Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

В червні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що вона є власницею житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS], на підставі договору дарування від 19.12.2008 року. Відповідачі більше ніж рік не мешкають за вказаною адресою, вони виїхали з зазначеного житлового будинку, вивезли усі свої особисті речі, кореспонденцію за вказаною адресою не отримують та господарство не ведуть, жодні сплати на утримання будинку не здійснюють. Місце перебування відповідачів позивачці не відоме. З огляду на зазначене, позивачка просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком з надвірними спорудами [ADDRESS], та зняти їх з реєстраційного обліку. Ухвалою суду від 28.08.2018 року позовні вимоги в частині вимог до [PERSON] залишені без розгляду. Позивачка в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином, про причину неявки суд не повідомила, представник позивачки надав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області https://iz.od.court.gov.ua, а також за адресою реєстрації та адресою, зазначеною в поясненнях (а.с.68), про причину неявки суд не повідомив, тому суд відповідно до ч.1 ст.280, ч.4 ст.223 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у зв'язку з відсутністю заперечень проти такого вирішення справи представника позивачки. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, причини неявки суду не повідомив, надав клопотання про розгляд справи у його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно положень ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни проводиться в судовому порядку. В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору дарування житлового будинку від 19.12.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Гнесько В.Г., зареєстрованого в реєстрі за №9629, [PERSON] є власницею житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с.14, 81). Згідно будинкової книги на будинок [ADDRESS], [PERSON] зареєстрований у вказаному будинку (а.с.12). Зазначене підтверджується також довідкою Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 27.06.2018 року (а.с.31). Дане також вбачається з матеріалів ЖЕО №8669 від 03.08.2017 року, в яких містяться пояснення [PERSON] (а.с.67), який проживає за адресою [ADDRESS] разом із позивачкою [PERSON] Згідно пояснень [PERSON] - [PERSON] не проживає за зазначеною адресою, його місцезнаходження не відомо. Крім того, як вбачається з пояснень [PERSON] (а.с.68), він мешкає за адресою [ADDRESS] разом із співмешканкою. Зареєстрований він за адресою [ADDRESS], проте за даною адресою не проживає останні сім років. Згідно висновку Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області за результатами перевірки звернення [PERSON] від 03.09.2017 року (а.с.71) встановлено, що [PERSON] дійсно не проживає за адресою [ADDRESS]. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст.ст.12,13,77,78,79,80,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин, оскільки відповідач за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] не проживає більше року, він втратив право користування житлом відповідно до ст.405 ч.2 ЦК України. Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Згідно ст. 7 цього Закону зняття з реєстрація місця проживання особи здійснюється органом реєстрації на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Вищевказані докази в їх сукупності приводять суд до переконання, що відповідач не мешкає в житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, це відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В судове засідання не надано доказів, які б свідчили про те, що причини відсутності відповідача у спірному приміщенні понад один рік є поважними. Таким чином, будь-які правові підстави для перебування на реєстраційному обліку за адресою належного позивачу майна у відповідача відсутні. Своїм перебуванням на теперішній час на реєстраційному обліку в житловому будинку [ADDRESS], який належить позивачці, відповідач створює перешкоди в реалізації нею в повному обсязі прав та охоронюваних законом інтересів власника зазначеного майна, тобто порушує ч.ч. 1,2 ст. 317, ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підставою для зняття з реєстрація місця проживання особи є судове рішення, яке набрало законної сили, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим позов задовольнити частково та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS], оскільки позовні вимоги в цій частині обґрунтовані. За правилами ст.141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідачів.

Outcome: partial