Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

В червні 2020 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою (яку пізніше було уточнено), в якій просила визнати квартиру [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , здійснити поділ спільного майна подружжя в рівних частках, а саме визнати за [PERSON] , право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] , право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , стягнути з [PERSON] витрати по сплаті судового збору за подання позову. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що вони з відповідачем з 28 січня 1989 року перебувають у шлюбі, що був зареєстрований міським Бюро ЗАГС м. Калініна, про що в книзі реєстрації актів про укладання шлюбу 28 січня 1989 року зроблено відповідний актовий запис за № 253. Від цього шлюбу мають двох повнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які вже протягом тривалого часу мешкають окремо. Сімейне життя у позивачки з відповідачем не склалося, що призвело до фактичного припинення між нами шлюбних відносин. З вересня 2019 року сумісне проживання та ведення між ними спільного господарства припинено. Під час проживання у зареєстрованому шлюбі, сторонами придбано на ім`я відповідача нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 63,2 кв.м. (житлова площа 43,9 кв. м). Позивачка вважає, що у зв`язку із тим, що квартира була придбана ними під час шлюбу, за спільні кошти подружжя, вона є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Позивачка повідомила, що вона з відповідачем не в змозі добровільно вирішити питання щодо порядку поділу нашого спільного майна, а тому змушена звернутися до суду з метою вирішення спірного питання щодо порядку поділу спільного майна. Позивачка в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше її представник [PERSON] надала заяву, в якій просила розгляд справи провести без її участі, а у разі неявки відповідача не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Крім того, звертає увагу суду на той факт, що сторони перебувають у шлюбі. Також просила повернути надміру сплачений судовий збір. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки до суду не повідомив. Відзиву на позов не подав. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Зі згоди представника позивачки, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню в повному обсязі по наступним підставам. У судовому засіданні було встановлено, що 28 січня 1989 року [PERSON] та [PERSON] (до шлюбу [PERSON] ) уклали шлюб, що був зареєстрований міським Бюро ЗАГС м. Калініна, про що зроблено відповідний актовий запис за № 253 (а.с. 7). За час шлюбу подружжям було придбане нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 63,2 кв.м. (житлова площа 43,9 кв. м.). Право власності на вищевказане нерухоме майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем (а.с. 13-14). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічні положення має ч. 3 ст. 368 ЦК України, згідно якої - майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. З огляду на вищевказані норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку, що квартира [ADDRESS] , загальною площею 63,2 кв.м. (житлова площа 43,9 кв. м.), яка була придбана відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 24.12.2004 року, ВВТ № 540921 р.2-3595, посвідченого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , оскільки була придбана ними під час шлюбу. Встановлюючи право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частина 1 ст. 69 СК України визначає, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 р., роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Як роз`яснив\~абзац 1\~п.\~24\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~практику застосування\~судами законодавства\~при розгляді\~справ про\~право на\~шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя»\~№ 11\~від 21.12.2007\~р. до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому, положеннями ч. ч. 2,3 ст. 70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Під час розгляду даної справи, судом не встановлено обставин, за яких можливо було б відступити від засади рівності часток подружжя або збільшити частку когось з подружжя, що передбачено ч. ч. 2,3 ст. 70 СК України. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням всього вищевказаного, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими і такими, які повністю знайшли своє підтвердження під час судового розгляду даної справи, у зв`язку з чим підлягають задоволенню. У зв`язку з чим, суд вважає необхідним провести розподіл спільного сумісного майна подружжя, визнавши за [PERSON] та [PERSON] за кожним з них окремо право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Крім цього, позивачкою було сплачено судовий збір у розмірі 5101 грн. 50 коп. (1 % від ціни позову, який вирахувано від вартості квартири). Оскільки позовні вимоги стосуються лише Ѕ квартири позивачка мала сплати 1% від вартості Ѕ спірної квартири. Втім, позивачкою сплачено судовий збір у більшому розмірі, ніж необхідно було сплатити, у зв`язку з чим, представник позивачки просила повернути частину судового збору. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Таким чином, в порядку ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 2550 грн. 75 коп., (в порядку ч. ч. 1,2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом), а 2550 грн. 75 коп. повернути позивачці з державного бюджету. На підставі\~вищевикладеного,\~

Outcome: approved