Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

В червні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 24 червня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області між ним та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Від цього шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2018 року шлюб між ними було розірвано. За час перебування у шлюбі, а саме 06 липня 2012 року [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира була придбана за грошові кошти у розмірі 45000 доларів США, частина з яких у розмірі 43000 доларів США була отримана в борг позивачем від [PERSON] була обізнана про отримання грошових коштів в борг для придбання квартири, проти цього не заперечувала та наполягала на оформленні квартири на її ім`я. 22 грудня 2013 року [PERSON] та [PERSON] придбали також трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Придбання цієї квартири було здійснено за рахунок грошових коштів, отриманих від продажу квартири [ADDRESS] . Крім цього, за час шлюбу [PERSON] набула в особисту приватну власність Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] та Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0800 га з кадастровим номером 3210500000:07:010:0003 із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Власником іншої Ѕ частини вказаного нерухомого майна була [PERSON] . На підставі договору міни від 11 червня 2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , остання передала у власність [PERSON] Ѕ частину житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] . В свою чергу, [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . У такий спосіб [PERSON] набула право власності на цілий житловий будинок та присадибну ділянку, які розташовуються за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи те, що кватира [ADDRESS] , яка є предметом договору міни, була набута [PERSON] та [PERSON] у період перебування у зареєстрованому шлюбі за рахунок спільних коштів. Тому половина домоволодіння є також спільною сумісною власністю. Проте, [PERSON] не визнає будь-яких прав [PERSON] на домоволодіння та земельну ділянку. Тому [PERSON] просить визнати Ѕ частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель і споруд та Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0800 га з кадастровим номером 3210500000:07:010:0003 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , об`єктами права спільної сумісної власності, а також визнати за [PERSON] право власності на ј частину в цьому нерухомому майні. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов та наполягав на його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] надав відзив на позовну заяву, яким просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування відзиву вказав на те, що дійсно на підставі договору міни від 11 червня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Дудкою О.С., [PERSON] передала у власність [PERSON] Ѕ частку житлового будинку та Ѕ частку земельної ділянки, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] передала взамін [PERSON] квартиру [ADDRESS] . При цьому, згідно договору міни вартість Ѕ частки житлового будинку становить 13764 гривень, Ѕ частка земельної ділянки - 91488 гривень. В той же час вартість квартири - 372362 гривень. Таким чином, вартість квартири, яку [PERSON] передала у власність [PERSON] , була вищою за отримані взамін Ѕ частки житлового будинку та земельної ділянки. У зв`язку з цим 11 червня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] , тобто між чоловіками [PERSON] та [PERSON] , був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Дудкою О.С. Згідно умов якого [PERSON] зобов`язався перерахувати на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 200000 гривень протягом 24 наступних місяців наступним чином: по 1500 гривень щомісячно на картковий рахунок [PERSON] , а протягом наступних 41 місяців, починаючи з 11 червня 2016 року по 4000 гривень. Враховуючи, що [PERSON] виплатив на користь [PERSON] на його особистий картковий рахунок грошові кошти, тому є всі підстави вважати, що [PERSON] отримав свою ј частку в праві спільної сумісної власності в спірному нерухомому майні. Зазначеними грошовими коштами [PERSON] розпоряджався особисто, в тому числі після розірвання шлюбу з [PERSON] . За вказаних обставин представник відповідача просив відмовити у задоволенні пред`явленого позову у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні обставини та дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що 24 червня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2018 року, шлюб між сторонами було розірвано (а.с.91). Від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . За час перебування сторін у шлюбі, а саме 06 липня 2012 року [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Дана обставина підтверджується копією договору купівлі-продажу від 06 липня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Коноваловою Е.А., зареєстрованого в реєстрі за №2864 (а.с.22-23). Придбання вказаної квартири було здійснено за спільні кошти сторін по справі. До вказаного висновку суд приходить враховуючи власноручно написані розписки про отримання грошових коштів від 04 липня 2012 року (а.с.20) та від 06 липня 2012 року (а.с.21). Відповідно до яких, зокрема [PERSON] отримав в борг від громадянина США [PERSON] грошові кошти у розмірі 43000 доларів США для придбання квартири, а в подальшому [PERSON] , продавець квартири, отримала від [PERSON] грошові кошти у розмірі 45000 доларів США за продаж квартири [ADDRESS] . Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У відповідності до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відтак квартира [ADDRESS] , є об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , оскільки придбана ними за час перебування у шлюбі, за спільні кошти, а також в інтересах сім`ї. В силу положення ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Так, 06 грудня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] за згодою [PERSON] , відчужила квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Наконечною Ю.О., зареєстрованого в реєстрі за №1037 (а.с.24) В подальшому, а саме 20 грудня 2013 року [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . За змістом цього договору зазначено, що квартира набувається у спільну сумісну власність за спільні кошти та за згодою чоловіка покупця, [PERSON] , згідно нотаріально посвідченої згоди (а.с.25). Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , матір відповідача по справі. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку, а також земельної ділянки площею 0,0800 га з кадастровим номером 3210500000:07:010:0003, що знаходяться в [ADDRESS] . Дану спадщину у рівних частках прийняли діти померлої - [PERSON] та її сестра [PERSON] , згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 грудня 2013 року, виданого [PERSON] , державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори (а.с.26,28), а також копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16 грудня 2013 року (а.с.27,29). 11 червня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір міни. Згідно з умовами якого, [PERSON] передала у власність [PERSON] Ѕ часткужитлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд та Ѕ частку земельної ділянки площею 0,0800 га з кадастровим номером 3210500000 :07:010:0003, що знаходяться у [ADDRESS] . В свою чергу, [PERSON] передала [PERSON] у власність квартиру [ADDRESS] . Договір міни також укладений за згодою [PERSON] (а.с.31-32). У такий спосіб сторони по справі набули у спільну сумісну власність Ѕ частину житлового будинку з відповідною частиною присадибної земельної ділянки загальною площею 0,0800 га з кадастровим номером 3210500000 :07:010:0003, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . До того ж цю обставину відповідач та її представник визнали у судовому засіданні, яке відбулося 30 вересня 2019 року, тому в силу ч.1 ст.82 ЦПК України, додатковому доказуванню не підлягають. Згідно з положенням ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 СК України, ч.1 та ч.2 ст.370 ЦК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналізуючи викладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. Вказане нерухоме майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності в рівних частках та за [PERSON] належить визнати право власності на ј частину житлового будинку та відповідну частину присадибної земельної ділянки, що розташовані у [ADDRESS] . До вищевказаного висновку суд приходить також вважаючи необґрунтованими доводи відповідача стосовно того, що [PERSON] приховав спільні кошти подружжя. Оскільки вказані доводи не знайшли свого підтвердження в ході розгляду цивільної справи. Згідно договору позики від 11 червня 2014 року [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти у розмірі 200000 гривень. В свою чергу, [PERSON] зобов`язався повернути таку саму суму грошових коштів до 11 жовтня 2019 року в наступному порядку: протягом 24 наступних місяців по 1500 гривень щомісячно на картковий рахунок, відкритий в АТ «Райффайзен Банк Аваль», та починаючи з 11 червня 2016 року - по 4000 гривень (а.с.86). Крім цього, з метою забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов`язань за договором позики, майновий поручитель - [PERSON] уклала з [PERSON] договір іпотеки. Згідно з яким передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] .с.86,87-88,89-90). За змістом положення до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Аналізуючи зміст зазначеного договору позики від 11 червня 2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , встановлено, що укладення цього договору відбулося під час перебування сторін по справі у зареєстрованому шлюбі. Тому, безперечно, даний договір також був укладений за згодою відповідача, що підтверджується п.9 цього договору. З історії по картковому рахунку, відкритому в АТ «Райффайзен Банк Аваль» на ім`я [PERSON] за період з 02 липня 2014 року по 30 серпня 2019 року (а.с.129-160) вбачається, що [PERSON] виконав свої зобов`язання за договором позики та достроково повернув грошові кошти, отримані ним в борг від [PERSON] . Разом з цим, суд вважає за необхідне звернути увагу на ту обставину, що повернення [PERSON] грошових коштів відбувалось в період, коли сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, тобто до 20 грудня 2018 року. У зв`язку з цим, вказаними грошовими коштами сторони по справі розпоряджались за взаємною згодою. При цьому, жодних доказів приховування цих коштів [PERSON] відповідач до суду не надала. Зокрема, з довідок, наданих директором товариства з обмеженою відповідальністю дошкільний навчальний заклад «Грінрайс кідс» від 06 листопада 2018 року та 12 квітня 2019 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , з вересня 2017 року по квітень 2019 року відвідує вказаний дошкільний навчальний заклад. Вартість навчання за період з вересня 2017 року по березень 2019 року становить 65531 гривень 60 копійок. Також на рахунок ФОП [PERSON] за вказаний період надійшли кошти в сумі 81435 гривень 41 копійок. Оплату вказаних коштів здійснено [PERSON] (а.с.33,34). За правилами ч.1 та ч.5-6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем не доведено факту приховування позивачем коштів у сумі 200000 гривень, тому її доводи з цього приводу суд не приймає до уваги. Суд звертає увагу, що положення ч.2 ст.70 СК України передбачають право суду лише відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Вказана норма не передбачає можливості припинення взагалі права одного з подружжя на частину у спільному майні, адже такі правовідносини врегульовано ст.365 ЦК України. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанції від 24 червня 2019 року (а.с.1) вбачається, що при зверненні до суду [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 1536 гривень. Пред`явлений ним позов задоволений. З огляду на це, з [PERSON] на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 1536 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved