Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-30 00:00:00

В травні 2015 р. позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просила суд постановити рішення, яким визнати за нею - [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] на ? частину земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]. В обґрунтування зв'ялених вимог позивач вказує на те, що 07.10.2005р. [PERSON] було складено заповіт, зареєстрований в реєстрі за № 3-2999, посвідчений державним нотаріусом Двадцятої Київської державної нотаріальної контори Черноморченко О.В. Відповідно до нього їй-позивачу заповідалась частина житлового будинку за номером [ADDRESS] та частина земельної ділянки, розташованої за тією ж адресою. [INFO] [PERSON] померла. 07.08.2008 року державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Фещук Н.І. позивачу було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване у реєстрі за №6-3180, номер спадкової справи 552/08. Однак, свідоцтво про право на спадщину ( надалі - «свідоцтво») було видане лише на ? частину житлового будинку за номером [ADDRESS]. На частину земельної ділянки, яка їй-позивачу заповідалась свідоцтво не видавалось. Відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 01.02.1999р. та Витягу з Державного земельного кадастру №НВ -8000122112014 від 11.09.2014р. земельна ділянка за кадастровим номером [NUMBER], площею 0,1000 га., розташована за адресою: [ADDRESS] (надалі- «Земельна ділянка») належить на праві спільної приватної власності [PERSON] та моєму батькові [PERSON] 11 лютого 2015р. державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Фещук Н.І. було складено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у якій нотаріус постановила відмовити їй-позивачу у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, розташовану у Святошинському районі м. Києва за адресою: [ADDRESS]. Мотивувала нотаріус це тим, що не виділено частки померлої у спільному майні та неможливістю визначити склад спадкового майна. Враховуючи наведене та посилаючись на ст..ст. 377, 1225 ЦК України просила заявлені позовні вимоги задовольнити. Позивачка та представник позивача в судовму засіданні підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити вказуючи на обставини справи викладені в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення заявлених позовних вимог не заперечував, вказував що вимоги є обґрунтованими. Третя особа, Державний нотаріус Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Фещук Наталія Іванівна в судове засідання не з»явилась, надала суду заяву з проханням розглянути справу в її відсутності, що суд вважає за можливе. З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх наданими доказами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 07.10.2005р. [PERSON] було складено заповіт, зареєстрований в реєстрі за № 3-2999, посвідчений державним нотаріусом Двадцятої Київської державної нотаріальної контори Черноморченко О.В. Відповідно до заповіту [PERSON] заповідалась частина житлового будинку за номером [ADDRESS] та частина земельної ділянки, розташованої за тією ж адресою. [INFO] [PERSON] померла. 07.08.2008 року державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Фещук Н.І. на ім.»я [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване у реєстрі за №6-3180, номер спадкової справи 552/08. Однак, свідоцтво про право на спадщину за заповітом було видане лише на ? частину житлового будинку за номером [ADDRESS]. На частину земельної ділянки, яка заповідалась [PERSON] на ім.»я [PERSON] свідоцтво не видавалось. Відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 01.02.1999р. та Витягу з Державного земельного кадастру №НВ -8000122112014 від 11.09.2014р. земельна ділянка за кадастровим номером [NUMBER], площею 0,1000 га., розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної приватної власності [PERSON] та [PERSON] 11 лютого 2015р. державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Фещук Н.І. було складено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у якій нотаріус постановила відмовити позивачу у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, розташовану у Святошинському районі м. Києва за адресою: [ADDRESS], вказуючи на те, що не виділено частки померлої у спільному майні та неможливістю визначити склад спадкового майна. Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки з майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду . Стаття 89 Земельного Кодексу України стверджує, що «Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Згідно п.5 тієї ж статті - поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачене законом, або не встановлено судом. Згідно ст. 78 Земельного Кодексу України «Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками». Відповідно до ст. 86 Земельного Кодексу України «Земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: подружжя, співвласників жилого будинку, тощо. Таким чином, оскільки судом встановлено, що житловий будинок за номером [ADDRESS], перебуває у спільній власності позивача та відповідача у рівних частках, тобто, ? частка будинку - перебуває у власності [PERSON] та ? - у власності мого [PERSON] Зважаючи на це, та положення ст. 86 Земельного Кодексу України встановлено, що [PERSON] є співвласником земельної ділянки, на якій розташований вказаний вище житловий будинок. Разом з тим, позивач правовстановлюючих документів на частину земельної ділянки, яку їй передано у спадщину немає, через це виникають спори з відповідачем з тих підстав, що в спадковому майні померлої не зазначено розміру частки спадкодавця, у зв'язку з чим позивач не може отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом і відповідач не визнає її співвласником земельної ділянки. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1225 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Частиною 1 ст. 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, тому відповідно до статті 88 ЗК України слід брати до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. На підставі наведеного, враховуючи приписи ст. ст. 377 ч. 1, 1225 ЦК України та ч.1 ст. 120 Земельного кодексу України до позивача переходить право власності на спірну земельну ділянку. Частинами 1, 2, 4 статті 174 ЦПК України встановлено: позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» з'ясовуючи після доповіді про обставини справи, чи підтримує позивач свої вимоги, чи визнає відповідач вимоги позивача та чи не бажають сторони укласти мирову угоду або звернутися для вирішення спору до третейського суду, головуючому необхідно уточнити, в якому обсязі та з яких підстав підтримується позов або в якій частині визнається позов, а якщо сторони мають намір укласти мирову угоду, то на яких конкретно умовах (стаття 173 ЦПК). У разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи наведене та визнання відповідачем заявлених позовних вимог, суд вважає дані вимоги доведеними та такими що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved