Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги про стягнення майнової та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.11.2014 року [PERSON], працюючи на подвір'ї отримав побутову травму (впав з драбини з висоти третього поверху). Відчуваючи нестерпну біль, наступного дня, 12.11.2014 року, позивач звернувся до міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, а саме в травмпункт лікарні за допомогою. Черговим лікарем травматологом [PERSON] було направлено на RO-графію в рентген-кабінет, що підтверджується направленням на обстеження від 12.11.2014 року (№ 3354). Забравши знімок та повернувшись в кабінет чергового лікаря травматолога, останнім встановлено діагноз: забій лівого променевого зап'ясткового суглобу, рекомендовано: холод та медикаменти, що підтверджується випискою № 17480 від 12.11.2014 року. Виконуючи рекомендації лікаря, [PERSON] мучили нестерпні болі в руці (ліве зап'ястя). Зрештою, не витримуючи болю, 01.12.2014 року [PERSON] знову звернувся в той самий травмпункт лікарні, де черговий лікар травматолог подивився на його руку та знімок знову сказав, що це забій. Біль у руці його настільки турбувала, що він вирішив звернутись до лікаря-хірурга цієї лікарні, який встановив, що у позивача вивих кісток та знову направив в травматологію. В травматології лікарні лікарі вколовши позивачу велику кількість лідокаїну, (марно) намагались вправити вже зрошуся кістку. Зрештою, черговим лікарем [PERSON] встановлено діагноз: не свитий травматологічний вивих лівої кістки, та рекомендовано: оперативне лікування, що підтверджується випискою від 01.12.2014 року. Після чого позивачу 04.12.2014 року було зроблено операцію на руці. Фактично, лікарнею встановлено спочатку неправильний діагноз, який в подальшому призвів до необхідності в операції, якої можна було уникнути з самого початку (про що позивачу було роз'яснено лікарями перед проведенням операції, а потім після проведення операції останньому ще раз підтвердили ці обставини), що завдало позивачу фізичного болю, моральних та душевних страждань та позбавило можливості повноцінно жити. Вищевикладене й стало підставою для звернення позивача до суду із вимогами про стягнення з міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги на користь [PERSON], понесених останнім витрат на лікування та операцію в розмірі 1 228, 97 гривень та моральної шкоди в розмірі 20 000, 00 гривень. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, аргументуючи їх мотивами викладеними в позовній заяві та просив задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнав і просив суд відмовити в їх задоволенні. Надав суду письмові заперечення. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до журналу реєстрації амбулаторних хворих в травмпункті МКЛ ШМД, [PERSON] звернувся до травмпункту 12.11.2014 року із побутовою травмою отриманою 11.11.2014 року. (а.с. 64-65) Згідно виписки № 17480, виданої 12.11.2014 року міською клінічною лікарнею швидкої медичної допомоги, [PERSON] було поставлено діагноз: забій лівого променевого зап'ястокового суглобу. Рекомендовано: 1) холод; 2) медикаментозне лікування; 3) подальший нагляд та лікування у травматолога в поліклініці за місцем проживання чи роботи. Також, [PERSON] лікарем було направлено на огляд RO-графії, а від накладання іммобілізаційної пов'язки [PERSON] відмовився. (а.с. 4, 64-65) В результаті огляду RO-графії кістково-травматичних змін у [PERSON] не виявлено. (а.с. 6) В судовому засіданні [PERSON] не заперечував того факту, що відмовився від накладення гіпсу 12.11.2014 року, а згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. 01.12.2014 року [PERSON] було поставлено діагноз: не свитий травматичний вивих півмісяцевої кістки лівої кисті, та рекомендовано оперативне лікування, що підтверджується випискою № 10351, виданої 01.12.2014 року міською клінічною лікарнею швидкої медичної допомоги. (а.с. 5) Судом встановлено, що [PERSON], слідуючи рекомендаціям лікаря згідно виписки № 10351 від 01.12.2014 року, звернувся до центру первинної медико-санітарної допомоги № 6 із діагнозом закритий травматичний вивих півмісяцевої кістки лівої кисті. Був госпіталізований до травматологічного відділення МКЛ ШМД, обстежений та прооперований 04.12.2014 року, що підтверджується випискою ІХ № 13515, виданої 10.12.2014 року центром первинної медико-санітарної допомоги № 6. (а.с. 5) На підтвердження понесеної матеріальної шкоди [PERSON] було надано суду копії квитанцій про оплату медикаментів та оперативного втручання. (а.с. 9) В судовому засіданні в якості свідка було допитано [PERSON], який повідомив, що є завідуючим травмпункту МКЛ ШМД. Свідок зазначив, що 12.11.2014 року [PERSON] звернувся до травмпункту, йому було поставлено діагноз: забій лівого променевого зап'ясткового суглобу та запропоновано накласти гіпс. По спливу трьох тижнів [PERSON] знову звернувся до травмпункту МКЛ ШМД і йому була запропонована спроба вправити кістки, однак вказана спроба була невдалою. Потім [PERSON] був госпіталізований і вдало прооперований. Іммобілізаційна пов'язка (гіпс) пропонувався з метою спадання набряку і повторного рентген знімку. У виписці «забій» це був попередній діагноз. Відсутність спостереження лікаря поліклініки стало наслідком оперативного втручання. Свідок зазначив, що МКЛ ШМД надає лише первинну спеціалізовану допомогу. Також свідок зазначив, що якби [PERSON] виконав вимоги лікаря, то таких наслідків не було б. Обов'язково мало бути спостереження в поліклініці у травматолога. Наслідком операції є запізніле лікування з вини позивача, адже позивач звернувся до лікарні приблизно через три тижні. Згідно ч. 1 ст. 63 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Судом при оцінці показань свідка проаналізовано процес формування, збереження та передачі відомостей свідком. Судом прийнято до увагу покази свідка [PERSON], який послався на інформацію, якою володіє особисто, а не з чужих слів. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Згідно ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Перша медична допомога - комплекс невідкладних медичних заходів, які проводяться людині, що раптово захворіла або постраждала, на місці пригоди та під час її транспортування до медичного закладу. Для надання першої медичної допомоги створюються спеціальні медичні заклади - станції швидкої допомоги та пункти невідкладної допомоги (травматологічні, стоматологічні та ін.) Вказана інформація перебуває у вільному доступі та є інформацією, яка відноситься до вільнодоступної та загальновідомої. Відповідно до Положення про цілодобовий травматологічних пункт, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 30.03.1994 року № 41, основаним завданням травматологічного пункту є: надання невідкладної кваліфікованої цілодобової допомоги всім без винятку травмованим амбулаторним хворим з різними ушкодженнями опорно-рухового апарату у визначеному цим положенням обсязі, зокрема: 1) первинна хірургічна обробка ран верхніх і нижніх кінцівок; 2) накладання гіпсових, іммобілізуючих та ортезних пов'язок; 3) новокаїнові та інші блокади та пункції суглобів. Первинна медико-санітарна допомога передбачає консультацію лікаря, забезпечує діагностику і лікування найпоширеніших хвороб, травм, отруєнь та інших станів, проведення індивідуальних санітарно-гігієнічних і протиепідемічних заходів, медичної профілактики захворювань, а також направлення пацієнтів на отримання вторинної, третинної медичної допомоги та санаторно-курортного лікування. Первинна медико-санітарна допомога подається переважно лікарями загальної практики/сімейними лікарями або дільничними терапевтами і педіатрами. Обсяги та порядок подання первинної медико-санітарної допомоги встановлюються центральним органом виконавчої влади в сфері охорони здоров'я. Первинна медико-санітарна допомога є основною, найбільш наближеною до населення ланкою медичної допомоги. Згідно Порядку медичного обслуговування громадян центрами первинної медичної (медико-санітарної) допомоги, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 05.10.2011 року № 646, встановлено механізм та обсяг надання медичної допомоги лікарем загальної практики - сімейним лікарем і механізм скерування пацієнта лікарем загальної практики - сімейним лікарем для отримання спеціалізованої медичної допомоги при різних клінічних станах та захворюваннях. Зокрема, при травмах плечового пояса і верхньої кінцівки (поверхневі травми; рани; переломи