Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-31 00:00:00

В червні 2015 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS], посилаючись на не проживання його в квартирі останні сім років без поважних причин . В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, що вказані в позовній заяві, просив про задоволення позову. Суду пояснив, що онук останні сім років виїхав з квартири і проживає разом з своєю родиною в квартирі свого батька, а його рідна мати [PERSON] вже 20 років не проживає в цій квартирі. Вони обидва не проявляють родинних почуттів до нього та рідної бабусі та матері, яка померла в [INFO]. За весь цей час він ні разу не виявив бажання проживати в спірній квартирі, і він був би проти цього, оскільки онук зловживає спиртними напоями . За весь цей час ні онук, ні донька не допомагають йому сплачувати комунальні послуги, не роблять ремонт у квартирі, не надають кошти на утримання квартири в придатному стані. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог, посилаючись, що він не проживає в квартирі , оскільки у нього з дідусем склалися неприязнені стосунки . У нього не має власного житла, зараз він з дружиною проживає в квартирі свого батька, проте яким чином батько забажає розпорядитися цим житлом йому не відомо. Мати регулярно надає позивачу певні грошові кошти на сплату комунальних послуг, до тогож дідусь є інвалідом ВВВ і взагалі звільнений від оплати цих послуг, а він є учасником бойових дій в зоні АТО і також має пільги 75% по сплаті комунальних послуг. Стосовно проведення ремонту в квартирі, то дідусь ніколи не звертався до нього з проханням надати кошти і взгалі з проханням у проведенні такого ремонту. Він не погоджується втрачати своє право на проживання в цій квартирі та місце реєстрації. До того ж позивач відбрав у нього ключі від квартири і він ніяким чином не може туди потрапити. Третя особа [PERSON] надала письмові заперечення , в яких просила відмовити у задоволенні позову. Зазначила, що є співвласником квартири, і відповідач, який є її рідним сином, зареєстрований в квартирі та проживав там з її дозволу та з дозволу позивача . Непроживання [PERSON] у спірній квартирі повязане з поважними причинами - неможливістю спільного проживання з позивачем через вкрай неприязнені стосунки. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, квартира [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 16.03.1999 року належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності . Згідно технічного паспорту , квартира має три житлові кімнати, житловою площею 46,8кв.м. Згідно Довідки ТОВ «Соляні» від 14.04.2015 р., в зазначеній квартирі зареєстровані позивач - з 1974 року, відповідач- з 1999 року, донька позивача [PERSON] - з 1989 року. Крім пояснень позивача, непроживання відповідача в спірному житловому приміщенні з 2007 року підтверджується Актом про не проживання, складеним сусідами позивача, та завіреним начальником ТОВ «Соляні» . Зазначену обставину визнав в судовому засіданні і відповідач. Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Проте, другий зі співвласників спірної квартири - мати відповідача [PERSON] заперечує проти позовних вимог і стверджує, що право користування житловим приміщенням надано нею відповідачеві , в тому числі і за згодою іншого співвласника - [PERSON] Частиною 3 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і у порядку, передбачених законом. Згідно положень ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 405 ЦК України, п. 10 постанови Пленуму ВСУ від 12 квітня 1985 р. № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини відсутності понад встановлені законом строки. Відповідач був прописаний в квартирі як член сім'ї наймача за місцем проживання матері. По теперішній час з одним із співвласників квартири у нього існує домовленість про зберігання права користування житловим приміщенням навіть при непроживання понад встановлені законом строки. Заперечуючи проти позову відповідач наполягав на тому, що позивач заперечує його проживанню з родиною в квартирі із-за відсутності порозуміння та близьких родинних стосунків, а за відсутності у нього власного житла він не має можливості зареєструвати своє місце проживання за іншою адресою. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач не проживає в спірному житловому приміщенні з поважних причин через відсутність порозуміння з позивачем, який також в судовому засіданні визнав, що відібрав у відповідача ключі від квартири і категорично заперечує проти його проживання в цій квартирі. Посилання позивача на відсутність оплати з боку [PERSON] за комунальні послуги та проведення ремонту квартири, по-перше, не підтверджені достеменними доказами , а по-друге не може слугувати підставою для задоволення позову. До того ж [PERSON] , як учасник бойових дій (Довідка про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 26.12.2014 року) , має пільги на житлово-комунальні послуги у розмірі 75 5 на двох осіб - оформлені за адресою спірної квартири, а сам позивач , як ветеран війни-інвалід війни І групи , має 100% пільги на оплату таких послуг. За таких обставин та виходячи із меж заявлених вимог, положень п. 7 ст. 8 ЦПК, ст. 405 , ст. 369 ЦК України суд не вбачає підстав для задоволення позову. У відповідності зі ст. ст.81, 88 ЦПК України судові витрати слід вдінести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed