Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

В травні 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача та третьої особи про надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей за кордон без згоди батька, посилаючись на те, що 08 вересня 2008 року по 09 жовтня 2015 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають двох неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які знаходяться на її утриманні. Відповідач безпідставно чинить їй перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров'я дітей, їх фізичний та духовний розвиток. Оскільки вона має намір поїхати з дітьми за кордон, а саме до Туреччини для розширення світогляду дітей та відпочинку на морі, а відповідач безпідставно у добровільному порядку не надає згоди на виїзд дітей за межі України. Діючи виключно в інтересах дітей, просила суд надати дозвіл на виїзд неповнолітніх дітей за межі України до Туреччини для оздоровлення без дозволу батька. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав в повному обсязі та уточнив, що дозвіл на виїзд неповнолітніх дітей за межі України потрібен з 25 червня по 30 липня 2017 року, так як готель в Туреччині заброньовано з 02 по 12 липня 2017 року. Відповідач в судове засідання не з'явився та не повідомив суд про причини своєї неявки, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового розгляду справи. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи органу опіки та піклування Новоселицької районної державної адміністрації не заперечував проти задоволення позову. Суд, вислухавши пояснення представників позивачки та третьої особи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 08 вересня 2008 року по 09 жовтня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області про його розірвання. Від подружнього життя у них народилися двоє неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується їхніми свідоцтвами про народження. З досліджених доказів вбачається, що неповнолітні діти проживають разом із позивачкою за адресою [ADDRESS] та знаходяться на її утриманні та вихованні. Позивачка має намір оздоровити дітей та поїхати з ними на море за межі території України, а саме до Туреччини, у зв'язку із чим забронювала в Туреччині готель через туристичну агенцію «Море туров» з 02 по 12 липня 2017 року. Разом з тим, відповідач у добровільному порядку згоди на виїзд дітей за кордон на оздоровлення та відпочинок не надав, у зв'язку із чим, вона змушена була звернутися до суду із відповідним позовом. Відповідно до ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Статтею 2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року № 789-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Відповідно до ч. 2 ст. 10 Конвенції кожна дитина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну, та повертатися в свою країну разом з батьками. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 150, ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України батьки зобов'язані поважати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. У статті 141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Згідно вимог ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Частиною 2 статті 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). Крім того, відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, зокрема згідно із п. 4 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Отже, законом передбачено можливість надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків за умови, що такий дозвіл має одноразовий характер з визначенням конкретної країни перебування та з вказівкою на певний період часу на протязі якого дитина буде перебувати за кордоном. Таким чином, позивачка має намір виїхати разом із неповнолітніми дітьми з метою їх оздоровлення та загального розвитку до Туреччини, однак без нотаріально посвідченої згоди на це батька дітей, зробити цього не може. На підставі наведеного та враховуючи, що виїзд дітей за межі України відповідає їх інтересам, а також приймаючи до уваги неможливість отримання необхідної для цього згоди батька, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково та надати позивачці дозвіл на виїзд за кордон без письмової згоди відповідача їх неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] в межах строку, який необхідний для виїзду дітей за кордон із урахуванням терміну відпочинку з 25 червня по 30 липня 2017 року, що достатнім терміном для оздоровлення дітей. Виходячи з того, що чинним законодавством передбачено можливість вирішувати у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини без згоди та супроводу одного з батьків лише одноразово, із визначенням його початку і закінчення, то в іншій частині позову слід відмовити за безпідставністю. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню документально підтверджені понесені нею витрати по сплаті судового збору На підставі наведеного та

Outcome: partial