Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

В червні 2015р. позивач КП «ЦОС Шевченківського району» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], в якому просив суд: стягнути з відповідачки на свою користь суму заборгованості за житлово-комунальні комунальні послуги, а саме постачання теплової енергії, у розмірі 26662,54 грн., зокрема: основного боргу в сумі 20469,12 грн.; інфляційних втрат у розмірі 4349,51 грн.; трьох відсотків річних в сумі 1843,91 грн.; понесені судові витрати у сумі 266,62 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідачка є власником нежитлового приміщення за адресою вул. Студентська, 11 в м. Києві, однак не в повному обсязі сплачує плату за теплову енергію. Так, за час утримання вказаного приміщення відповідачці надавались комунальні послуги, а саме: централізоване опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Фактичне споживання зазначених послуг підвереджується табуляграмами, наданими виробниками послуг по факту надання комунальних послуг, однак відповідно до розрахунку заборгованості та акту звіряння, наданого позивачем, оплати за комунальні послуги не надходили в повному обсязі. Так, за період з 20 вересня 2010р. по 30 квітня 2014р. заборгованість відповідачки складає 20469,12 грн. Оскільки відповідачка у добровільному порядку борг не погашає, позивач вимушений був звернутися до суду за його примусовим стягненням, а також просив стягнути з відповідачки інфляційні втрати у розмірі 4349,51 грн. та три відсотки річних в сумі 1843,91 грн. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та з підстав, викладених у позові просила суд його задовольнити. Відповідачка, в судовому засіданні визнала позов частково, зокрема щодо вимог про сплату заборгованості за спожиту теплову енергію за період з 03 червня 2012р. по 01 вересня 2013р., враховуючи, що з 01 вересня 2013р. зазначене приміщенні відключене від теплопостачання, а щодо інших пропущено строк позовної давності, у зв'язку із чим, позивачка просила суд застосувати наслідки спливу зазначеного строку. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. На підставі ст.ст. 66, 67, 162 ЖК України плата за користування житлом /квартирна плата/ обчислюється виходячи із загальної площі квартири, а плата за комунальні послуги /водопостачання, газ, та інші послуги/ береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами у відповідності до кількості проживаючих в квартирі осіб. Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08 жовтня 1992 р. «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов'язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, відповідачка є власником нежитлового приміщення за адресою вул. Студентська, 11 в м. Києві. Відповідно до розрахунку боргу за комунальні послуги, проведеним працівниками бухгалтерії позивача, заборгованість відповідачки з оплати теплової енергії за період з 20 вересня 2010р. по 30 квітня 2014р.становить 26662,54 грн. та складається з 20469,12 грн. - основної суми боргу; інфляційних нарахувань в розмірі 4349,51 грн. та трьох відсотків річних від суми боргу в розмірі 1843,91 грн. Згідно ст. 322 ЦК України, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із п. 5) ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Пунктом 10) ч. 3 ст. 20 вищезазначеного Закону встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені. Разом із тим, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Як вбачається з розрахунку заборгованості з оплати теплової енергії, наданої за адресою: м. Київ, вул. Студентська, 11, остання сформувалась за період з 20 вересня 2010р. по 30 квітня 2014р. Водночас, в судовому засіданні встановлено, що відповідно до акту № 1.09/52 від 10 вересня 2013р. житловий будинок по вул. Студентська, 11 в м. Києві був від'єднаний від загальнобудинкової системи теплопостачання опалювальних приладів, та відповідно припинилось надання відповідачці, як власнику зазначеного нерухомого майна, послуг з теплопостачання. Враховуючи зазначене, суд не знаходить правових підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідачки заборгованості з оплати теплової енергії за період з 10 вересня 2013р. Разом з тим, у відповідності до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно правової позиції висловленій в Постанові Верховного Суду України від 19.03.2014р. у справі № 6-14цс14 відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Враховуючи час звернення до суду із даним позовом (03 червня 2015р.), а також розмір заявлених позовних вимог щодо стягнення заборгованості за теплову енергію, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідачки боргу, інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з 20 вересня 2015р. по 03 червня 2012р. заявлені поза межами строку позовної давності. Беручи до уваги, що стороною відповідача визнаються позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію за період з 03 червня 2012р. по 10 вересня 2013р., а також наявні в матеріалах справи квитанції про помісячне нарахування до сплати 976,19 грн. за користування тепловою енергію за зазначеною адресою, суд вважає, що сума заборгованості за вказаний період становитиме 3904,76 грн. Разом з тим, щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період з 03 червня 2012р. по 10 вересня 2013р., суд не вбачає підстав для задоволення даних вимог, оскільки їх розрахунок проведений з порушенням правил визначення суми заборгованості, необхідної до сплати, за конкретний період прострочення. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають частковому задоволенню, зокрема, слід стягнути з відповідачки на користь позивача суму заборгованості за теплову енергію за період з 03 червня 2012 р. по 10 вересня 2013о. у розмірі 3904,76 грн. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,6 грн.

Outcome: partial