Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

В січні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розподіл майна, набутого під час шлюбу В заяві [PERSON] зазначила, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 28.10.1989 року по 05.11.2012 року. Під час перебування у шлюбі ними було придбано квартиру [ADDRESS], право власності на яку було зареєстровано за відповідачем. Посилаючись на те, що підставою її звернення до суду з даним позовом, послужила відсутність домовленості з відповідачем щодо добровільного розподілу майна, просила визнати за нею право власності на ? частину вказаної квартири. Також просила стягнути з відповідача витрати по оплаті правової допомоги у розмірі 2000 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 243,60 грн. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили про їх задоволення. В судовому засіданні відповідач та його представник позовні вимоги не визнали, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана за особисті кошти [PERSON], отримані ним від продажу належної його сім'ї квартири [ADDRESS] а отже розподілу не підлягає, просили у їх задоволені відмовити. Вислухавши пояснення сторін, пояснення свідків [PERSON], [PERSON]., [PERSON]., дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено в судовому засіданні сторони з 28.10.1989 року по 05.11.2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного: Відповідно до положень ст..5 ЦК України та п.4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, норм розділу VІІ Прикінцевих положень СК України, правовий статус майна щодо якого виник спір, визначається нормами матеріального права, яке діяло на час його придбання (виникнення правовідносин). Відповідно до положень ст..ст.22 КпШС УРСР - майно набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Зазначена правова позиція закріплена і ст..60 СК України. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року (далі Постанови) - вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Судом було встановлено, що за час шлюбу сторони придбали квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі нерухомого майна, укладеного 04 березня 1996 року між [PERSON]. з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони на Універсальній Товарній біржі «Віконт» за реєстровим номером №90. Право власності на спірне нерухоме майно 09.04.1996 року було зареєстровано у ММБТІ за реєстровим номером 16812 за [PERSON] Згідно ст..71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги в частині поділу спільного майна подружжя обґрунтовані та підлягають задоволенню. За [PERSON] слід визнати право власності на ? частину спірної квартири, іншу ? частину залишити у власності [PERSON] При цьому суд не приймає до уваги твердження [PERSON] та його представника, про те, що спірне майно придбане за його особисті кошти, у зв'язку з чим, він є його власником і дана квартира не може бути спільним майном подружжя, виходячи з наступного: Відповідно до ст. ст. 22 КпШС УРСР спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Згідно ст. 24 КпШС УРСР майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Посилаючись на свої заперечення [PERSON] зазначав, що йому та членам його сім'ї на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS] яку вони придбали за договором міни №39 від 13.12.1995 року, з доплатою у розмірі 555000000 крб. В подальшому, він за згодою членів сім'ї, інших співвласників, продав вказану квартиру за 70000000 крб. Грошові кошти отримані від продажу та попереднього обміну квартир, витратив на придбання спірної квартири. Та той факт, що на час придбання квартири, вони з дружиною не мали стабільних та значних сумісних доходів, які б могли бути витрачені на придбання квартири, а отже спірне майно було придбано за його особисті кошти. Разом з тим, відповідно до положень ст.ст.58, 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Виходячи з зазначеного, суд не приймає до уваги покази свідків як зі сторони позивачки так і зі сторони відповідача, які є близькими родичами сторін, а отже зацікавленими особами. При цьому суд дає оцінку твердженням відповідача, виходячи з наданих ним письмових доказів. Так відповідно до наданої суду копії договору міни №39, 13.12.1995 року позивач та інші співвласники, а саме: [PERSON], [PERSON]., [PERSON], [PERSON]. стали співвласниками квартири [ADDRESS] при цьому отримавши доплату у розмірі 555000000 крб. Вказана квартира була продана співвласниками [PERSON] 04.05.1996 року за договором №89 від 04.03.1996 року за 70000000 крб. Як вбачається з договору купівлі-продажу №90 від 04.03.1996 року, спірну квартиру було придбано сторонами за 170000000 крб. При цьому суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що члени його родини передали йому, як всі грошові кошти від проданої квартири [ADDRESS] так і частину грошових коштів отриманих за договором міни від 13.12.1995 року, оскільки належними та допустимими доказами [PERSON] вказаний факт не довів. Разом з тим, виходячи з положень діючого на той час законодавства, а саме ст..ст.112,113 ЦК УРСР, у власності [PERSON] знаходилася 1/5 частина відчуженої квартири, таким чином його частка у отриманих від її продажу грошових коштах складала 14000000 крб., його частка від отриманих при укладені договору міни грошових коштах склала 111000000 крб. Таким чином, належними доказами [PERSON] доведено отримання в період з 13.12.1995 року 04.03.1996 року, особисто йому належних грошових коштів у розмірі 125000000 крб. При цьому, доказів, того, що вказані грошові кошти [PERSON] в цілому було витрачено на придбання спірного майна суду не надано. Пояснення свідка [PERSON], щодо того, що всі грошові кошти від угод з нерухомим майном було отримано особисто [PERSON] суд сприймає критично, оскільки вони не знайшли свого підтвердження та не узгоджуються з дослідженими та визнаними судом належними та допустимими письмовими доказами по справі. Крім того, суд не бере до уваги, посилання представника відповідача на Довіреність видану на ім'я [PERSON] - [PERSON]., оскільки відповідно до її змісту довіритель уповноважила відповідача на вчинення дій необхідних при укладенні угоди з продажу квартири, а не на розпорядження належними їй від продажу майна грошовими коштами. Крім того, відповідно до положень ст.62 ЦК УРСР - угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що грунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки особи, яку представляють. Представник не може укладати угоди від імені особи, яку він представляє, ні у відношенні себе особисто, ні у відношенні другої особи, представником якої він одночасно є. Також суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на відсутність стабільного доходу у сторін, оскільки, відповідно до Довідок Міської дитячої поліклініки №3 від 17.04.2014 року в період з 01.01.1995 року по 31.12.1996 року [PERSON] працювала, та її заробітна плата за 1995 рік становила 145878000 крб, за 1996 рік 139255400 крб., 855,33 грн. Разом з цим, відповідачем, доказів, щодо отримання ним заробітної плати у зазначений період, суду не надано. Таким чином, суд вважає доведеним факт придбання сторонами спірної квартири за сумісні кошти в період подружніх стосунків. Відповідно до положень ст..88 ЦПК України розподіляються судові витрати по справі. Так [PERSON] було витрачено 243,60 грн. по сплаті судового збору які підлягають стягненню з відповідача. Також позивачем було сплачено 2000 грн. витрат на правову допомогу, при вирішенні питання, щодо компенсації вказаних витрат, суд виходить з того, що відповідно до ст..84 ч.2 ЦПК України - граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст..1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні та під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Представник позивача, за договором доручення від 30.11.2012 року [PERSON] приймала участь у трьох судових засіданнях: 19.04.2014 року, 15.04.2014 року, 29.04.2014 року, 04.11.2013 року та 20.11.2013 року, загалом час участі адвоката у судових засіданнях складає одна година сорок хвилин, а отже компенсація витрат на правову допомогу по участі у судових засіданнях складає 812 грн., з розрахунку ( мінімальна заробітна плата 1218 грн.х 40 відсотків/100 відсотків/60 хв. = 8,12 грн.х 100 хвилини). Також представником було підготовлено матеріали для подачі до суду та 18.03.2014 року було вчинено дії по ознайомленню з матеріалами справи, таким чином суд вважає, що [PERSON] підлягають компенсації витрати на правову допомогу у розмірі 1500 грн..

Outcome: partial