Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

В січні 2015 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом та в обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 16.04.2008 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір №CL33991 відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 20000 дол. США з винагородою кредитора за ініціювання кредиту в розмірі 1000 дол. США та з кінцевою датою погашення до 25.03.2015 року та відсотковою ставкою 24% річних. З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобовязань за вказаним договором, між банком та [PERSON] було укладено договір поруки від 16.04.2008 року, відповідно до умов якого поручитель взяла на себе зобовязання відповідати перед позивачем за зобовязанням [PERSON] Вказував на те, що позичальник належним чином умов договору не виконує у звязку з чим у нього станом на 23.12.2014 року виникла заборгованість у розмірі 15047,08 дол. США, що згідно курсу НБУ на дату розрахунку становить 238562,43 грн. і яка складається з наступного: прострочена заборгованість по сумі кредиту 10762,95 дол. США, що становить 170640,11 грн., суми дострокового стягнення кредиту 1560,62 дол. США, що становить 39405,79 грн., підвищені відсотки (пеня) 238,03 дол. США, що становить 3773,82 грн. У звязку з наведеним вважає, що боржник та поручитель повинні нести солідарну відповідальність за невиконання боржником своїх зобовязань та сума боргу підлягає достроковому стягненню. На підставі викладеного, посилаючись на норми процесуального права та умови договору, просив стягнути з відповідачів в солідарному вище вказану суму заборгованості та судовий збір. Представник позивача в судове засідання не зявився, направив до суду заяву в якій просив розгляд справи здійснювати без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та не заперечував проти винесення заочного рішення по справі. Відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Справа слухалась у відсутності відповідачів, які не зявились в судове засідання незважаючи на те, що належним чином були повідомлені судом про час та місце розгляду, про причини своєї неявки суду не повідомили і не подали заяви про відкладення розгляду справи. Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про можливі причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Так, згідно положень ч. 5 ст. 76 ЦПК України судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Так, матеріали позовної заяви та судові повістки направлялись судом відповідачем за зареєстрованими адресами їх місця проживання відповідно до даних ГУДМС України в Чернівецькій області. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник позивача не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Так, судом встановлено, що 16.04.2008 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 20000 дол. США з винагородою кредитора за ініціювання кредиту в розмірі 1000 дол. США та з кінцевою датою погашення до 25.03.2015 року та відсотковою ставкою 24% річних (а/с 5). Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, між позивачем та відповідачем виникли кредитно-договірні відносини. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Судом встановлено, що з метою забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором 16.04.2008 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки поручитель зобовязався перед кредитором відповідати за невиконання [PERSON] усіх його зобовязань перед кредитором, що виникли з кредитного договору №CL33991 від 16.04.2008 року, укладеного між кредитором та боржником в повному обсязі як існуючих в теперішній час так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (а/с 28). Так, відповідно до п.п. 2.4, 5.1-5.3, 9 кредитного договору, позичальник зобовязувався погашати заборгованість по кредиту відповідно до графіку погашення заборгованості по кредиту не пізніше 25 числа місяця, зазначеного у додатках №1,2 до кредитного договору. При порушенні строків погашення кредиту або сплати процентів за даним кредитом, позивач має право достроково витребувати погашення всієї суми кредиту з урахуванням підвищеної процентної ставки (пені). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Як вбачається з розрахунку заборгованості, відповідач належним чином не виконав своїх зобовязань за договором, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість, яка станом на 23.12.2014 року становить 15047,08 дол. США, що згідно курсу НБУ на дату розрахунку становить 238562,43 грн. і яка складається з наступного: прострочена заборгованість по сумі кредиту 10762,95 дол. США, що становить 170640,11 грн., суми дострокового стягнення кредиту 1560,62 дол. США, що становить 39405,79 грн., підвищені відсотки (пеня) 238,03 дол. США, що становить 3773,82 грн. (а/с 15). Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки (пені, штрафу). Частиною 2 ст. 1048 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Крім того, наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Зокрема, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу ( ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Право банку на дострокове стягнення заборгованості, відсотків та штрафних санкцій у випадку невиконання позичальником умов договору також передбачене п.9.1 вказаного вище кредитного договору. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання (ст. 541 ЦК України). У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі (ст. 543 ЦК України). Як вбачається з розяснень, що містяться в п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 23 травня 2012 року (справа № 6-33цс12), умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Разом з тим, в судовому засіданні не здобуто належних та допустимих доказів, які б вказували на наявність підстав вважати, що договір поруки, укладений в забезпечення вище вказаного кредитного договору на момент звернення позивача з позовом до суду та розгляду справи в суді припинений, розірваний або визнаний недійсним, у звязку з чим, суд приходить до висновку, що поручитель повинен нести солідарну відповідальність разом з боржником за неналежне виконання останнім своїх обовязків за основним зобовязанням. У відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved