Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

Головне територіальне управління юстиції у Харківській області в інтересах [PERSON] у квітні 2015 року звернулося до суду з позовом, у якому просить: визнати незаконним утримання відповідачкою на території України неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]; повернути неповнолітню [PERSON], [INFO], до місця постійного проживання у Федеративній Республіці Німеччина за адресою: вул. Айхенвег, 1, Зуков, 19079, Федеративна Республіка Німеччина; якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов'язати Від\-повідачку - [PERSON], [INFO], яка проживає за адресою: [INFO] Г, кв. 297, м. Харків, [PERSON], передати неповнолітню [PERSON], [INFO], батькові [PERSON], [INFO], який проживає за адресою: [INFO], Зуков, 19079, Федеративна Республіка Німеччина, для забезпечення повернення дитини; покласти витрати, пов'язані з поверненням дитини до Федеративної Респу\-бліки Німеччина, на Позивача; В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 03 грудня 2009 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб у [PERSON]. 11 вересня 2010 року в німецькому місті Шверін у подружжя народилася дочка [PERSON]. Починаючи з листопада 2012 року, батьки почали проживати окремо. Після того, як мати дитини у серпні 2013 року вперше протиправно позбавила позивача дитини і всупереч його волі вивезла в [PERSON], батько звернувся до суду з позовом про розлучення та визначення обсягу батьківських прав. Рішення суду в сімейних справах м. Шверін від 27 січня 2014 року по справі № 20 Р 341/13 позивачеві надано право одноосібно приймати рішення щодо визначення місця проживання дитини та визначено місце проживання дитини разом з батьком до вирішення справи по суті. Рішенням суду м. Шверін від 12 травня 2014 року по справі № 20 Р 99/14 матір зобов'язано віддати дитину батькові й заборонено вивозити дитину за межі Федеративної республіки Німеччина. Однак 10 травня 2014 року відповідачка без згоди позивача та всупереч його волі вдруге викрала дитину, привезла її в [PERSON] та відмовляється повернути її назад до місця свого постійного проживання у ФРН. На даний час відповідачка з донькою проживають в [PERSON]. Позивач з відповідачкою до цього часу не досягли компромісу щодо повернення дитини до Федеративної Республіки Німеччина. Відповідачка самостійно змінила місце проживання неповнолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в [PERSON] з порушенням його прав, адже згоди на постійне проживання неповнолітньої дитини в України він не давав. З 11 травня 2014 року відповідачка вчиняє незаконне утримування неповнолітньої доньки [PERSON] на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року. Конвенція 1980 року набула чинності для України з 1 вересня 2006 року, а у відносинах між [PERSON] та Німеччиною - з 1 січня 2008 року. В судовому засіданні представник юстиції позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, надала пояснення відповідно до викладених в позові вимог. Представник [PERSON] [PERSON] підтримав позов в повному обсязі, в судове засідання при проведенні дебатів не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі, просили відмовити в його задоволенні. Зазначила, що при вирішенні справи необхідно враховувати саме інтереси дитини. В матеріалах справи наявні виключні підстави, за яких Конвенція дозволяє відмови у повернення дитини, зокрема, ФРН не була країною постійного проживання дитини, на що звернув увагу ВССУ, дитина прижилася у новому середовищі; існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу фізичної або психічної шкоди. Також не надано позивачем доказів щодо актуального стану, куди саме повертається дитини, оскільки з часу звернення з позовом минуло більше двох років. Відповідачка в ході судового розгляду пояснила, що Німеччина ніколи не була країною постійного місця проживання її та дитини, вона весь час знайомства з відповідачем працювала в [PERSON], захищала дисертацію також в [PERSON]. Однозначної домовленості з позивачем про те, що дитина потім буде проживати в ФРН, не було. Місцем постійної реєстрації її та [PERSON] є м. Харків, у її квартирі, яка належить їй на праві власності. В ФРН вона з донькою проживала лише тимчасово, житла ні у неї, ні у позивача немає. тимчасово проживаючи в ФРН, вона поверталася до України, вона завжди їздила з [PERSON], годувала її. На території ФРН вона не працювала, грошових коштів для проживання було недостатньо. З листопада 2012 року вона з позивачем не проживала, [PERSON] залишилася проживати з нею, позивач поїхав в інше місто, з того часу позивач не переймався, що дитина проживала з нею, часто їздила до України за мовчазною згодою позивача. Коли в серпні 2013 року вона з донькою поїхала до України, то її з донькою у звязку з відїздом зняли з реєстрації в м. Шверіні, після чого були припинені виплати соціальної допомоги. Батько в серпні, вересні, жовтні 2013 року батько отримував допомогу на дитину. Однак, після того, як органами ФРН було виявлено, що дитина вже не проживає в Німеччині, то виплати батькові припинилися. Лише в жовтні 2013 року він звернувся до юстиції з приводу нібито протиправного вивезення дитини з Німеччини. В грудні 2013 року вона з позивачем вирішилися примиритися. Вони домовилися, що [PERSON] півтори місяця (до лютого 2014 року) буде проживати у позивача, вона кожні дві неділі приїжджа з України до дитини. Однак, позивач без її відома, в цей час прописав [PERSON] у себе в м. Зуков, та почав отримувати соціальну допомогу на дитину, оренди квартири тощо. Коли вона поїхала в України, позивач подав до суду позов про визначення місця проживання дитини. 27.01.2014 року винесено рішення судом м. Шверін, яке було скасовано апеляційним судом. У лютому 2014 року згідно з домовленістю вона забрала [PERSON]. Позивачу 50 років, родичів в Німеччині у нього немає. В [PERSON] має постійне місце проживання, ходить в дитячій садок, кружок, мову німецьку [PERSON] не знає, в [PERSON] хрестили тощо, тобто вона вже адаптувалася в [PERSON], а її повернення до ФРН завдасть їй невиправної шкоди. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі 3 грудня 2009 року по 2 вересня 2014 року, який на підставі Рішення м. Шверіна ФРН від 2 вересня 2014 року розірвано (т. 1 а.с. 46-50). [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої [PERSON], яка народилася 11 вересня 2010 року у німецькому місті Шверін. Батько дитини є громадянином [PERSON] Федерації, мати дитини громадянкою України (т. 1 а.с. 30,37,126,136). Як вбачається з довідки ЗАГС м. Шверін про реєстрацію народження дитини від 13.09.2010 року, батько дитини [PERSON] тривалий час (протягом восьми років) проживає в ФРН, мати дитини [PERSON] ні, батько має право на безстрокове перебування, а мати дитини ні (т. 1 а.с 125). З листопада 2012 року позивач та відповідачка проживають окремо (т. 1 а.с. 47) Постановою суду м. Шверін ФРН від 27 січня 2014 року питання про право визначення місця проживання дитини в рамках тимчасового розпорядження до подальшого вирішення передано батькові [PERSON] (т. 1 а.с. 67-68). У звязку з непогодженням з вказаною постановою від 27.01.2014 року, відповідачка [PERSON] оскаржила її, справу після апеляційного перегляду було знову повернуто до суду м. Шверін, та Рішенням суду першої інстанції м. Шверін ФРН від 13.06.2014 року залишено без змін Постанову суду м. Шверін ФРН від 27 січня 2014 року (т. 1 а.с. 74-78). Таким чином, Постанова суду м. Шверін ФРН від 27.01.2014 року, якою передано [PERSON] право визначати місце проживання дитини в рамках тимчасового розпорядження до подальшого вирішення, набула чинності лише 13.06.2014 року. Рішенням суду першої інстанції м. Шверін ФРН від 12.05.2014 року у порядку прийняття тимчасового рішення було зобовязано відповідачку [PERSON] віддати позивачеві [PERSON] спільну дитину [PERSON] [INFO]; заборонено вивозити дитину за межі ФРН (т. 1 а.с. 83-86) Рішенням м. Шверіна ФРН від 2 вересня 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано та передано батькові право опіки над спільною дитиною сторін [PERSON] (т. 1 а.с. 46-50). Вищевказане рішення суду в частині розлучення набуло чинності 16 червня 2015 року(т. 3 а.с.56). Як вбачається з довідки про реєстрацію, [PERSON], [INFO], була зареєстрована: з 11.09.2010 року по 01.04.2012 року по вул. Андрій-Сахаров-Штр.,12 у м. Шверін; з 01.04.2012 року по 24.08.2013 року по вул. Роберт-Хавеман-Штр.,20 у м. Шверін; з 24.08.2013 року по 10.12.2013 року перебувала в [PERSON]; з 10.12.2013 року по вул. Айхенвег,1, Зуков (т. 1 а.с. 139). [PERSON] проживав та був зареєстрований [INFO], Зуков з 01.03.2013 року (т. 2 а.с. 15) [PERSON] була зареєстрована з 06.03.2010 року по вул. Андрій-Сахаров-Штр.,12 у м. Шверін; з 01.04.2012 року по вул. Роберт-Хавеман-Штр.,20 у м. Шверін; з 14.02.2014 року по вул. Дорфштр.,14 у м. Шверін; з 01.04.2014 року по вул. Фрідріх-Енгельс-Штр., 50, у м. Шверін (т. 1 а.с. 167,168, 169,170) Отже, враховуючи, що позивач та відповідачка проживали окремо з листопада 2012 року, то вбачається, що донька [PERSON] з листопада 2012 року проживала з матірю [PERSON] Як вбачається з матеріалів справи та підтверджують сторони, [PERSON] та [PERSON] житло для проживання в ФРН орендували, власного житла в ФРН вони не мають. Зокрема, з договору про оренду житлового приміщення від 24.03.2014 року (за адресою: м. Шверін, вул. Фрідріх-Енгельс-Штр., 50), вбачається, що [PERSON] орендувала квартиру за 478 [PERSON] (т. 1 а.с. 173). [PERSON] не мала постійного права на проживання в ФРН, мала посвідку про дозвіл на проживання строком до 14.03.2016 року, вона та донька [PERSON], як громадяни України, були відсутні на обліку у Посольстві України у ФРН. Як вбачається з обмінної карти пологового відділення районної поліклініки м. Харкова, медичної картки [PERSON] [INFO] з дитячої районної поліклініки № 14, спостереження вагітності [PERSON] відбувалось також в м. Харкові, в Харківській дитячій лікарні спостерігався розвиток дитини [PERSON] [INFO], яка перебуває на обліку з 2011 року (т. 2 а.с. 31-36, т. 3 а.с. 173,174). За результатами звернення [PERSON] в листопаді 2013 року до Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області із заявою про оформлення набуття [PERSON] громадянства України за народження, ГУ ДМС України в Харківській області прийнято рішення про набуття громадянства України (т. 2 а.с. 159-166) Як вбачається з довідки з місця проживання від 16.12.2014 року, квартира №297 по просп.. Перемоги, 74Г у м. Харкові належить на праві власності [PERSON], у вказаній квартирі вона, донька [PERSON] [INFO] та донька Маргарита [INFO] зареєстровані з 05.01.2011 року (т. 2 а.с. 25). Згідно з довідкою від 06.05.2015 року, [PERSON] з 2004 року по теперішній час працює в Харківській державній академії фізичної культури на посаді старшого викладача кафедри олімпійського та професійного спорту (т. 2 а.с. 28) Відповідно до довідки від 05.05.2015 року, [PERSON] [INFO] з 01.09.2013 року по теперішній час відвідує дошкільний навчальний заклад №446 Дзержинського району м. Харкова (т. 2 а.с 29) Як вбачається з характеристик від 05.05.2015 року та 20.05.2015 року, [PERSON] [INFO] з 01.09.2013 року відвідує дитячий дошкільний заклад. Спілкування та методичні заняття проводяться російською та українською мовами. Дитини переважно спілкується з дітьми російською мовою. У віці 3-х років вона чітко та впевнено вимовляла речення, без фонетичних помилок та дефектів мовлення. [PERSON] свого віку у [PERSON] високий рівень словникового запасу слів, при спілкуванні з дитиною простежується розсудливість та логічна побудова речень відповідно її віку. У спілкуванні із вихователями та дітьми переважно демонструє позитивні емоції, відвертість, щирість та доброзичливість. Сумлінно виконує доручення, дисциплінована, не конфліктна, у порівнянні із іншими дітьми відрізняється врівноваженим настроєм. [PERSON] із задоволенням відвідує хореографічний гурток, заняття з фізичної культури, плавання. Дитина має достатньо високий рівень соціалізації та комунікативної активності у колективі дошкільного закладу (т. 2 а.с. 30,40-41). Згідно з довідкою КПСМНЗ «Харківська хореографічна школа» від 15.01.2016 року, [PERSON] [INFO] є ученицею групи №2 хореографічної школи (т. 3 а.с. 184). Як вбачається з психологічного висновку, проведеного 22.12.2015 року Центром дитячої та підрядкової нейропсихології, дитина [PERSON] [INFO] знаходиться у психологічно благополучному психоемоційному стані та переживає емоційний комфорт і почуття захищеності, переживань тривоги, страху або пригніченості не виявлено. [PERSON] знаходиться у емоційному контакті з матірю [PERSON] Відчуває до неї емоційну прихильність, у відносинах з нею відчуває захищеність та емоційну близькість. Відносини з нею важливі для дитини та переживає як психологічно благополучні (т. 3 а.с.176-179). Відповідно до висновку за результатами психологічного обстеження, проведеного 10.04.2016 року спеціалістом-психологом [PERSON], встановлено, що соціально-підтримуюче оточення для [PERSON] створюють її матір та сестра Ріта. [PERSON] прийняла на себе і виконує багато численні сімейні ролі із врахуванням екології родини та віку її дітей, вона виявляє високий ступінь батьківської замученості до життя [PERSON], контакту з нею і відповідальності як матері. Сімейна ситуація, індивідуально-психологічні особливості матері, особливості її вихованої поведінки, здорові умови для психічного та фізичного розвитку, що створені нею для [PERSON], у своїй сукупності забезпечують умови для переживання стану субєктивного благополуччя. [PERSON] обєктом надійної прихильності є її матір ([PERSON]В.), яка є головним джерелом емоційного тепла та своєчасної підтримки, носієм влади, взірцем для наслідування. У поведінці [PERSON] немає ознак того, що в неї є складнощі з адаптацією до умов життя та соціокультурного середовища України. Відповідний до віку рівень психічного розвитку забезпечили [PERSON] можливість успішної адаптації, встановленню дружніх стосунків з ровесниками в дитячому дошкільному навчальному закладі та місцем проживання, що у своїй сукупності підтверджує, що дитини сприймає місце проживання ([PERSON]) постійним та комфортним місцем проживання для себе і своєї сімї. Існує серйозний ризик того, що повернення до країни походження створить для [PERSON] загрозу заподіяння психічної та фізичної шкоди. Враховуючи вік дитини, еквівалентної альтернативи материнському догляду та психологічній підтримці в психічному та фізичному розвитку [PERSON], яку створила [PERSON] за участі підтримуючого оточення, не існує. За умови повернення [PERSON] до країни її походження не буде в повному обсязі задоволена її потреба в безпеці, оскільки припинення спілкування з матірю, як обєктом первинної привязаності, стане глибинною психологічною травмою, яка позначиться на особистісному розвитку [PERSON], зокрема, на її здатності встановлювати близькі довірчі стосунки у дорослому житті (т.4 а.с. 19-34). Допитаний дипломований спеціаліст-психолог [PERSON] зі стажем роботи за спеціальністю 32 роки, у якості свідка пояснила, що вона проводила психологічне обстеження [PERSON] [INFO]. Якщо дитина не почувається захищеною та в безпеці, то психічний розвиток дитина не відбувається у відповідності до вікової норми. У своєму висновку вона надає розгорнуту характеристику інтелектуального та емоційно-вольового розвитку дитини. Створені оптимальні умови для розвитку 6-тирічної [PERSON]. Дитина почуває себе комфортно. [PERSON] не має ворожого ставлення до батька. Мати є обєктом первинною прихильною надійністю. [PERSON] по суті є російськомовною дитиною. Переміщення дитини в іншу країну, відібрання дитини від матері, з якою тривалий час взаємодіє та проживає [PERSON], дуже негативно відібється на дитині. Це буде травматично для емоційного стану дитини, необхідність докладання дитині багатьох зусиль для адаптації в новому середовищі в іншій країні, при цьому у 6-тирічному віці, коли [PERSON] піде до школи, цей час є дуже важливим для психічного та розумового стану та розвитку [PERSON]. Повернення дитини до Німеччини є руйнівною силою. Даючи висновок, вона не перебувала ні на стороні батька, ні на стороні матері, їй важливий лише стан [PERSON]. Працювала вона з [PERSON] протягом місяця, застосовувались багато методик (малюнки дитини, її розповідь, казки, листівки, ігри тощо), в результаті чого нею був зроблено такий висновок. Дослідження вона проводила станом на квітень 2016 року. Згідно із ч. 1 статті 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі Конвенція), яка набула чинності для України з 1 вересня 2006 року, а у відносинах між [PERSON] та Німеччиною - з 1 січня 2008 року, переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання. За змістом частини 2 статті 3 Конвенції права піклування, про які йде мова в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Підстави виникнення правового зв'язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала. Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає. Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулась із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції. За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини. Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно із преамбулою Конвенції держави, що її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все саме інтереси дітей є найважливішим у справі турботи про них, а їх повернення повинно здійснюватись неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування. Статті 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що: заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (п. а ч. 1 ст. 13); заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п. а ч. 1 ст. 13); існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. в ч. 1 ст. 13); дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч. 2 ст. 13); повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст. 20); з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч. 2 ст. 12); чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст. 3). Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання. Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини. За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини, утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини, або, при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин. Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди, відповідно до положень статті 3, частини 1 статті 12 Конвенції насамперед повинні встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою. Відповідно до частини 1 статті 13 Конвенція покладає обов'язок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини, саме на особу, яка вчинила вивезення дитини та/або її утримує. У цьому разі зазначене формулювання відображає загальне правове правило, що той, хто стверджує про наявність певного факту, повинен його довести. При вирішенні судами справ щодо повернення дитини до країни постійного проживання батьки не позбавлені права вирішувати спір шляхом визначення місця проживання дитини. Разом із тим стаття 21 Конвенції також передбачає можливість подання заяви про доступ до дитини, що має на меті визначення порядку спілкування заявника з дитиною. Згідно із частинами 1, 2 статті 12 Конвенції передбачено, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: що відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв'язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо. Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо. За умови початку процедури повернення дитини після річного терміну, наявності даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі, виходячи з інтересів дитини, суд може відмовити в задоволенні заяви, навівши при цьому доводи про наявність підстав і доказів для такого висновку. За положеннями пункту «а» статті 5 Конвенції «права піклування» включають в себе права, які відносяться до турботи будь-якої особи щодо дитини, і, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а тому метою встановлення таких фактів є не визначення місця проживання дитини з певним батьком чи матір'ю, а з огляду на інтереси дитини, її комфортне проживання та сталі зв'язки в конкретному середовищі й країні. Відтак, фактами, які свідчать про те, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, є факти про її відвідування дитячого садка, гуртків, лікування в певних лікарів, психологічний і психічний стан, сімейні та дружні зв'язки, спілкування зі своїми однолітками тощо, які також установлюються судами при визначенні місця проживання дитини. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року №6-58цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. З матеріалів справи вбачається, що з 24 червня 2013 року по 27 липня 2013 року, з 23 серпня 2013 року по 10 грудня 2013 року, з 11 травня 2014 року по теперішній час дитина перебуває на території України, що підтверджується довідками Прикордонної служби України (т.1 а.с. 100). З листопада 2012 року [PERSON] та [PERSON] проживають окремо, з листопада 2012 року до середини грудня 2013 року [PERSON] [INFO] проживала з матірю в м. Шверін та в м. Харкові, а батько [PERSON] з 01.03.2013 року проживав у іншому м. Зуков. Станом на день виїзду відповідачкою з дитиною з Німеччини до України (10.05.2014 року), будь-яких судових рішень, які набули законної сили в ФРН та які б встановлювали опікунство батька над [PERSON], - не було, оскільки Постанова суду м. Шверін ФРН від 27.01.2014 року, якою передано [PERSON] право визначати місце проживання дитини в рамках тимчасового розпорядження до подальшого вирішення, набула чинності лише 13.06.2014 року, тобто через місяць після виїзду в [PERSON], а Рішення суду м. Шверін від 12.05.2014 року, яке прийнято у порядку тимчасового рішення та зобовязано [PERSON] віддати [PERSON] спільну дитину [PERSON] [INFO], заборонено вивозити дитину за межі ФРН, було ухвалено також після того, як [PERSON] з дитиною покинула Німеччину. Посилання представника позивача як на підставу для повернення дитини на те, що Рішенням м. Шверіна ФРН від 02.09.2014 року [PERSON] передано право опіки над спільною дитиною сторін [PERSON], суд до уваги в даному випадку не приймає, оскільки право опіки позивача знаходиться в площині виконання вказаного іноземного рішення, прийнятого після приїзду дитини до України, однак це не є предметом розгляду даної справи, оскільки у даній справі розглядається питання застосування до спірних правовідносин Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року та встановлення певного кола фактів, передбачених цією конвенцією для вирішення питання про повернення або неповернення дитини. Отже, на час виїзду [PERSON] з дитиною з Німеччини позивач не мав прав одноосібного визначення місця проживання дитини, тому відсутні підстави стверджувати, що мало місце порушення прав позивача як піклувальника відносно дитини. Також не надано доказів того, що утримання дитини було незаконним. З листопада 2012 року [PERSON] та [PERSON] проживають окремо, з листопада 2012 року до середини грудня 2013 року [PERSON] [INFO] проживала з матірю в м. Шверін та в м. Харкові, а батько [PERSON] з 01.03.2013 року проживав у іншому м. Зуков. При цьому, з 14.02.2014 року відповідачка проживала по вул. Дорфштр.,14 у м. Шверін; з 01.04.2014 року по вул. Фрідріх-Енгельс-Штр., 50, у м. Шверін, орендуючи квартири. Європейський суд з прав людини у справі від 02.04.2009 року № С-523/07 при застосуванні Регламенту Ради ЄС 2201/2003 надав орієнтири для ідентифікації міста постійного проживання, визначивши його як місце інтеграції дитини в соціальне та родинне середовище. ЄС вказав на необхідність приймати до уваги тривалість, регулярність та причини перебування дитини на території держави - члена Європейського Союзу та переміщення на територію цієї держави, національність дитини, знання мови, а також родинні та соціальні відносини, які пов'язують дитину з цією державою, а не лише її фізичну присутність (пункти 37-39 рішення, п. 2 резолютивної частині рішення). При цьому, [PERSON] та [PERSON] житло для проживання в ФРН орендували, власного житла в ФРН вони не мають. [PERSON] не мала постійного права на проживання в ФРН, мала посвідку про дозвіл на проживання строком до 14.03.2016 року, вона та дочка [PERSON], як громадяни України, не перебували на обліку у Посольстві України у ФРН. Натомість про перебування дитини та матері в [PERSON] свідчать довідка з місця проживання дитини за адресою: [ADDRESS], яка належить матері на праві власності; довідка про склад сім'ї та реєстрацію дитини з 5 січня 2011 року у вказаній квартирі; довідка з дитячого садку № 446 від 1 вересня 2013 року, характеристика на дитину, обмінна картка пологового відділення із районної поліклініки м. Харкова, медична картка [PERSON] з дитячої районної поліклініки №14, довідка про реєстрацію [PERSON] громадянином України, довідка Консультативної поліклініки від 7 серпня 2015 року. При цьому, мати дитини в не була працевлаштована В ФРН, а з 2004 року по теперішній час працювала в Харківській державній академії фізичної культури, дитина в липні 2013 року була хрещена в Релігійній громаді свято-покровської Харківської єпархії української православної церкви. У звязку з цим, переконливих доказів того, що ФРН є постійним місцем проживання дитини, не надано. Як зазначили представники [PERSON], останній був проти вивезення та зміну місця проживання дитини в [PERSON], зокрема, вперше це відбулось в серпні 2013 року, а вдруге 10.05.2014 року. При цьому, переконливих доказів того, що позивач був проти виїзду доньки в України в серпні 2013 року, не надано, оскільки до цього часу дитина з матірю часто перебувала в [PERSON], а поїхавши до України 24.08.2013 року, позивач звернувся до Федерального управління юстиції лише через місяць (24.09.2013 року)(т. 1 а.с. 22), тобто вбачається, що в серпі 2013 року мала місце мовчазна згода батька. Вбачається, що позивач не давав згоди на виїзд дитини в [PERSON] лише в травні 2014 року. Якщо у ході розгляду справи суд виявить, зокрема, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. в ч. 1 ст. 13), з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч. 2 ст. 12), то суд має право відмовити в поверненні дитини. Як вбачається з матеріалів справи, з моменту переміщення дитини з ФРН до України (з 11.05.2014 року) пройшло більше року (два роки та два місяця). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] [INFO] прижилась у своєму новому середовищі, про що свідчить, те, що: дитина з 01.09.2013 року відвідує дошкільний навчальний заклад №446 Дзержинського району м. Харкова, у якому дитина переважно демонструє позитивні емоції, відвертість, щирість та доброзичливість, сумлінно виконує доручення, дисциплінована, не конфліктна, [PERSON] із задоволенням відвідує хореографічний гурток, заняття з фізичної культури, плавання, дитина має достатньо високий рівень соціалізації та комунікативної активності у колективі дошкільного закладу. [PERSON] переважно спілкується російською мовою; [PERSON] є ученицею групи №2 хореографічної школи (довідкою КПСМНЗ «Харківська хореографічна школа» від 15.01.2016 року); перебуває на обліку в Харківській дитячій лікарні, дитина знаходиться у психологічно благополучному психоемоційному стані та переживає емоційний комфорт і почуття захищеності, переживань тривоги, страху або пригніченості не виявлено. [PERSON] знаходиться у емоційному контакті з матірю [PERSON] Відчуває до неї емоційну прихильність, у відносинах з нею відчуває захищеність та емоційну близькість. Відносини з нею важливі для дитини та переживає як психологічно благополучні (психологічний висновок від 22.12.2015 року); соціально-підтримуюче оточення для [PERSON] створюють її матір та сестра Ріта. Сімейна ситуація, індивідуально-психологічні особливості матері, особливості її вихованої поведінки, здорові умови для психічного та фізичного розвитку, що створені нею для [PERSON], у своїй сукупності забезпечують умови для переживання стану субєктивного благополуччя. Дитина сприймає місце проживання ([PERSON]) постійним та комфортним місцем проживання для себе і своєї сімї (відповідно до висновку за результатами психологічного обстеження, проведеного 10.04.2016 року спеціалістом-психологом [PERSON], яка підтвердила свій висновок наданими в судовому засіданні показаннями); [PERSON] в липні 2013 року була хрещена в Релігійній громаді свято-покровської Харківської єпархії української православної церкви, має в Харкові хрещених батьків; [PERSON] має рідну сестру Маргариту [INFO], які проживають разом та є однією сімє. Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] [INFO] прижилась у своєму новому середовищі в [PERSON], перебуває у психологічно благополучному психоемоційному стані та переживає емоційний комфорт і почуття захищеності, відчуває до матері емоційну прихильність, у відносинах з нею відчуває захищеність та емоційну близькість, відносини з нею важливі для дитини та переживає як психологічно благополучні; дитина має тісні звязки з сестрою, має достатньо високий рівень соціалізації та комунікативної активності у колективі дошкільного закладу. Суд також враховує, що відповідно до висновку за результатами психологічного обстеження, проведеного 10.04.2016 року спеціалістом-психологом [PERSON], яка підтвердила свій висновок наданими в судовому засіданні показаннями, існує серйозний ризик того, що повернення до країни походження створить для [PERSON] загрозу заподіяння психічної та фізичної шкоди. Враховуючи вік дитини, еквівалентної альтернативи материнському догляду та психологічній підтримці в психічному та фізичному розвитку [PERSON], яку створила [PERSON] за участі підтримуючого оточення, не існує. За умови повернення [PERSON] до країни її походження (ФРН) не буде в повному обсязі задоволена її потреба в безпеці, оскільки припинення спілкування з матірю, як обєктом первинної привязаності, стане глибинною психологічною травмою, яка позначиться на особистісному розвитку [PERSON], зокрема, на її здатності встановлювати близькі довірчі стосунки у дорослому житті. Повернення дитини буде травматично для емоційного стану дитини, необхідність докладання дитині багатьох зусиль для адаптації в новому середовищі в іншій країні, при цьому у 6-тирічному віці, коли [PERSON] піде до школи, цей час є дуже важливим для її психічного та розумового стану та розвитку. Повернення дитини до Німеччини є руйнівною силою. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень відповідачки, дитина переважно спілкується російською мовою, вивчає за програмою у дитячому дошкільному закладі російську та українську мови, німецькою мовою не володіє, не розмовляє. Отже, існує серйозний ризик того, що повернення поставить [PERSON] під загрозу заподіяння психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. в ч. 1 ст. 13 Конвенції), що також є підставою для відмови у повернені дитини до ФРН. Посилання представників позивача на можливу зацікавленість психолога-спеціаліста [PERSON] у наданні такого висновку з мотивів замовлення такого висновку відповідачкою та сплати їй кошти відповідачкою, суд до уваги не приймає, оскільки вказані підстави вважати висновок спеціаліста упередженим є обґрунтованими, при цьому, не погоджуючись з висновком спеціаліста, представниками позивача клопотання про призначення судово-психологічної експертизи не заявлялось. При цьому посилання представників позивачів на те, дитина з вересня 2012 року по серпень 2013 року відвідувала садок, мала страховку тощо, що могло свідчити про її адаптацію у двохрічному віку до умов існування та проживання в ФРН, суд до уваги не приймає, оскільки вказані обставини мали місце до серпня 2013 року, а [PERSON] згідно з матеріалами справи прижилась у своєму новому середовищі в [PERSON]. На підставі викладеного, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи перш за все саме інтереси дитини, які є найважливішими у справі турботи про неї та які є пріоритетним міркуванням, суд вважає, що позовні вимоги Головного територіального управління юстиції у Харківській області в інтересах Г.І.А. про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до Федеративної Республіки Німеччини не підлягають задоволенню у повному обсязі. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Outcome: dismissed