Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

В серпні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду із зазначеною позовною заявою. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з на підставі договору дарування від 31.05.2017 року вона є власником житлового приміщення - будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вказує, що разом з нею в даному будинку також зареєстрований її батько - [PERSON], а також відповідачі по справі - син [PERSON], та невістка [PERSON], які фактично за вказаною адресою не проживають з лютого 2015 року, оскільки виїхали до Російської Федерації, де мають постійне місце роботи. Позивач вказує, що відповідачі по не сплачують комунальних послуг та не беруть будь-якої участі в утриманні житлового приміщення. Позивач вказує, що має численні труднощі щодо отримання можливості скористатися правом на отримання субсидії у зв'язку з тим, що в даному будинку зареєстровані її син та невістка, які тривалий час фактично не проживають у вказаному приміщенні. Таким чином позивач вважає, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] втратили право на користування будинком [ADDRESS], тому в позові ставить питання про визнання іх такими, що втратили право на користування житлом та зняти їх з реєстраційного обліку у зазначеному вище будинку. Позивач в судове засідання не прибула, надала до суду заяву з проханням справу слухати без її участі, повністю підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні в повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не прибули, надали заяви з проханням справу слухати без їх участі, не заперечували проти задоволення вимог. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України та іншими нормативно - правовими актами. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено на підставі договору дарування від 31.05.2017 року [PERSON] є власником житлового приміщення - будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 10). В зазначеному будинку крім позивача по справі та її батька [PERSON] також зареєстровані відповідачі по справі - син [PERSON], та невістка [PERSON], (а.с. 4), які фактично в ньому не проживає, не приймають участі в його утриманні та сплаті комунальних послуг, понад встановлені чинним законодавством строки. З огляду на це, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, наділені члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до вимог ч.1 ст. 71, ст. 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім»ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Особа визнається такою, що втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. У відповідності до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як вбачається з акту вуличного комітету, наявному в матеріалах справи, відповідачі [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] в будинку [ADDRESS] Донецької області з лютого 2015 року не проживають (а.с.8). Отже, проаналізувавши всі обставини справи, суд приходить до висновку, що позивач по справі [PERSON], будучи власником будинку, правомірно звернулася до суду з позовом про усунення порушень свого права власності шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд вважає позовні вимоги в частині визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, повністю доведеними, а тому вони підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог в частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку жилого приміщення за адресою [ADDRESS], то в цій частині позивачу необхідно відмовити, оскільки вказану адміністративну дію вчиняють компетентні органи на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування чи виселення. Так, як суду не були надані докази відмови вказаних органів здійснити зняття з реєстраційного обліку відповідача у спірній квартирі, вказана позовна вимога є передчасною, а тому не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial