, а тому вважає за можливе слухати справу у їх відсутність, за наявними у справі доказами, з урахуванням відзиву та заперечень на відповідь на відзив. 3-тя особа: служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації до суду не з'явилась, але у направлених листах до суду просила розглянути справу у відсутність свого представника і винести рішення з максимальним врахуванням інтересів дітей. Від представника відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі, оскільки питання тимчасового виїзду дитини за кордон підлягає вирішенню в судовому порядку лише за позовом того із батьків, хто проживає окремо від дитини. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.04.2012 по 16.04.2018. Від даного шлюбу мають малолітню доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про її народження серії [NUMBER]. Після розірвання шлюбу дитина залишилися проживати з матір'ю. При вирішенні спору суд керується положеннями міжнародного та національного сімейного законодавства, які регулюють питання здійснення батьківських прав, та нормами цивільного законодавства, які встановлюють умови реалізації права неповнолітньої особи на свободу пересування. Так, Конвенція про права дитини від 20.11.1989, ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991, яка є першим і основним міжнародно-правовим документом, присвяченим широкому спектру прав дитини, визначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Такі ж рекомендації містяться і в Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959. Згідно з визначеними Декларацією принципами, дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності, дитині має надаватися освіта, яка сприятиме її загальному культурному розвитку і завдяки якій вона зможе, на основі рівності можливостей, розвинути свої здібності та особистий світогляд, а також усвідомити моральну та соціальну відповідальність і стати корисним членом суспільства. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки. Батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток (частина 2 статті 150 Сімейного кодексу України). Стаття 141 Сімейного кодексу України встановлює принцип рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини незалежно від розірвання шлюбу між батьками і проживання їх окремо від дитини, а стаття 157 цього Кодексу закріплює правило, відповідно до якого питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Водночас відповідно до положень частини 2 статті 155 цього Кодексу батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За приписом частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, підстави тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України». Згідно положень статті 3 цього Закону правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 № 724) встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку (пункт 3). Згідно з пунктом 4 зазначених Правил виїзд за кордон громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відтак необхідною умовою для перетину державного кордону особою, яка не досягла шістнадцяти років, є супровід її обома батьками або наявність їх нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон. Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають, що виїзд за кордон громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків також можливий, але лише за певних умов, в тому числі і в разі наявності рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Як вбачається з матеріалів справи позивач має намір і фінансову можливість забезпечити дитині літній відпочинок та оздоровлення за межами України. Позивач зверталась до відповідача з проханням надати згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон, проте відповідач ухиляється від переговорів, що перешкоджає дитині мати можливість та сприятливі умови, які дозволили б її розвиватися розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровими і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності, що є підставою для вирішення спору в судовому порядку. Посилання представника відповідача, на Закон України № 2234-УІП від 07.12.2017 року (в редакції Закону України № 2475-УІІІ від 03.07.2018 року), що спір підлягає вирішенню в судовому порядку лише за позовом того із батьків, хто проживає окремо від дитини, як на підставу для закриття провадження через відсутність предмета спору, суд вважає безпідставними, оскільки положеннями вказаного Закону дозволено виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця. А враховуючи, що позивач просить надати дозвіл на виїзд доньки в її супроводі до Республіки Іспанія в період з 01.06.2019 по 31.08.2019, суд вважає, що наявний предмет спору, який має вирішуватися в судовому порядку. На підставі викладених у позовній заяві доводів і оцінки наданих позивачем доказів суд дійшов до переконання, що виїзд малолітньої доньки сторін за кордон на відпочинок відповідає її інтересам, оскільки буде сприяти покращенню стану їх здоров'я, підвищенню рівня світогляду, фізичного, духовного та морального розвитку, а відмова відповідача надати згоду на її виїзд розцінюється, як зловживання ним своїми батьківськими правами. Жодних перешкод для надання дозволу на тимчасовий виїзд дітини за межі України для відпочинку суд не вбачає. За таких обставин суд вважає позов обґрунтованим і надає дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої [PERSON], [INFO] за межі України, а саме Республіки Іспанія, в супроводі її матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] в період з 01.06.2019 по 31.08.2019. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судовий збір покладається у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved