Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 09.04.2019 р. подано позов [PERSON] в інтересах її неповнолітньої дочки [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, в якій Позивач просить суд: стягнути з Відповідача на користь її неповнолітньої доньки [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 25 % від усіх видів його доходів до досягнення сином повноліття, а також аліменти на утримання самої [PERSON] в розмірі 25 % від усіх видів доходів до досягнення їх сином трьох років, тобто до [INFO] . На обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] у своїй позовній заяві зазначила, що її неповнолітня дочка [PERSON] , [INFO] , у 2017 р. проживала однією сім`єю з [PERSON] (Відповідачем); від спільного проживання у них народився син - [PERSON] , [INFO] , який на тепер знаходиться на утриманні [PERSON] та проживає разом з нею. Відповідач не надає матеріальної допомоги для утримання як дитини, так і матері цієї дитини. При цьому Відповідач зараз перебуває на військовій службі за контрактом та має постійний, стабільний дохід. Ухвалою суду від 18.04.2019 р. відкрито провадження в справі, вирішено питання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, Відповідачеві встановлено строк для подання відзиву з викладенням заперечення проти позову, призначено підготовче судове засідання на 20.05.2019 р., У підготовчому судовому засіданні 20.05.2019 р. Позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила позов задовольнити, ствердивши обставини, викладені в її позовній заяві, додатково долучили до матеріалів справи довідку про доходи Відповідача (а.с. 27-28), а також вказала, що під 25 % доходу Відповідача малося на увазі 1/4 частини його доходу. Відповідач у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, також просив позов задовольнити, про що подав письмову заяву (а.с. 29). Відповідно до частини четвертої статті 200 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі, зокрема, визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 ЦПК України. Згідно з частинами першою, четвертою статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві; у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За роз`ясненнями Верховного Суду України, викладеними у пункті 24 Постанови Пленуму від 12.06.2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пункті 11 Постанови Пленуму від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом; визнання відповідачем позову має бути безумовним, не суперечити закону й не порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), у такому разі суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для прийняття визнання Відповідачем позову та задоволення позову, суд, ознайомившись з матеріалами справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, виходить з такого. З матеріалів справи судом встановлено, що Позивач - [PERSON] , [INFO] , є матір`ю неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження останньої серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивльного стану реєстраційної служби Володарського районного управління юстиції у Київській області 04.10.2013 р., актовий запис № 6 (а.с. 9). Названа неповнолітня [PERSON] , в інтересах якої Позивачем подано позов як законним представником (частина перша статті 59 ЦПК України), проживала в 2017 році однією сім`єю з [PERSON] (Відповідач) без реєстрації шлюбу. Факт спільного проживання визнається сторонами, зокрема не оспорюється Відповідачем, яким визнано позов (а.с. 29), відтак ця обставина не підлягає доказуванню (частина перша статті 82 ЦПК України). Неповнолітня [PERSON]., в інтересах якої подано позов, та Відповідач [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про його народження серії [NUMBER] , виданого Виконавчим комітетом Рудосільської сільської ради Володарського району Київської області 16.08.2018 р., актовий запис № 3 (а.с. 10), який проживає разом із своєю матір`ю [PERSON] (в інтересах якої подано позов), дідом [PERSON] та бабою [PERSON] (Позивач), що підтверджується довідкою, виданою Рудосільською сільською радою Володарського району Київської області від 12.03.2019 р. № 163 (а.с. 12). Відповідач - [PERSON] , [INFO] , проходить військову службу, отримує заробітну плату, що підтверджено довідкою про його доходи (а.с. 28). Вирішуючи позов в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд виходить з такого. Декларацією прав дитини Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 20.11.1959 р. проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна рости, зокрема, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості (принцип 6). За статтею 27 Конвенції про права дитини, схваленою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20.11.1989 р. та ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789-XII, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини; батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Аналогічно стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» закріплює, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку; батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття; зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (стаття 51 Конституції України, статті 150, 180 Сімейного кодексу України). Згідно з положеннями частин першої, третьої статті 181, частини першої статті 183, частини першої статті 191 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними;за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька та/або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. За вимогами частини другої статті 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Розміри прожиткового мінімуму на поточний 2019 рік, зокрема, для дітей відповідного віку визначені статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік». Зважаючи на наведене та оцінивши в сукупності наявні докази, суд вважає наявними законні підстави для задоволення позову в частині стягнення аліментів на неповнолітню дитину, виходячи з непорушності її конституційного права на утримання батьками до досягнення нею повноліття та мінімального гарантованого розміру аліментів на одну дитину; також суд бере до уваги, що обов`язок батьків утримувати свою дитину не припиняється із припиненням спільного проживання з дитиною, а заявлений до стягнення з Відповідача розмір аліментів (1/4 частки доходу) відповідає визначеному у законах розміру аліментів на одну неповнолітню дитину, що може бути стягнутий навіть безспірно в наказному провадженні (частина п`ята статті 183 Сімейного кодексу України, пункт 4 частини першої статті 161 ЦПК України). Вирішуючи позов в частині стягнення з Відповідача аліментів на утримання матері зазначеної неповнолітньої дитини, з якою проживає ця дитина, суд виходить з такого. Відповідно до частини першої статті 75, частини першої статті 76 Сімейного кодексу України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного; розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. За приписами частин другої, четвертої, шостої статті 84 Сімейного кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років; право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу; право на таке утримання дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Згідно з частиною другою статті 91Сімейного кодексу України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, зокрема, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 цього Кодексу. Утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. Аліменти сплачуються щомісячно та присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви (статті 77, 79 Сімейного кодексу України). Згідно з частинами першою, другою статті 80 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі; розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.1993 р. № 146 на виконання вимог статті 81 Сімейного кодексу України та передбачає утримання аліментів з усіх видів заробітку і додаткової винагороди як за основною роботою, так і за роботою за сумісництвом, в тому числі з одержуваної пенсії, за винятком надбавок до пенсії, що виплачуються інвалідам першої групи на догляд за ними (підпункт 14 пункту 1 названого Переліку). Зважаючи на наведене та оцінивши в сукупності наявні докази, суд вважає наявними законні підстави для задоволення позову в частині стягнення аліментів на утримання [PERSON] , в інтересах якої подано позов та з якою проживає їх спільна з Відповідачем неповнолітня дитина, оскільки Відповідач спроможний надавати їй матеріальну допомогу. При цьому суд бере також до уваги, що Відповідач є особою повнолітньою і працездатного віку, отримує стабільний дохід, який зокрема в період з 01.10.2018 р. до 31.03.2019 р. склав 58 560,76 грн. (в середньому понад 9 000 грн. на місяць), іншої родини (дружини і дітей) у нього немає, інших стягнень з нього не проводиться. До того ж судом взято до уваги вік матері їх спільної дитини, в інтересах якої подано позов, яка є неповнолітньою, та Відповідача на час розгляду справи (відповідно 16 років і 21 рік) та на день народження дитини у 2018 році (відповідно 15 років і 20 років). У зв`язку з цим суд вважає, що Відповідач, будучи повнолітнім і проживаючи спільно з неповнолітньою [PERSON] , має нести за неї відповідальність, зокрема, й по її утриманню в установленому законом порядку. З огляду на усе наведене суд вважає, що визнання Відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому вбачає можливим прийняти визнання позову Відповідачем, позов слід задовольнити. Суд у порядку пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Відповідача аліментів у межах суми платежу за один місяць. Крім того, за імперативними вимогами частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, у тому числі судового збору (частина перша статті 133 ЦПК України), з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли. Проте, зважаючи на визнання Відповідачем позову, суд застосовує положення частини першої статті 142 ЦПК України, частини третьої статті 7 Закону України «Про судовий збір», за якими з Відповідача слід стягнути на користь держави 50 відсотків судового збору, який підлягав сплаті за подання даного позову. Відповідно до статей 79, 84, 180-183, 191 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved