Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

В січні 2017 року позивачка [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини. В позовній заяві позивачка вказала, що перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який вони розірвали згідно рішення суду від 18 травня 2016 року. Від даного шлюбу вони мають сина [PERSON], [INFO]. Син проживає з позивачкою, перебуває на її утриманні. Батько матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, хоча має постійне місце роботи, а відповідно і можливість матеріально забезпечувати сина. [PERSON] просить стягнути аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред'явлення даного позову до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримує, просить задовольнити з мотивів, зазначених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнає. Суд, вислухавши пояснення представника позивачки, відповідача, дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних мотивів. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON], [INFO]. Як вбачається з позовної заяви та пояснень представника позивачки [PERSON] кошти на утримання дитини не надає, хоча як батько відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України зобов'язаний утримувати її до досягнення повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У відповідності до вимог ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. За правилами ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. На підставі наведеного суд визначає розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходів щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності до вимог ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд стягує з відповідача на рахунок спеціального фонду Державного бюджету України 640 гривень судового збору.

Outcome: approved