Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

В травні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить: зобов`язати відповідача [PERSON] не чинити перешкод у користуванні житлової кімнатою, яка складає 12 кв.м., що знаходиться у квартирі [ADDRESS] ; вселити його у вказану квартиру; зобов`язати відповідачку [PERSON] передати другий примірник ключів від вказаної квартири. Позов обґрунтований тим, що в період шлюбу він з відповідачкою за спільні кошти придбали вказану спірну квартиру, право власності на яку зареєстровано в рівних частках по Ѕ на кожного. 22.02.2018 шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу дане майно розподілено не було. Відповідачка чинить перешкоди у користуванні квартирою, вчиняє сварки та не допускає позивача до квартири. 17 грудня 2020 року від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнала в повному обсязі з наступних підстав. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав, що під час шлюбу, на підставі договору купівли-продажу від 28.04.2015, серія та номер НАН 045362, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області, сторонам у справі на праві спільної часткової власності належить двокімнатна квартира загальною площею 56,2 кв.м., житлова площа 32,4 кв.м., складається з двох кімнат, одна 12 кв.м., інша - 20,6 кв.м. яка знаходиться за адресою : [ADDRESS] . З мотивувальної частини позову вбачається, що на думку позивача вся квартира була придбана за його особисті кошти. Але він не пояснює, чому вона оформлена як спільна часткова власність сторін. Дійсно, при придбанні спірної квартири позивач частково вклав свої особисті гроші, які він отримав від продажу спадкового житла в вигляді 1/2 частини однокімнатної квартири за адресою: м. Мелітополь, вул. Брів-ла-Гайард . Проте, із наданого позивачем в якості доказу договору купівлі-продажу від 13.03.2015 вбачається, що [PERSON] та його дядько [PERSON] , отримали від продажу квартири, яка належала їм на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на праві спільної часткової власності -149 111 грн. та відповідно своєї долі кожний по 74 555,5 грн., що еквівалентно 2 980 доларів СІІІА, згідно курсу валют НБУ України на той час. 28.04.2015 на підставі договору купівлі-продажу від 28.04.2015 сторонами по справі була придбана у спільну часткову власність двокімнатна квартира [ADDRESS] . Згідно п.2.1. цього Договору продаж було вчинено за 147 600 грн., плюс витрати на збір документів, оплати державного мита, збору до Пенсійного фонду, військовий збір та послуги нотаріусу за оформлення угоди, то фактично ними було витрачено 150 000 грн. Кожна сторона, будучи подружжям на той час, вносила в покупку квартири свої особисті кошти порівну, тобто кожний сплатив по 75 000 грн. При цьому на покупку частки квартири відповідачки, гроші їй дали батьки в якості її особистих коштів. Цей факт підтверджується ч.2 п.5.7 Договору, де зазначено, що гр. [PERSON] та гр. [PERSON] є подружжям з лютого 2007 року та купують по частині зазначеної квартири в особисту приватну власність кожного з подружжя. Саме на таких умовах батьки були згодні дати кошти на придбання житла. Ствердження позивача, що фактично вся покупка була оплачена їм, спростовується додатково п.2.1. Договору, де зазначено, що продавець одержав від покупців гроші готівкою повністю в рівних частках від кожного. Звертає увагу суду, що ретельне дослідження вказаних обставин необхідно з огляду на те, що позивач вказав, що поділ майна між колишнім подружжям не здійснено та квартира нібито придбана за його особисті кошти, тоді є незрозумілим чому вона має статус спільної часткової особистої приватної власності кожного подружжя. Вважає тим самим позивач вводить суд в оману. Крім того, на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 22.02.2018 по справі 320/8950/17 шлюб між сторонами було розірвано. Прізвище « [PERSON] » після розірвання шлюбу змінено на дошлюбне « [PERSON] » та після реєстрації нею 07.07.2018 другого шлюбу з [PERSON] прізвище не змінювалося. Судом було встановлено, що у спірної квартирі позивач не проживає з початку жовтня 2017 року. В своєму позові він також не заперечує цей факт. Тобто, майже за пів року до розірвання шлюбу, позивач, самостійно, добровільно пішов жити до своїх батьків за адресою: [ADDRESS] , де він був зареєстрований та проживав до шлюбу. При цьому він забрав з собою всі свої особисті речі та одяг. Крім цього, він забрав з собою придбаний у 2016 році за сумісні кошти автомобіль ВАЗ 2112 г/н [NUMBER] 2007 року випуску, вартістю 3300 доларів США та валютний вклад в розмірі 4930 доларів США в ПАТ «Державний ощадний банк України». В спірної квартирі з початку жовтня 2017 року позивачка залишилася проживати з неповнолітньою дочкою [PERSON] , [INFO] від шлюбу з позивачем. Що до спільного майна, такого як побутова техніка та меблі. Шафі, спальні місця, холодильник та газова піч були придбані батьками відповідачки. За сумісні кошти подружжя купували у кредит пральну машинку та комп`ютер, який був у вживанні. Пральна машинка на даний час зламана, комп`ютер, знаходиться у користуванні їхньої дитини. Зауважено, що на момент покупки квартири, вона потребувала капітального ремонту, який також був здійснений фактично за кошти батьків відповідачки. Крім цього, у шлюбі сторони придбали автомобіль ВАЗ 2112 г/н [NUMBER] 2007 року випуску, вартістю 3300 доларів США та мали валютний вклад в розмірі 4930 доларів США в ПАТ «Державний ощадний банк України», але ці речі позивач не зазначив у своєму позові. Відповідачка по даній справі готує позовну заяву до Мелітопольського міськрайонного суду про поділ майна, яке знаходиться у спільної сумісної власності. Коли позивач у жовтні 2017 року, після припинення шлюбних відносин, пішов в інше місця проживання, то він забрав із собою усі свої особисті речі в тому числі й одяг. Після розірвання шлюбу, в кінці червня 2018 року відповідачка з позивачем зустрілися і домовилися про наступне. [PERSON] не претендує на всі речі домашнього вжитку (по вищеозначеним причинам). Вони дійшли згоди, що вартість їхнього житла на період червня 2018 року і на теперішній час складає 11 000 доларів США. Тобто вартість частини кожного складає 5500 доларів США. [PERSON] відмовляється від своєї долі в праві спільної сумісної власності на автомобіль ВАЗ 2112 г/н [NUMBER] , 2007 року випуску і в валютному внеску, в розмірі (3300+4930):2) =4115 доларів США та сплачує позивачу різницю в вартості його частини квартири в розмірі (5500-4115)=1385 доларів США. [PERSON] в свою чергу відказується від своєї частки в праві сумісної часткової власності на житло на її користь. Цю згоду він обіцяв оформити належним чином у нотаріальної конторі. 07.07.2018 року відповідачка повторно уклала шлюб. Маючи вищеозначену домовленість з [PERSON] , з липня 2018 року вона зі своєю новою сім`єю, де [INFO] народилася ще одна дитина, по теперішній час проживають у спірній квартирі. Проте, до теперішнього часу такі домовленості належним чином не оформлені, оскільки [PERSON] , весь час просив відповідачку почекати, мотивуючи тим, що він працює то за межами м. Мелітополя, то за кордоном і йому ніколи цим займатися. Весь цей час позивач мав і має вільний доступ до житла, в нього є свій комплект ключів та відповідачка ніколи не змінювала замків на вхідних дверях. Таким чином вважає твердження позивача про те, що вона декілька разів змінювала замки, відмовилася давати йому його екземпляри ключів, лається, виганяє його, чим перешкоджає вільно користуватися належною йому часткою житла є надуманими, неправдивими, не відповідають дійсності та не підтверджуються будь-якими доказами. Ніяких особистих речей [PERSON] у спірної квартирі немає. Твердження, що йому в такий скрутний час для всієї держави нема де жити та він вимушений проживати у друзів також є неправдивими, тому що в жовтні 2017 року, майже за пів року до розірвання шлюбу, позивач, самостійно, добровільно пішов жити до своїх батьків у належну його матері на праві приватної власності частину будинку за адресою: [ADDRESS] , де він був зареєстрований та проживав до шлюбу. Таким чином вважає, що позивачем не було надано суду жодного доказу тім обставинам, на котрі він посилається в обґрунтуванні своїх доводів та вимог, а тому в задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, пояснив, що в 2015 році під час шлюбу з відповідачкою, вони купили квартиру [ADDRESS] . Від шлюбу вони мають спільну дитину. В 2018 році шлюб між ним було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідачка залишилася проживати у вказаній квартирі разом з донькою. Потім відповідачка вдруге вийшла заміж, народила дитину та з новою сім`єю продовжує жити в спірній квартирі. Відповідачка змінила замки на вхідних дверях, не пускає його до квартири, влаштовує сварки. Останній раз він був у спірній квартирі в 2018 році і вже тоді замки на дверях були змінені. Відповідачка пропонувала йому викупити Ѕ частини квартири, однак він відмовився, оскільки не погодився із запропонованою сумою в розмірі 175 000 грн. Йому ніде жити, іншого майна він не має. Крім того, відповідачка чинила перешкоди у спілкуванні з дитиною, казала, що переїде з дитиною мешкати до іншого міста. Вказаними діями відповідачка чинить йому перешкоди в користуванні квартирою. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала в повному обсязі та пояснила, що ніяким чином не чинить позивачу [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою, замки на вхідних дверях не міняла, не проти дати позивачу другий комплект ключів від даної квартири. З жовтня 2017 року позивач пішов з вказаної квартири, особистих речей не має. Позивач [PERSON] офіційно до неї не звертався про вселення до квартири. Вона не забороняє позивачу бачитися з їх спільною дитиною. Вважає позов необґрунтований, позивачем не надано суду жодних доказів, що вона чинить йому перешкоди у користуванні квартирою. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] - адвокат Фоміна І.П. позовні вимоги не визнала в повному обсязі, з підстав зазначених у відзиві, вважає, що позивачем не надано суду жодних доказів, що відповідачка [PERSON] чинить йому перешкоди у користуванні приміщенням. На підставі викладеного просить відмовити в задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 1 ст. 15 ЦК України вказує, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 16 ЦК України). Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено наступні обставини. Позивачу [PERSON] та відповідачці [PERSON] належить на праві приватної спільної часткової власності по Ѕ частині на кожного, квартира [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 28 квітня 2015 року посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Онищенко М.А., зареєстровано в реєстрі № 1075, копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності/а.с.68-70/ . 22 лютого 2018 року рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] /а.с.15/. Сторони по справі мають спільну неповнолітню дитину - дочку, [PERSON] , [INFO] . 07 липня 2018 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб/а.с.62/. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася дитина - син, [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження/а.с.66/. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] /а.с.7/. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 19.05.2020, виданої відділом реєстрації департаменту реєстраційних послуг виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] /а.с.20/. Відповідно до копії Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 19.04.2018, [PERSON] зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] /а.с.61/. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 15.02.2019, виданої відділом реєстрації виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] /а.с.67/. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач [PERSON] вказує, що відповідачка чинить йому перешкоди у користуванні житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , змінила замки на вхідних дверях, до вказаної квартири не пускає, вчиняє сварки, він не може забрати свої особисті речі з квартири, через що позивач позбавлений можливості вільно користуватися належною йому часткою квартири. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їхніх сімей та інших осіб. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Проаналізувавши надані суду докази по справі, суд приходить до висновку, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження в суді. Суд, відмовляючи у позові, виходить з того, що позивачем [PERSON] не надано доказів того, що йому чинились перешкоди відповідачкою [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] . Крім того, позивач не звертався до правоохоронних органів з даного приводу за захистом своїх прав, інших доказів порушення своїх прав, позивачем не надано. В позовній заяві та особистих поясненнях в залі суду [PERSON] не послалася на жоден доказ, який би підтверджував його позовні вимоги. На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed