Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-11 00:00:00

В червні 2020 року [PERSON] звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу укладений між ними 23.11.1997 року та поділ спільно нажитого майна у період шлюбу, яке складається з автомобілю марки «Volkswagen Caddy», пасажирський, 2011 року випуску, номерний знак [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] , а саме стягнення з відповідача Ѕ вартості автомобілю у розмірі, який представник відповідачки 12.08.2020 року зменшив до 96 000,00 гривень. Обґрунтовуючи позов позивачка посилається на те, що сімейне життя та стосунки між подружжям поступово погіршувалися, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Вже декілька років сторони проживають окремо, подальше збереження шлюбу неможливе. В період перебування у шлюбних відносинах позивачкою та відповідачем за спільні кошти був придбаний автомобіль марки «Volkswagen Caddy», пасажирський, 2011 року випуску, номерний знак [NUMBER] , отже позивачка має право на Ѕ частку вказаного автомобілю. Враховуючи неподільність спірної речі - автомобілю, представник позивачки [PERSON] 12.08.2020 року подав заяву про зменшення позовних вимог відповідно до якої просить стягнути з відповідача Ѕ частину вартості автомобілю, яку оцінює в 96 000 гривень. Ухвалою суду від 09.06.2020 року (суддя Боярський О.О.) провадження у справі відкрито з призначенням спрощеного розгляду справи та призначено судове засідання на 15.07.2020 року. Ухвалою суду від 09.06.2020 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. 15.07.2020 року судовий розгляд справи було відкладено за клопотанням представника позивачки. 21 липня 2020 року до суду надійшов Відзив відповідача на позовну заяву згідно з яким позовну вимогу про розірвання шлюбу він визнає, щодо позовної вимоги про стягнення компенсації у розмірі Ѕ частки вартості автомобілю не визнає та просить провести грошову оцінку спірного автомобілю. 05 серпня 2020 року адвокат позивачки [PERSON] подав до канцелярії суду заяву про зменшення розміру позовних вимог згідно з якою Ѕ частку вартості автомобілю оцінив в 120 477 гривень. Позивач у судове засідання не з`явилась, її представник [PERSON] 12.08.2020 року подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, а саме просить суд стягнути з відповідача на користь позивачки Ѕ частку грошової компенсації вартості автомобілю у розмірі 96 000 гривень. Відповідач у судове засідання не з`явився, його представник [PERSON] 12.08.2020 року подав заяву про визнання уточненої представником позивачки заяви щодо стягнення коштів у розмірі 96 000 гривень та не заперечує проти їх стягнення. Згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до положень статті 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Підготовче засідання при розгляді справи у порядку спрощеного провадження не проводиться. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Згідно ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Представник відповідача [PERSON] 12.08.2020 року звернувся до суду із заявою про визнання уточнених позовних вимог. Суд приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в зв`язку з чим є підстави для ухвалення судового рішення по справі. Судом встановлено, що 23 листопада 1997 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб зареєстрований Дивізійською сільською радою Татарбунарського району Одеської області, актовий запис № 17. Оригінал свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] . Від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . З часом сторони втратили почуття любові, фактично припинили шлюбні відносини, спільне господарство не ведуть. Шлюбні відносини припинені, подальше спільне життя не можливе, шлюб між сторонами носить формальний характер, а тому підлягає розірванню в судовому порядку. Відповідно до ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з приписами ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин, оскільки позивачка наполягає на припинені шлюбних відносин, а відповідач позовні вимоги підтримує, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим, оскільки буде суперечити інтересам однієї з сторін. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу є обґрунтованими та підлягають задоволенню. За час шлюбу сторонами було придбане майно у вигляді автомобілю марки «Volkswagen Caddy», пасажирський, 2011 року випуску, номерний знак [NUMBER] , бежевого кольору, об`єм двигуна 1598 (см.куб.), тип кузова - УНІВЕРСАЛ-В, тип палива - ДИЗЕЛЬНЕ ПАЛИВО. Право власності на автомобіль зареєстровано було за відповідачем. Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Норми Сімейного Кодексу України відносять все вищенаведене майно до категорії спільно нажитого майна подружжя в незалежності від року набуття права власності на нього. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із частиною першою статті 61 СК України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Оскільки вищезазначений автомобіль був набутий за час спільного проживання сторонами та перебування у шлюбних відносинах, виходячи з положень вказаних норм, суд дійшов висновку, що вказане майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Доказів та даних, які б спростовували вказану обставину суду не надано. Іншого судом не встановлено. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Позивачка, а саме її представник [PERSON] , просив суд стягнути грошову компенсацію вартості Ѕ частки автомобілю у розмірі 96 000 гривень, що представником відповідача було прийнято без заперечень. У відповідності до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи, що відповідач визнає позовні вимоги позивача та не заперечує проти такої визначеності і поділу майна між ними, суд вважає за можливе задовольнити позов. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Як вбачається з положень ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір», у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Під час розгляду справи позивачкою були понесені наступні судові витрати: 840,80 гривень судового збору за заявлення позовної вимоги про розірвання шлюбу; 1347,00 гривень судового збору за заявлення майнової вимоги про стягнення грошової компенсації; 420,40 гривень судового збору за подання заяви про забезпечення позову. Відповідно до положень частини 1 статті 140 ЦПК України суд не відносить понесені позивачкою витрати на виготовлення Звіту про незалежну оцінку ринкової вартості автомобілю (800 грн.) до судових витрат, оскільки такий звіт замовлявся позивачкою з власної ініціативи, а не на вимогу суду. До того, ж стаття 142 ЦПК України дає можливість на повернення 50 відсотків сплаченого судового збору, а не витрат понесених під час збору доказів. Таким чином, загальна сума понесених позивачкою судових витрат у вигляді судового збору становить 2608,20 гривень (840,80 +1347,0 +420,40). Оскільки відповідач [PERSON] позов визнав, враховуючи положення ч.1 ст.142 ЦПК України, суд вважає можливим повернути [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позовної заяви, а саме 1304,10 грн., що є половиною сплаченого нею судового збору. Роз`яснити позивачу, що повернення судового збору проводиться фінансовим органом за особистою заявою про повернення судового збору із зазначенням реквізитів рахунку отримувача коштів, оригіналом квитанції, що підтверджує сплату судового збору до бюджету.

Outcome: partial