Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

В червні 2020 року [PERSON] звернувся до Романівського районного суду Житомирської області з позовом до Романівської селищної ради Романівського району Житомирської області, в якому просив ухвалити рішення про включення його до списку осіб - членів сільськогосподарської асоціації пайовиків «Прогрес», які мають право на земельну частку (пай), який є додатком до державного акта на право колективної власності на землю серія ЖТ 07-02-00014 від 26 січня 1996 року. На обгрунтування своїх вимог позивач зазначив, що у період з 23 листопада 1992 року по 8 лютого 1996 року він був членом асоціації пайовиків «Прогрес» Дзержинського району Житомирської області та працював у цьому господарстві на посаді шофера, що підтверджується записами в трудовій книжці за номерами 12 та 13. 26 січня 1996 року сільськогосподарській асоціації пайовиків «Прогрес» у відповідності до вимог чинного законодавства видано державний на право колективної власності на землю серії ЖТ 07-02-00014 з додатком до нього, в якому зазначено список громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства. Однак згідно додатку до даного акту позивач помилково не внесений до вищезазначеного списку. Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до статті 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. 9 липня 2020 року Романівською селищною радою Романівського району Житомирської області подано до суду відзив, в якому зазначено, що при розгляді та вирішенні даної справи по суті відповідач покладається на розсуд суду. 23 липня 2020 року представником третьої особи - Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області подано до суду письмові пояснення, в яких вказано, що даний територіальний орган Держгеокадастру не приймав будь-яких рішень у даній справі. Суд, дослідивши у порядку спрощеного позовного провадження письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до Указів Президента України за № 666/94 від 10 листопада 1994 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» та за № 720/95 від 8 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» відбулася передача земель у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств (далі сільськогосподарських підприємств) з подальшим їх паюванням. Паювання землі - розподіл колективної землі на ділянки (паї) між селянами - членами сільськогосподарських підприємств у процесі здійснення аграрної реформи в Україні та здійснюється після передачі землі у колективну власність на підставі матеріалів по видачі державних актів на право колективної власності на землю та грошової оцінки сільськогосподарських угідь. Право на земельну частку (пай) мають члени сільськогосподарських підприємств, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Розмір земельної частки (паю) обчислюється комісіями, утвореними у підприємствах з числа їх працівників. Склад комісії затверджується загальними зборами (зборами уповноважених) членів підприємства. Для розрахунку вартості земельної частки (паю) та визначення її розміру в умовних кадастрових гектарах береться площа сільськогосподарських угідь, переданих підприємству у колективну власність. Кількість осіб, які мають право на земельну частку (пай), приймається за списком, що є додатком до державного акта на право колективної власності на землю, який, у разі потреби, уточнюється і підписується головами відповідної Ради і підприємства. Розрахунки вартості земельної частки (паю) та її розміру в умовних кадастрових гектарах подаються на затвердження до районної державної адміністрації (виконавчого комітету міської Ради). Районна державна адміністрація (виконавчий комітет міської Ради) розглядає подані матеріали і в десятиденний строк затверджує розміри земельної частки (паю), виходячи з того, що вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства є рівними. Оформлення сертифікатів на право на земельну частку (пай) здійснюється комісіями, утвореними у підприємствах, землі яких розпайовуються. Сертифікати на право на земельну частку (пай) підписуються головою районної державної адміністрації (виконавчого комітету міської Ради) та реєструються у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), яка ведеться відповідним районним (міським) відділом земельних ресурсів. Право на земельну частку (пай) громадянина посвідчується сертифікатом за формою, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1995 року № 801 (801-95-п) «Про затвердження форми сертифіката на право на земельну частку (пай) і зразка Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) » та видаються відповідною районною державною адміністрацією (виконавчим комітетом міської Ради). Список громадян як додаток до державного акта на право колективної власності формується самим сільськогосподарським підприємством відповідно до статуту останнього, розглядається і затверджується загальними зборами усіх його членів та підписується керівником підприємства і головою органу місцевого самоврядування. Розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів членів сільськогосподарського підприємства. Громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку - додатку до державного акта на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів на право на земельну частку (пай) звернутися до загальних зборів членів сільськогосподарського підприємства з питанням про внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовано, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання, в разі ж недосягнення згоди, спір розглядається в судовому порядку. У такому випадку особа має звернутися до суду з позовом про визнання її права на земельну частку пай в даному сільськогосподарському підприємстві. Судом встановлено, що в період з 23 листопада 1992 року по 8 лютого 1996 року позивач був членом асоціації пайовиків «Прогрес» Дзержинського району Житомирської області та працював у цьому господарстві на посаді шофера. 28 листопада 1995 року відповідно до рішення Дзержинської селищної ради за № 16, сільськогосподарській асоціації пайовиків «Прогрес» передано у колективну власність 1988,3 га земель, а також затверджено список громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства. [PERSON] , як член сільськогосподарського підприємства, з невідомих причин не був включений до вищезазначеного списку громадян. Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку пай з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо. Членство у колективному сільськогосподарському підприємстві є необхідною, але не достатньою умовою для набуття права власності на земельну частку (пай). Згідно зі статтями 22, 23 Земельного кодексу України (в редакції станом на 22 червня 1993 року) та відповідно до Указу Президента України за № 720/95 від 8 серпня 1995 року особа набуває право на земельну частку ( пай) за наявності трьох умов: 1) перебування в членах сільськогосподарських підприємств на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акту на право колективної власності на землю; 3) одержання сільськогосподарським підприємством державного акту на право колективної власності на землю. Методичні рекомендації щодо паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям, затверджені наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 20 лютого 1996 року № 11 за погодженням з Міністерством сільського господарства і продовольства України та Української академії аграрних наук від 9 січня 1996 року визначають процедуру проведення паювання земель, які передані у колективну власність сільськогосподарським підприємствам (далі Методичні рекомендації). Відповідно до пунктів 8 та 9 Методичних рекомендацій включення до списку осіб, що є додатком до державного акта на право колективної власності або його уточнення можливе лише на стадії до затвердження розрахунків вартості земельної частки (паю) та її розміру в умовних кадастрових гектарах, а також виготовлення і видачі членам сільськогосподарських підприємств сертифікатів на право на земельну частку (пай). Окрім того, у разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації. Розпаювання земель колективної власності сільськогосподарської асоціації пайовиків «Прогрес» Дзержинського району Житомирської області проведено у 1995-1996 роках, на даний час членам цього підприємства взамін сертифікатів на право на земельну частку (пай) в переважній більшості вже видано державні акти на право приватної власності на земельні ділянки, а тому внесення будь-яких змін (уточнень) до списку осіб, який є додатком до державного акта на право колективної власності на землю серії ЖТ 07-02-00014 є неможливим. Разом з тим, відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (далі ЦК України 2003 року) правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом. Згідно зі статтею 71 Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК УРСР) 1963 року, який діяв на час виникнення правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до статті 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Згідно з вимогами статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Статтею 80 ЦК УРСР визначалось, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Право на позов в [PERSON] виникло з моменту видачі державного акта на право колективної власності на землю серії ЖТ 07-02-00014, тобто з 1996 року, трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, минув до набрання чинності ЦК України 2003 року. Доказів, які б вказували на поважність причини пропуску строку позовної давності, тобто підтверджували наявність об`єктивних, істотних, непереборних причин, що не залежали від волі позивача, які унеможливлювали його звернення з цим позовом впродовж зазначеного строку, останнім суду не надано. Обґрунтовуючи звернення до суду лише у 2020 році [PERSON] вказав на те, що про порушення свого права довідався від працівників територіального органу Держгеокадастру лише у 2017 році. Наведені причини пропуску строку на звернення до суду поважними визнати не можна. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «дізналась» та «повинна була дізнатись», що містились в статті 76 ЦК УРСР, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого частиною першою статті 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Зважаючи на викладене, суд відмовляє у задоволенні позову [PERSON] у зв`язку з пропуском строку позовної давності. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: dismissed