Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

\~ \~ \~ \~До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась [PERSON] із позовом до Вінницької міської ради про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу місцевого самоврядування, зобов`язання вчинити певні дії, мотивуючи свої вимоги тим, що 09 грудня 2020 року постановою Кабінету Міністрів України №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на період карантину запроваджено обмежувальні протиепідемічні заходи, а саме заборонене перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно. \~ \~ \~ \~Постійно проживаючи у цей період у м. Вінниці, позивач відвідувала установи, організації, торгівельні заклади, дотримуючись зазначених вимог, які підтримано Вінницькою міською радою. \~ \~ \~ \~Але на початку січня 2021 року після звернення до сімейного лікаря у позивача виявлено патологію ЛОР-органів та встановлено дерматологічний діагноз, що мають причинно-наслідковий зв`язок із носінням маски, у зв`язку із чим їй рекомендовано не носити маску «з метою недопущення рецидивів дерматологічних захворювань». \~ \~ \~ \~Позивач вважає, що для неї шкода від носіння маски більша, ніж ризик зараження COVID-19. \~ \~ \~ \~З листопада 2020 року і дотепер у зв`язку із відсутністю на її обличчі маски, позивач зазнає дискримінації, примусу та незаконних вимог одягнути маску. Конфліктні ситуації неодноразово фіксувались правоохоронними органами за її письмовими повідомленнями про злочинні дії. \~ \~ \~ \~Оскільки Вінницька міська рада допускає на території громади дискримінаційні дії щодо позивача як людини, яка має медичні протипоказання до носіння маски, не проводить відповідної інформаційно-роз`яснювальної роботи, нехтує чинним законодавством, позивач просить стягнути із відповідача моральну шкоду у розмірі 250\~000 грн, а також зобов`язати його постійно проводити інформаційно-просвітницьку роботу щодо виконання положень Основ законодавства України про охорону здоров`я. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні представник відповідача за довіреністю [PERSON] заперечив щодо задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позов. \~ \~ \~ \~Заслухавши пояснення учасників справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних міркувань. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідно до виписки із медичної картки амбулаторного хворого від 27.01.2021 позивач [PERSON] спостерігається в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 м. Вінниці» з приводу патології ЛОР-органів. На думку сімейного лікаря [PERSON] та головного лікаря [PERSON] наявний причинно-наслідковий зв`язок на носіння маски. З метою недопущення рецидивів дерматологічних захворювань не рекомендується носіння маски (а.с.11). Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач ще з листопада 2020 року у громадських місцях, закладах торгівлі, установах та організаціях різних форм власності зазнає дискримінації у зв`язку із відсутністю на її обличчі маски. Позивачем не зазначено дату, час та місце конкретних ситуацій, обставин, за яких вони мали місце, відношення відповідних осіб, які, на її думку, допускали відповідні діяння, до відповідача у справі Вінницької міської ради. При цьому, суд звертає увагу на те, що право кожного громадянина на охорону здоров`я та медичну допомогу гарантується статтею 46 Конституції України. Відповідно до ст. 28 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року № 1645-III карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них, підстави та порядок обов`язкової самоізоляції, перебування особи в обсерваторі (обсервації), госпіталізації до тимчасових закладів охорони здоров`я (спеціалізованих шпиталів). Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності. Відповідно до п. 2-3. Розділу X «Прикінцеві положення» вказаного Закону № 1645-III тимчасово, на період здійснення заходів щодо запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), передбачених карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України, з урахуванням епідемічної ситуації, можуть бути запроваджені обмежувальні протиепідемічні заходи щодо фізичних осіб. За порушення встановлених обмежувальних протиепідемічних заходів особи несуть відповідальність згідно із законом. З 12 березня 2020 року на усій території України встановлено карантин відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами), від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», від 22 липня 2020 р. № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та, зокрема, від 9 грудня 2020 р. № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на період дії карантину забороняється, зокрема, перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно. Таким чином, носіння маски є обов`язковим для кожної особи без винятків у силу постанови Кабінету Міністрів України, а не будь-якого рішення Вінницької міської ради. У разі незгоди із відповідними рішеннями Кабінету Міністрів України нормативно-правового характеру у формі постанов, у тому числі з підстав неврахування при їх прийнятті рекомендацій Міністерства охорони здоров`я України чи з інших причин, позивач не позбавлений права звернутися до суду із відповідним позовом. Однак на даний час вказані постанови Кабінету Міністрів України є чинними, а тому підлягають виконанню на всій території України всіма фізичними та юридичними особами. Вказані норми не є обмеженням конституційних прав особи, а є профілактичним заходом, затвердженим на виконання ст.29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», який має на меті захист життя і здоров`я інших людей, право на що гарантоване ст.ст.27, 49 Конституції України. При цьому, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України). Крім цього, відповідно до ч.1 ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Більше того, 21.11.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі Закон № 1000-IX). Згідно з підпунктом 1 пункту 1 Закону статтю 44-3 КУпАП доповнено частиною другою такого змісту: «Перебування в громадських будинках, спорудах, громадському транспорті під час дії карантину без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно тягне за собою накладення штрафу від десяти до п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян». Крім цього, підпунктами 2-4 пункту 1 Закону № 1000-IX внесено зміни до статей 219, 221 та 222 КУпАП щодо підвідомчості справ про адміністративні правопорушення. Таким чином, необхідність носіння маски не є владним рішенням Вінницької міської ради, а зумовлене обов`язковістю на всій території України постанов Кабінету Міністрів України щодо запровадження карантину на виконання ст.29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Відтак, на відповідача Вінницьку міську раду не може бути покладена цивільно-правова чи інша відповідальність за прийняття рішення нормативно-правового характеру Кабінетом Міністрів України. Повноваження органів місцевого самоврядування в умовах карантину визначені статтею 30 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а саме на територіях, де встановлено карантин, місцевим органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування надається право залучати підприємства, установи, організації незалежно від форм власності до виконання заходів з локалізації та ліквідації епідемії чи спалаху інфекційної хвороби; залучати для тимчасового використання транспортні засоби, будівлі, споруди, обладнання, інше майно підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, необхідне для здійснення профілактичних і протиепідемічних заходів, із наступним повним відшкодуванням у встановленому законом порядку його вартості або витрат, пов`язаних з його використанням; установлювати особливий режим в`їзду, виїзду на території карантину та окремих адміністративно-територіальних одиниць громадян і транспортних засобів, а у разі необхідності - проводити санітарний огляд речей, багажу, транспортних засобів та вантажів; запроваджувати більш жорсткі, ніж встановлені нормативно-правовими актами, вимоги щодо якості, умов виробництва, виготовлення та реалізації продуктів харчування, режиму обробки та якості питної води; установлювати особливий порядок проведення профілактичних і протиепідемічних, у тому числі дезінфекційних, та інших заходів; створювати на в`їздах, виїздах на території карантину та окремих адміністративно-територіальних одиниць, що знаходяться на території карантину, контрольно-пропускні пункти, залучати в установленому порядку для роботи в цих пунктах військовослужбовців, працівників, матеріально-технічні та транспортні засоби підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, частин та підрозділів центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку. Жодного владного рішення, яке б було прийнято відповідачем у справі на виконання вимог статті 30 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», у частині носіння масок в інших місцях, в іншому порядку та час, ніж це визначено у постановах Кабінету Міністрів України, не прийнято. Згідно з положеннями ст. 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать у тому числі делеговані повноваження (п.б), серед яких вжиття у разі надзвичайних ситуацій необхідних заходів відповідно до закону щодо забезпечення державного і громадського порядку, життєдіяльності підприємств, установ та організацій, врятування життя людей, захисту їх здоров`я, збереження матеріальних цінностей. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві органи виконавчої влади у сфері захисту населення від інфекційних хвороб інформують населення через засоби масової інформації про епідемічну ситуацію в регіоні та здійснювані протиепідемічні заходи. Таким чином, інформування населення у сфері карантинних обмежень не належить до повноважень відповідача у справі, навідміну від Виконавчого комітету Вінницької міської ради, який є окремою юридичною особою та самостійним учасником цивільних та цивільно-процесуальних відносин. Відповідно до ст.15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Порушення цивільного права є результатом протиправних дій порушника, внаслідок чого воно зазнало зменшення або ліквідації, що позбавляє його носія можливості здійснити, реалізувати це право повністю або частково. Зокрема, згідно з ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.4 ст.23 ЦК України). Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Частиною першою статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадовою або службовою особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями1173,1174ЦК України. Так, відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Фактично підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтею 1174 ЦК України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи стаття1173,1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування». У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували, що незаконними діями, рішеннями чи бездіяльністю відповідача спричинено позивачу патологію ЛОР-органів, що відповідач не проводить чи неналежно проводить постійну інформаційно-просвітницьку роботу у частині карантинних заходів. Хоча, згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої) Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 ЦПК України). Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов (постанова Верховного Суду №752/2345/16-ц від 20 березня 2019 року). Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від\~\~31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Однак, позивачем вищезазначених вимог не дотримано, не зазначено в чому конкретно проявились незаконні рішення, дії чи бездіяльність посадової або службової особи органу місцевого самоврядування. Окрім того, суд відноситься критично до наданих виписки з медичної картки амбулаторного хворого, як на підтвердження завдання позивачу моральної шкоди, оскільки не вбачається причинно-наслідкового зв`язку між погіршенням стану його здоров`я позивача та конкретними діями відповідача. Таким чином, судом не встановлено порушення відповідачем цивільних прав позивача, що у свою чергу унеможливлює їх судовий захист шляхом задоволення позовних вимог. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги, заявлені позивачем, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а відтак задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed