Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

В січні 2017 року представник позивача звернувся до Приморського райсуду м. Одеси, в травні 2017 року справа надійшла до Овідіопольського райсуду Одеської області з вищевказаним позовом, в якому зазначив, що 26 листопада 2013 року між позивачем та відповідачем був укладений договір про намір, свої зобов`язання відповідач не виконав, а тому відповідно до вимог вищевказаного договору, просить стягнути неустойку (штраф) в розмірі 15 000 доларів США. В ході судового розгляду представники позивача підтримали позовні вимоги. Представник відповідача позов не визнав. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступного. Відповідно до ст.263 ч.1 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так судом встановлено, що дійсно 26 листопада 2013 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , [INFO] (код [NUMBER] ) був укладений договір про намір, згідно якого відповідач мав намір реалізувати об`єкт нерухомого майна (а.с.6) 21 травня 2014 року Приморським райсудом м. Одеси було прийнято заочне рішення в рамках цивільної справи № 522/5039/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення авансу, згідно якого з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 15 000 дол США, що в еквіваленті за курсом НБУ складає 175 800грн. у рахунок повернення авансу та судові витрати. Рішення є чинним. (а.с.15). 16 грудня 2016 року виконавче провадження, яке було відкрито на підставі виконавчого листа по заочному рішенню, було закінчено на підставі ст. 49 ч.1 п.8 ЗУ «Про виконавче провадження», який діяв на час прийняття рішення, у зв`язку з фактичним виконанням судового рішення). В ході судового розгляду було з`ясовано, що договір про намір від 26 листопада 2013 року був предметом дослідження під час розгляду цивільної справи № 522/5039/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , під час розгляду даної справи було встановлено, що предметом спору є аванс. Позивач просить стягнути з відповідача неустойку (штраф) або як зазначив позивач проценти за користування чужими грошами відповідно до договору від 26.11.2013 року. Договір про намір відповідно до ст.ст. 215 ч.2, 635 ч.1 ЦК України є нікчемним на підставі недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення договору. З урахуванням предмету позову, виходячи з обставини, які були встановлені під час розгляду справи, відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами, які не підлягають відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України судовому захисту та під час розгляду справи позивач не змір обгрутуванити свої позовні вимоги щодо стягнення неустойки (штрафу) або як зазначив позивач проценти за користування чужими грошами, а тому позовні вимоги щодо стягнення грошей задоволенню не підлягають. При поданні позову позивач сплатив судовий збір в повному обсягу, вини відповідача у подані позову не має, а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати розподілу не підлягають.

Outcome: dismissed