Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

В травні 2021 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила ухвалити рішення, яким визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування вимог зазначає, що за договором дарування від 26.02.2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Якуба О.А., позивачка [PERSON] є власником квартири адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі також зареєстровано громадянина Ліванської Республіки [PERSON] , [INFO] , котрий не є членом сімї Позивача та котри з 2015 року за місцем реєстрації не проживає, будь-яке майно та речі Відповідача в квартирі відсутні. На даний час наявність реєстрації відповідача у квартирі обмежує права позивача як власника та, крім цього, позивач змушена безпідставно нести додаткові витрати з оплати комунальних послуг за зареєстровану особу, що фактично не проживає, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом. У судове засідання позивачка не з`явилася, але надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила розглядати справу без її участі, проти розгляду справи у заочному порядку не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомив. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 10.10.2019 року на підставі дарування від 26.02.2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Якуба О.А., за реєстром № 620, позивач [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 26.03.2009 року, право власності позивача на вищевказану квартиру зареєстровано у встановленому законом порядку, позивачка є єдиним власником даного нерухомого майна. Відповідач [PERSON] , [INFO] , є громадянином Ліванської Республіки, згідно посвідки на тимчасове проживання в Україні серії [NUMBER] , з 11.06.2015 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , тобто в квартирі, власником якої є позивачка, строком до 08.06.2016 року. Факт не проживання відповідача у вказаній квартирі підтверджується мешканцями будинку [ADDRESS] , про що ними складений Акт про непроживання особи за місцем реєстрації, відповідно до якого, відповідач не проживає у квартирі з вересня 2015 року. Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України та ЖК України. За змістом ст. 156 ч.1 Житлового Кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16). Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до положень статей 391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В судовому засіданні наданими документами підтверджено, що відповідач не є власником квартири, не є родичем/членом родини позивача, не проживає у вказаній квартирі більше року без поважних на те причин, та не бере участі в утриманні майна за місцем реєстрації, що порушує права позивача як власника нерухомого майна. При визнанні судом відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, судом не вбачається порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідач тривалий час без поважних причин не проживає у зазначеній квартирі. При цьому, згідно посвідки відповідача, як іноземного громадянина, проживання у вищевказаній квартирі реєструвалось як тимчасове, строк якого сплинув зі спливом строку посвідки - 08.06.2016 року. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням - вищевказаною квартирою. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, заснованими на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. Статтею ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання фізичної особи є рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням. Отже, зазначення судом про необхідність зняття особи з реєстраційного обліку у рішенні суду є зайвим. Відповідно до Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання», зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентними, уповноваженими на це органами, зокрема, на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, і лише в разі відмови цього органу здійснити зняття особи з реєстраційного обліку на підставі рішення суду, такі дії можуть бути оскаржені до суду із залученням компетентного органу в якості відповідача. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, то відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненю сплачений позивачем при подачі позову судовий збір в розмірі 908 грн. На підставі викладеног та

Outcome: approved