вивихи, розтягнення та суглобів і капсульно-зв'язкового апарату) проводиться діагностика/попередня діагностика, надання невідкладної допомоги, направлення до спеціаліста для лікування (у разі відсутності ефекту від амбулаторного лікування, та/або якщо перебіг захворювання є атиповим, мають місце ускладнення, висока активність процесу, та/або є потреба в хірургічному лікуванні), а також організація термінової госпіталізації. Судом встановлено, що 12.11.2014 року [PERSON] звернувся до міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги із отриманою побутовою травмою лівої руки, а саме зап'ястя. Під час медичного обстеження останньому було встановлено попередній діагноз: забій лівого променевого суглобу та черговим лікарем травматологом було запропоновано здійснити іммобілізацію кінцівки з метою забезпечення спокою суглобів та зняття больових проявів, однак [PERSON] відмовився від накладення іммобілізаційної пов'язки. Окрім того, [PERSON] було рекомендовано подальший нагляд та лікування у травматолога в поліклініці за місцем проживання чи роботи. Однак, всупереч даним рекомендаціям позивач їх не виконав, отже відмовився від спостереження лікарем - фахівцем поліклініки, що призвело до запізнілого уточнення діагнозу та вибору методу лікування. Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, МКЛ ШМД діяло в спосіб передбачений законом, оскільки виконало усі приписи передбачені законодавством України, а саме позивачу було надання невідкладну допомогу та направлено до спеціаліста для подальшого лікування. Однак, [PERSON] було проігноровано рекомендації лікарів (відмова від імобілізації, відсутність спостереження протягом тривалого часу, майже три тижні), що призвело до запізнілого процесу лікування. Дані факти, позивачем були визнані в судовому засіданні. Отже, вказане вище свідчить про відсутність вини МКЛ ШМД у необхідності проведення оперативного втручання з метою лікування травми зап'ясткового суглобу, а отже МКЛ ШМД і не повинно відшкодувати матеріальні витрати, понесенні [PERSON] при проведені оперативного втручання. Також суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 34 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я», лікар не несе відповідальності за здоров'я хворого в разі відмови останнього від медичних приписів або порушення пацієнтом встановленого для нього режиму. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 20 000, 00 гривень, то суд приходить до висновку про відмову в задоволенні цих позовних вимог, враховуючи наступне. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із пошкодженням її майна. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, на що звернув увагу Верховний Суд України в п. 5 постанови Пленуму від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідальність за завдану моральну шкоду відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України відшкодовується особою, яка її завдала. Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Так судом не було встановлено, що відповідачем були вчинені протиправні дії, відповідно, не встановлено шкідливий результат для позивача, не встановлено наявність спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем, тобто відсутній причинно-наслідковий зв'язок між діями (винними, а не будь-якими) відповідача за завданою шкодою. Позивачем не зазначено з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, не зазначено якими доказами це підтверджується. Відповідно, відсутній склад правопорушення, причинний зв'язок між протиправною поведінкою і шкодою, відсутні підстави для відповідальності відповідача за завдану моральну шкоду. Враховуючи вище викладене, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разійого порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Заслухавши пояснення сторін по справі, покази свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню. Таким чином, в задоволені позовних вимог [PERSON] до міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги про стягнення майнової та моральної шкоди слід відмовити в повному обсязі. Враховуючи положення ст. 88 ЦПК України суд приходить до висновку про залишення судових витрат за позивачем. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed