Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-28 00:00:00

В січні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила визначити їй додатковий строк для прийняття спадщини після смерті [INFO] року двоюрідної бабусі [PERSON], яка за життя склала на її ім'я заповіт. В обґрунтування своїх вимог щодо причин пропуску строку прийняття спадщини вказувала, що на час складання заповіту вона була неповнолітньою, про існування заповіту не знала, і в останній період подання заяви про прийняття спадщини знаходилась на амбулаторному. Рішенням Бахмацького районного суду від 11 лютого 2014 року позовні вимоги [PERSON] задоволено, визначено їй додатковий строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON] - два місяці з дня набрання рішенням законної сили. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить дане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Апелянт наполягає на тому, що матеріали справи не підтверджують наявність об'єктивних причин пропуску позивачем строку для прийняття спадщини. Вказує, що на момент смерті спадкодавця [PERSON] позивач була повнолітньою, повністю дієздатною особою, проте в суд з позовом звернулась лише через вісім років після смерті [PERSON] Також апелянт вказує, що судом було встановлено, що заповіт, на якій посилається позивач, не був посвідчений у встановленому законом порядку. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити, оскільки суд першої інстанції при ухвалені рішення допустив порушення норм матеріального та процесуального права. Позивач [PERSON], відповідач [PERSON] та Батуринська міська рада в судове засідання не з»явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач надала суду заяву про відкладення справи, але повідомлені нею причини неявки не визнано судом поважними. З урахуванням положень ч.2 ст.305 ЦПК України неявка в судове засідання, осіб які беруть участь у справі, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Рішення Бахмацького районного суду від 11 лютого 2014 року було змінено рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 11 березня 2014 року, шляхом виключення із мотивувальної частини цього рішення посилання на те, що незнання про існування заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини. Проте ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 червня 2014 року було задоволено касаційну скаргу [PERSON], скасовано рішення апеляційного суду від 11 березня 2014 року, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Скасовуючи рішення апеляційного суду Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшов висновку, що апеляційний судом було допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви суду касаційної інстанції, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при повторному розгляді справи. Судом встановлено, що 24 листопада 1986 року [PERSON] склала заповіт, який був посвідчений секретарем виконавчого комітету Батуринської селищної ради, згідно з яким все своє майно, а саме 12 частину будинку з надвірними будівлями в [ADDRESS], заповіла [PERSON] (а.с.9). Даний заповіт є чинним, ніким не скасований, що також підтверджується довідкою Батуринської міської ради № 03-08/23 від 17 січня 2014 року (а.с.32). [INFO] року [PERSON] померла. Після її смерті до Бахмацької районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернувся її чоловік [PERSON] [INFO] року [PERSON] помер. Після його смерті до Бахмацької районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулася [PERSON] Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач [PERSON] пропустила строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, а саме у зв'язку із хворобою та через незнання про існування заповіту, про наявність якого дізналась в листопаді 2013 року. Проте з таким висновком суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1222, ч.1 ст. 1220, ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини ( ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Тобто, право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Ураховуючи викладене, правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви, та ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про спадкову масу, то положення ч. 3 ст. 1272 ЦК України не застосовуються. Позивач [PERSON], звертаючись до суду з позовом, посилалась на те, що вона своєчасно спадщину не прийняв через те, що не знала про існування заповіту, складеного [PERSON] на її ім'я, і про його існування дізналась в листопаді 2013 року. Проте істотне значення для справи є встановлення моменту, коли спадкоємець дізнався про смерть спадкодавця. Обов'язком спадкоємця є доведення поважності пропуску строку для прийняття спадщини, а саме з моменту її відкриття до моменту звернення до нотаріуса із відповідною заявою. Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON], достовірно знаючи про смерть спадкодавця [PERSON], не зверталась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини на протязі восьми років з дня смерті останньої, тобто свідомо, за відсутності будь-яких перешкод не вчиняла дії з прийняття спадщини протягом шести місяців з моменту її відкриття. Задовольняючи позовні вимоги на підставі ч.3 ст. 1272 ЦК України, суд першої інстанції не врахував, що право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття, закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відсутність інформації у [PERSON] про існування заповіту на її користь не є поважною причиною пропуску встановленого законом строку для подання заяви про прийняття спадщини. Посилання позивача на те, що вона з поважних причин пропустила строк для подання заяви про прийняття спадщини через перебування в останні дні строку на амбулаторному лікуванні, також не може бути визнана судом як поважна причини, оскільки факт перебування [PERSON] на амбулаторному, а не стаціонарному лікуванні, не свідчить про наявність істотних труднощів для неї для звернення до нотаріусу із відповідною заявою. Зі змісту п. 207 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України вбачається, що письмову заяву про прийняття спадщини та відмову від неї може бути надіслано поштою (була чинна на момент відкриття спадщини, втратила чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року). Отже, обставини, на які посилається позивач [PERSON], не можуть вважатися об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для вчинення нею дій по прийняттю спадщини. З врахуванням наведеного, рішення суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, судом помилково застосовано до спірних правовідносин ч. 3 ст. 1272 ЦК України, а тому підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в позові. Вимога апеляційної скарги про необхідність постановлення окремої ухвали відносно судді першої інстанції [PERSON]. не може бути задоволена, оскільки матеріалами справи не доведено наявність для цього законних підстав. На підставі ст. 88 ЦПК України з позивача на користь апелянта належить стягнути 121 грн. 80 коп. судових витрат, понесених останньою при зверненні до суду апеляційної інстанції.

Outcome: partial