Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-11 00:00:00

В травні 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначила наступне. [PERSON] є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Разом з нею у квартирі зареєстрований її онук [PERSON] У 2010 році відповідач разом із особистими речами переїхав на постійне місце проживання до міста Москва Російської Федерації. У 2016 році він отримав громадянство Російської Федерації, а у серпні 2017 року одружився й разом із сім'єю продовжує мешкати на території Російської Федерації. З моменту переїзду [PERSON] більше не повертався до міста Торецька та за адресою своєї реєстрації не мешкав. Його особистих речей у вказаній квартирі немає, витрат, пов'язаних зі сплатою комунальних послуг він не несе. Оскільки збереження реєстрації за відповідачем перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися належним їй майном, вона змушена звернутися до суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позивач надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала. наполягала на їх задоволенні. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, заяву про розгляд справи за його відсутності не надав, про причини неявки суд не інформував. Суд, у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, розглянув позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з'ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об'єктивно оцінивши докази, доходить наступного висновку. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України та іншими нормативно - правовими актами. У відповідності до вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно положень ст.ст.317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Права власника житлового будинку також визначені ст.383 ЦК України та ст.150\~ЖК , які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить позивачу та членам її сімї [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15.03.1996 року, що також підтверджено реєстраційним посвідченням (а.с.7,8). Разом з позивачем зареєстровані: донька [PERSON], [INFO] та онук [PERSON], [INFO], що підтверджено довідкою №б/н від 17.05.2018 року (а.с.9). Відповідно до Акту, складеного головою будинкового комітету у присутності сусідів, [PERSON] не проживає за вищевказаною адресою з 2010 року по теперішній час (а.с.10). Відповідно до Акту обстеження про фактично проживаючих осіб від 08.06.2017 року, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] проживає одна (а.с.11). З копії паспорту вбачається, що відповідачу дозволено тимчасове проживання на території Російської Федерації (а.с.13). Про це також свідчить отриманий відповідачем документ на проживання іноземного громадянина у Російській Федерації (а.с.14). Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом було встановлено, що відповідач не мешкає в житловому приміщенні за вказаною адресою з 2010 року. Згідно статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням слід задовольнити. Враховуючи те, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду по справам даної категорії є безпосередньою підставою для зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, реєстраційний орган не вправі відмовити в знятті з реєстрації такої особи з посиланням на те, що суд не зобов'язав його вчинити цю дію. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved