Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-17 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 05.04.2017 р. подано позовну заяву [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Володарська селищна рада Київської області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняття її з реєстраційного обліку, в якій Позивач просить суд: визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS], та зобов'язати Володарську селищну раду зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. На обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] у позовній заяві зазначив, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] в якому зареєстровані також [PERSON] (син Позивача) та Відповідач [PERSON] (колишній зять). Останній не є членом сім'ї Позивача і з травня 2015 р. у зазначеному будинку не проживає, господарства не веде, не утримує будинок. Проте Відповідач відмовився самостійно знятися з реєстраційного обліку, тим самим перешкоджаючи Позивачу як власнику користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Ухвалою Володарського районного суду Київської області від 12.04.2017 р. відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду на 30.05.2017 р., яке двічі відкладалося на 20.06.2017 р. і на 13.07.2017 р. через неявку Відповідача. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити. Додатково пояснив, що він є єдиним власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (колишня Радянська), 37, смт Володарка, Київська обл. У нього є три сина: [PERSON], [INFO] (проживає на Вінниччині); [PERSON], [INFO] (проживає у м. Києві), [PERSON], [INFO] (приписаний у зазначеному будинку, але фактично проживає в смт Володарка за іншою адресою), а також дочка [PERSON], [INFO], яка зареєстрована і проживає [ADDRESS]. Дочка [PERSON] свого часу перебувала у шлюбі з Відповідачем, але у 2015 році цей шлюб було розірвано, після чого Відповідач припинив проживання в будинку по [ADDRESS], не користується цим будинком, проте відмовився знятися з реєстрації. Позивач також зазначив, що не має інформації про наявність у Відповідача у власності житла, але проживає він зараз за значеною в позовній заяві адресою у м. Любомль Волинської області в будинку його батьків. Відповідач двічі у судові засідання не з'являвся, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлений, що підтверджується відповідними поштовими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 30, 35), причини неявки суду не повідомляв, клопотань про відкладення розгляду не подавав. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Володарська селищна рада Київської області у судове засідання також не з'явився. Зважаючи на повторну неявку належним чином повідомленого Відповідача у судове засідання суд за таких обставин та за згодою Позивача вбачає можливим прийняти заочне рішення у справі згідно з частиною четвертою статті 169, частини першої статті 224 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Суд, заслухавши пояснення Позивача, розглянувши позовну заяву і додані до неї документи, оцінивши наявні в справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого. Відповідно до приписів статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За визначенням частини першої статті 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України). За нормами частин першої, другої, сьомої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. За визначенням частини першої статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Нормами статті 405 ЦК України закріплено право членів сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, на користування цим житлом відповідно до закону; це право член сім'ї власника житла втрачає у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. На підставі пункту 4 частини першої, частини другої статті 406 ЦК України сервітут (тобто право користування чужим майном) припиняється, зокрема, у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. За матеріалами справи і з пояснень Позивача, наданих у судовому засіданні, судом встановлено, що Позивач - [PERSON], [INFO], є єдиним власником житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 29.01.1988 р., виданого на підставі рішення виконкому Володарської селищної ради народних депутатів від 29.01.1988 р. № 108, запис до реєстрової книги № 2 за реєстром № 210 (а.с. 6). Рішеннями Володарської селищної ради Київської області від 05.04.2016 р. № 121-05-VII та від 30.06.2016 р. № 141-07 VII щодо перейменування вулиць та провулків селища [ADDRESS] була перейменована відповідно на [ADDRESS] (а.с. 7), згодом - на [ADDRESS] (а.с. 8). Окрім Позивача в зазначеному житловому будинку зареєстровані [PERSON], [INFO], який є сином Позивача, та [PERSON], [INFO], який не є родичом Позивача, що підтверджено довідкою Володарської селищної ради Київської області від 03.04.2017 р. № 518 (а.с. 9). Згідно з відомостями акту обстеження матеріально-побутових умов мешканця селища Володарка [PERSON] (Позивача) від 04.04.2017 р. (а.с. 10) [PERSON] (Відповідач), дійсно, зареєстрований у спірному будинку, але проживає у [ADDRESS] з травня 2015 року, про що свідчать сусіди та депутати селищної ради. Наведені обставини про зареєстровану у смт\~Володарка Київської області та фактичну в м. Любомль Волинської області адреси місця проживання Відповідача відповідають наявній у справі інформації, яку одержав суд в порядку статті 122 ЦПК України під час вирішення питання про відкриття провадження у цій справі від органів місцевого самоврядування названих населених пунктів (а.с. 15, 24). Отже, судом встановлено, що Позивач є власником спірного житлового будинку; його дочка перебувала у шлюбі з Відповідачем, у зв'язку із чим останній був вселений до належного Позивачу спірного житлового будинку, який як власник цього майна надав право Відповідачеві користуватись ним. З травня 2015 року до тепер Відповідач спільно з Позивачем - власником спірного житлового будинку не проживає, спільним побутом не пов'язаний, адже після розірвання шлюбу з дочкою Позивача вибув із зазначеного житлового будинку, зараз проживає в іншому будинку - будинку його батьків у м. Любомль Волинської області. Відмова Відповідача знятися з реєстраційного обліку перешкоджає Позивачеві як власникові будинку користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, впливає на розмір комунальних платежів, змушує Позивача постійно збирати довідки на підтвердження того, що Відповідач не проживає в належному Позивачеві будинку, з метою врахування цієї обставини під час нарахування відповідних платежів. З огляду на такі встановлені обставини суд вважає, що право Відповідача на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу Позивача як власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у його постанові від 15.05.2017 р. у справі № 6-2931цс16 (цивільна справа Козелецького районного суду Чернігівської області № 734/387/15-ц). За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Позивача в частині визнання Відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню, підстави для відмови у їх задоволенні судом не вбачається. Вирішуючи позовні вимоги про зняття з реєстрації Відповідача з реєстраційного обліку, суд виходить з положень статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», якими передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Тому, виходячи зі змісту наведеної законодавчої норми, прийняте рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням (у даному випадку житловим будинком) є підставою для зняття відповідної особи з реєстрації, а відтак для додаткового зобов'язання реєстраційних органів чинити такі дії судом не вбачається підстав.

Outcome: partial