Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

В травні 2017 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 28 березня 2011 року відповідачем [PERSON] як фізичною особою-підприємцем підписано заяву про відкриття поточного рахунку, згідно якої він приєднався до Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування, взявши на себе зобов`язання виконувати умови договору. Відповідно до договору відповідачу було встановлено кредитний ліміт на поточний рахунок 26003060735464. Позивач належним чином виконав своє зобовязання за договором шляхом надання коштів відповідачу, встановивши кредитний ліміт в розмірі 6500,00 грн. Відповідач прийняті на себе зобовязання не виконує, в звязку з чим станом на 27 лютого 2017 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 30 893,42 гривень, яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 5135,52 гривень, заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 9113,84 гривень, пені за несвоєчасність виконання зобовязання в розмірі 12 817,78 гривень, заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 3826,28 гривень. Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у вказаному вище розмірі та судові витрати. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 10 жовтня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено. З зазначеним рішенням не погодився позивач ПАТ КБ «Приватбанк» та через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та відмовити у задоволенні позовних вимог через порушення судом під час розгляду справи норм матеріального і процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції передчасно дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки згідно із умовами кредитного договору (п. 3.2.1.5.7), термін позовної давності щодо вимоги про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафі, встановлюється сторонами тривалістю п`ять років, а останній платіж на погашення заборгованості проведений 16 грудня 2013 року. Вважає, що строк позовної давності з урахуванням дати погашення заборгованості та дати звернення з позовом до суду, позивачем не пропущено. В судове засідання апеляційного суду представник позивача не зявився. повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи, подав клопотання про розгляд справи без його участі. В судовому засіданні апеляційного суду відповідач [PERSON] просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи і перевіривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає. Судом першої інстанції встановлено, що 28 березня 2011 року позивачем та відповідачем [PERSON] як фізичною особою-підприємцем підписано заяву про відкриття поточного рахунку, згідно якої відповідач приєднався до «Умов та правил надання банківських послуг», Тарифів банку, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування (а.с. 9-24). Відповідно до договору відповідачу було встановлено кредитний ліміт на поточний рахунок 26003060735464. Згідно п.п. 3.2.1.1.1, 3.2.1.1.3 Умов та правил надання банківських послуг кредитний ліміт на поточний рахунок надається на поповнення оборотних коштів і здійснення поточних платежів клієнта, в межах кредитного ліміту. Банк здійснює обслуговування ліміту клієнта, що полягає у проведенні його платежів понад залишок коштів на поточному рахунку клієнта, при наявності вільних грошових ресурсів, за рахунок кредитних коштів в межах ліміту, шляхом дебатування поточного рахунку. Кредит надається в обмін на зобов`язання клієнта з повернення кредиту, сплаті відсотків та винагороди. Відповідно до п.п. 3.2.1.1.6 Умов та правил надання банківських послуг ліміт може бути змінений банком в односторонньому порядку, передбаченому умовами і правилами надання банківських послуг, у разі зниження надходження грошових коштів на поточний рахунок або настання інших факторів, передбачених внутрішніми нормативними документами банку. Підписавши угоду, клієнт висловлює свою згоду на те, що зміна ліміту проводиться банком в односторонньому порядку шляхом повідомлення клієнта на свій вибір або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв`язку банку і клієнта (система клієнт-банк, інтернет клієнт банк, sms-повідомлення або інших). Згідно п.п. 3.2.1.2.2 Умов та правил надання банківських послуг клієнт зобов`язується використовувати кредит на цілі, зазначені у п. 3.2.1.1.1 цього розділу «Умов та правил надання банківських послуг», сплатити відсотки за весь час фактичного користування кредитом, повернути кредит у строки, встановлені умовами та правилами надання банківських послуг, сплатити винагороду банку. Згідно п.п. 3.2.1.1.13 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом будь-якого з грошових зобов`язань, клієнт сплачує банку відсотки на пеню за користування кредитом від суми залишку непогашеної заборгованості в розмірі, передбаченому Умовами та правилами надання банківських послуг. Відповідно до п. 3.2.1.5.7 Умов та правил надання банківських послуг терміни позовної давності щодо вимоги про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів встановлюються сторонами тривалістю 5 років. Як вбачається з витягу (а.с. 30) 30 липня 2014 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців було внесено запис № 22690060002013676 про припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем [PERSON] Позивач належним чином виконав своє зобовязання за договором шляхом надання коштів відповідачу, станом на 31 березня 2011 року кредитний ліміт було встановлено у розмірі 1000 гривень, 15 грудня 2011 року 0.00 гривень, 04 березня 2013 року 1000 гривень, 12 серпня 2013 року 5000 гривень, 09 вересня 2013 року 6500 гривень, 01 березня 2014 року - в розмірі 3000 гривень, 02 березня 2014 року, 31 березня 2014 року, 20 червня 2014 року 0.00 гривень, що підтверджується довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» № 08.7.0.0.0/170330120413 від 30 березня 2017 року (а.с. 25). Станом на 27 лютого 2017 року за кредитним договором, укладеним між сторонами, утворилася заборгованість, яка включає: заборгованість за кредитом 5135,52 гривень, заборгованість за відсотками за користування кредитом 9113,84 гривень, пеню за несвоєчасність виконання зобовязання 12817,78 гривень, заборгованість з комісії за користування кредитом 3826,28 гривень, у загальному розмірі 30893,42 гривень, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором б/н від 28 березня 2011 року (а.с. 26-28). З розрахунку заборгованості за кредитним договором також вбачається, що 16 грудня 2013 року позичальником здійснено платіж по кредиту в сумі 2000 гривень, з яких: 1364,48 гривень сума погашення за кредитом, 422,61 гривень за процентами, 37,41 гривень за пенею, 175,50 гривень за комісією, шляхом списання коштів з рахунку позичальника у рахунок погашення заборгованості (а.с. 27, 72-75), що також підтверджується випискою по рахунку позичальника (а.с. 29, 61, 76-79); 17 січня 2014 року мало місце автоматичне погашення простроченої заборгованості у сумі 2,23 гривень погашення пені. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що додані банком до позову Умови та правила надання банківських послуг в частині визначеного збільшеного строку позовної давності (до п`яти років) не є письмовою угодою відповідно до ст.259 ЦК України, тому позивач мав право на звернення до суду за захистом порушеного права впродовж загального строку позовної давності тривалістю в три роки. Врахувавши дату здійснення останнього платежу в рахунок погашення простроченої заборгованості та дату звернення позивача за захистом свого порушеного права, суд першої інстанції дійшов висновку про звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» з пропуском строку позовної давності. Суд також вважав неправомірним нарахування пені за кредитним договором з 14 квітня 2014 року з огляду на положення ст. 2 закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Проте, погодитись з таким висновком суду повністю не можливо з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування позикодавцеві грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що Умови та правила надання банківських послуг, долучені позивачем до позовної заяви, містять п. 3.2.1.5.7, яким установлено позовну давність тривалістю в п'ять років. Між тим, ці Умови не містять підпису відповідача, ідентифікуючих ознак на предмет їх невід`ємності до заяви відповідача, не надано доказів, що саме ці Умови в частині визначення строку позовної давності розумів відповідач, підписуючи заяву. Суду також не було надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позивальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. ПАТ КБ «Приватбанк» надано суду лист, згідно якого зміни до Умов стосовно строку позовної давності в період з 28 березня 2011 року по сьогоднішній день не вносились до якого долучено витяг з Умов та правил надання банківських послуг, що діяли на момент укладення договору, які викладені російською мовою, та пункти Умов, доданих до позовної заяви та наданих суду під час розгляду справи, в т.ч. щодо строків позовної давності різняться. Колегія суддів також зазначає, що заява позичальника від 28 березня 2011 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності не містить. Таким чином, висновок суду щодо відсутності між сторонами письмової угоди відповідно до ст. 259 ЦК України про збільшення строку позовної давності є обґрунтованим. Саме до цього зводяться правові висновки, що викладені в постанові Верховного Суду України № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року та № 6-757цс15 від 01 липня 2015 року. З урахуванням викладеного, суд також дійшов вірного висновку про право позивача на звернення до суду за захистом порушеного права впродовж загального строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України. З матеріалів справи вбачається, що 16 грудня 2013 року позичальником здійснено платіж по кредиту в сумі 2000 гривень шляхом списання коштів з рахунку позичальника у рахунок погашення заборгованості, що підтверджується випискою по рахунку позичальника (а.с.29,61,76-79); 17 січня 2014 року мало місце автоматичне погашення простроченої заборгованості у сумі 2,23 грн. погашення пені. З позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 28 березня 2011 року позивач звернувся 04 травня 2017 року, що підтверджується інформацією на конверті (а.с. 32 звор. сторона). За змістом ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). З огляду на викладене, позивач звернувся з вимогою про стягнення заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) та комісією (винагородою згідно пояснень позивача (а.с.109) із пропуском трирічного строку позовної давності, що відповідно до ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови у позові. Висновки суду в цій частині є вірними. Суд також дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення пені з огляду на наступне. Так, 15 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», в преамбулі якого зазначено, що цей Закон визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють свою діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення. Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. З метою забезпечення реалізації ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», Національний банк України з метою забезпечення реалізації ст. 2 цього Закону листом від 05 листопада 2014 року № 18-112/64483 «Про скасування пені та штрафів за договором кредиту під час АТО» повідомив усі банки про необхідність неухильно дотриматися вимог Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та про відповідальність керівників банків за їх невиконання. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнано такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р та розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079-р. Згідно із п. 1 пп. 15 додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р до зазначених населених пунктів належить місто Костянтинівка Донецької області. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] мешкає в м. Костянтинівка Донецької області (а.с. 9). Однак, ПАТ КБ «Приватбанк» наведене не врахував та з 14 квітня 2014 року нараховував пеню, що не відповідає вищенаведеним нормам закону. Таким чином, суд першої інстанції, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та до вимог про стягнення пені з 14 квітня 2014 року застосував норми Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Що стосується вимог позивача про стягнення пені до 14 квітня 2014 року, суд апеляційної інстанції зазначає, що вони не підлягають задоволенню з урахуванням встановлених під час розгляду обставин (строку, у межах якого позивач міг звернутися до суду з вимогою про захист свого права) та ст. 266 ЦК України. Між тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за процентами через пропуск позовної давності звернення до суду за захистом порушеного права, суд першої інстанції припустився помилки та не врахував наступне. За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, заборгованість за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності. Відповідний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року № 2-249цс15, який за правилами ч.2 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Проте, суд першої інстанції висновок про застосування норм права, викладений в постанові Верховного суду України не врахував, відповідних мотивів відступлення від правової позиції не навів. Як зазначалося вище, відповідачем здійснено останній платіж за кредитним договором шляхом автоматичного погашення простроченої заборгованості у сумі 2,23 гривень - 17 січня 2014 року, з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 28 березня 2011 року позивач звернувся 04 травня 2017 року, що підтверджується інформацією на конверті (а.с. 32 звор. сторона). Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, розмір заборгованості за процентами за кредитом у період з 04 травня 2015 року по 04 травня 2017 року становить 5336,38 гривень (а.с.26-28). Даний розрахунок відповідачем не оспорювався. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення заборгованості за процентами підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову зі стягненням з відповідача заборгованості по процентам за кредитним договором № б/н від 28 березня 2011 року в межах строку позовної давності за період з 04 травня 2015 року по 04 травня 2017 року в розмірі 5336,38 гривень. Відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно роз`яснень, викладених в п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Оскільки апеляційним судом позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково, то понесені позивачем судові витрати підлягають відшкодуванню пропорційно задоволеній частині позовних вимог, що складає 580,39 гривень.

Outcome: partial