Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 20.08.2019 року надійшов позов МТСБУ до [PERSON] про відшкодування збитків в порядку регресу з вимогою стягнути з Відповідача на користь Позивача завдані збитки у розмірі 38025,83 грн. На обґрунтування заявлених вимог Позивач у позовній заяви зазначив, що 20.07.2017 року в м. Києві сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Mercedes» державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля марки «Ford» державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] , в результаті якої автомобіль марки «Ford» державний номерний знак [NUMBER] отримав механічні пошкодження. На відшкодування шкоди Позивачем виплачено [PERSON] 37403,83 грн. Відповідачеві було направлено претензію про відшкодування збитків в порядку регресу. Проте останнім не було проведено жодних дій на вирішення питання в досудовому порядку та відшкодування збитків. 22.08.2019 року ухвалою Володарського районного суду Київської області відкрито провадження по справі та вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. Одночасно, в ухвалі роз`яснено відповідачу, що він має право подати до суду заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження або клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін протягом п`яти днів із дня вручення копії ухвали про відкриття провадження та заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, відзив на позов і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення копії ухвали про відкриття провадження. Відповідачу надсилалась ухвала про відкриття провадження разом з позовною заявою. Окрім того відповідач повідомлявся про розгляд справи через сайт Володарського районного суду Київської області. Суд вважає за можливе проводити розгляд справи в письмовому провадженні. Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідач в судові засідання не з`явився, жодних заяв чи клопотань до суду не направляв. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. В судове засідання представник позивача не з`явилась, та подала заяву про розгляд справи за відсутності сторони Позивача, проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. За загальним правилом частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому згідно з частиною четвертою статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. Суд, розглянувши позовну заяву та додані до неї документи, оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (статті 76, 89 ЦПК України), вирішуючи справу, виходить з такого. З наявних матеріалів справи судом встановлено, що 20.07.2017 року в м. Києві сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Mercedes» державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля марки «Ford» державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] , в результаті якої автомобіль марки «Ford» державний номерний знак [NUMBER] отримав механічні пошкодження. Згідно постанови Святошинського районного суду м. Києва № 759/11739/17 від 17.08.2017 року, [PERSON] , [INFO] , визнано винним у вчиненні вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди (а.с.5). На момент настання ДТП відповідач не мав чинного договору страхування цивільно-правової відповідальності. На відшкодування шкоди позивачем виплачено [PERSON] 37403,83 грн. (а.с.42). Відповідачеві було направлено претензію про відшкодування збитків в порядку регресу (а.с.44-45), проте останнім не було проведено жодних дій на вирішення питання в досудовому порядку та відшкодування збитків. ДТП сталась внаслідок порушення з боку [PERSON] . Вирішуючи позов, суд виходить з того, що між сторонами склалися відносини у сфері страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що регулюються, зокрема, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Законом України «Про страхування», Цивільним кодексом України (далі ЦК України). Так, відповідно до частин першої, другої статті1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. За загальним правилом частини другої статті 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому за визначенням частини першої статті 1187 ЦК України таким джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням, зокрема, транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Згідно з пунктом1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (стаття 1192 ЦК України). Реальними збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (пункт1 частини другої статті 22 ЦК України). Разом з тим, частиною першою статті 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. За правилом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). За приписами статті 993 ЦК України, статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), стаття 1191 ЦК України і стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, та стаття 993 ЦК України і стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті38 названого Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Натомість згідно зі статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Таким чином, в справі, що розглядається, у зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування [PERSON] , до нього перейшло право вимоги до завдавача шкоди (відповідача) у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завданням шкоди відповідачем, у порядку суброгації. Як встановлено судом і зазначено вище, МТСБУ було виконано свої зобов`язання, оскільки перераховано позивачеві кошти на відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу. Аналогічні правові висновки викладені також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі №199/6667/15-ц (провадження №61-7921св18), від 03.04.2019 року у справі №462/3855/16-ц (провадження №61-20250св18). Враховуючи вищевикладене, встановлені судом обставини та оцінивши в сукупності наявні докази, суд вважає, суд вважає заявлені позивачем вимоги обґрунтованими, відтак наявні правові підстави для задовольнити цього позову. Крім того, на підставі імперативних приписів частин першої, другої статті 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати, а саме, сплачений судовий збір та 622,00 грн на залучення суб`єкта оціночної діяльності (а.с.43). Відповідно до статей 15, 16, 22, 993, 1166, 1187, 1188, 1191, 1194 Цивільного кодексу України, статті 27 Закону України «Про страхування» та

Outcome: approved