Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-11 00:00:00

В червні 2015 року позивач звернулися до суду з позовом до [PERSON] в якому просила визначити, що поширені відповідачем відомості про те, що позивач вчинила злочин, а саме побила її та заподіяла їй тілесних ушкоджень, не відповідає дійсності та принижують честь позивача, її гідність та ділову репутацію. В рахунок відшкодування моральної шкоди просила стягнути з відповідача на її користь 5000 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 19.02.2015 року в приміщенні Комунальної установи «Обласна інфекційна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради за адресою: м. Запоріжжя, бульвар Гвардійський, буд.142 сталася конфліктна ситуації між нею та [PERSON] В ході розвитку останньої відповідач в присутності співробітників лікарні, працівників міліції, повідомила, що позивач нецензурно лаялась, грубо ображала її, погрожувала. Зазначила, що позивач, напала і вдарила її. Зверталась до присутніх, що найближчим часом позивача позбавлять волі. В цей же день відповідач звернулась з письмовою заявою до Орджонікідзевського районного відділу Запорізького міського управління МВС України в Запорізькій області, в якій повідомила, що позивач її вдарила, і нанесла їй тілесні ушкодження, Такі дії відповідача позивач оцінила, як поширення недостовірної інформації про неї, а саме, що позивач вчинила злочин, передбачений ч.1 ст.125 КК України. Також відповідач поширила негативну інформацію про позивача шляхом направлення листа на ім'я начальника Департаменту з питань охорони здоров'я Запорізької ОДА [PERSON] з метою підриву моєї ділової репутації. …. Незакінчена думка… яка неправдива Позивач вважає, що позиція відповідача, та публічно розповсюджена нею інформація є недостовірною та ганьбить честь, гідність та ділову репутацію зокрема через те, що кримінальне провадження, що внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015080060000852 від 19.02.2015 року було закрите слідчим 03.03.2015 року. У зв'язку з моральними стражданнями та переживаннями через приниження перед співробітниками та керівництвом клініки, іншими людьми позивач сильно переживала, хвилювалася і на запитання про те, чи вчиняла вона злочин, повинна була постійно виправдовуватися перед співробітниками. Вважає, що з вини відповідача були порушені її нормальні життєві зв'язки, була вимушена неодноразово надавати пояснення слідчому. Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач та її представник позов заперечили, просили відмовити в його задоволенні, посилаючись на недоведеність позивачем: поширення відповідачем інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній конкретній особі; поширення інформації що стосується позивача; поширення саме відповідачем недостовірної інформації; завдання шкоди її честі, гідності чи діловій репутації. Всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з матеріалами справи, проаналізувавши письмові заперечення відповідача, показання свідків, суд доходить висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного. У відповідності зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом та не оспорюється сторонами, під час перебування відповідача [PERSON] 19.02.2015 року в приміщенні Комунальної установи «Обласна інфекційна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради за адресою: м. Запоріжжя, бульвар Гвардійський, буд.142 між нею та позивачем виникла конфліктна ситуації з приводу законності проведення так званого інспектування, перевірки діяльності комунальної установи. За результатами конфлікту, відповідач звернулася із заявою до Орджонікідзевського РВ ЗМУ ГУМВС В Запорізькій області про вчинення злочину, відомості про який було внесеного до ЄРДР за №12015080060000852 від 20.02.2015 року по факту вчинення злочину передбаченого ч.1 ст.125 КК України (а.с.12). На підставі постанови слідчого проведена судово-медична експертиза (висновок експерта №648 (а.с.141-142), за результатами якої встановлено, що садна середньої фаланги 2-го пальця [PERSON] кваліфікується як легке тілесне ушкодження, яке виникло під дією тупого (тупих) предметів, давність утворення не протирічить строку вказаного в матеріалах справи. Експертом встановлено, що постановлений діагноз: «забій верхньої губи», що установлений при огляді лікарем МКЛ №10 у [PERSON] об'єктивними даними і в динаміці не підтверджений та не повинен враховуватися при оцінці ступеня тяжкості, як і діагноз «Гіпертонічна хвороба 2 ст., криз», який являється загостренням хронічного захворювання [PERSON], набутого ще до травми. Крім того, сторонами не заперечено, а як наслідок прийнята судом, як обставина, що не потребує доказування те, що відповідачем разом з громадянкою [PERSON], як членами робочої комісії, підписано лист на ім'я начальника Департаменту з питань охорони здоров'я Запорізької ОДА [PERSON] з вимогою проведення службової перевірки дій [PERSON] і його підлеглих під час проведення перевірки. Статтею 32 Конституції України передбачений судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з ч.3 ст.277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Засобом захисту честі і гідності та ділової репутації фізичної або юридичної особи є спростування відомостей, які їх порочать. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Обов'язок довести відповідність розповсюдження відомостей покладається на відповідача, а на позивача - обов'язок довести лише факт поширення відомостей, які його порочать, саме тією особою, до якої пред'явлено позов. Позивач звернулася з позовом про спростування недостовірної інформації, а саме того, що вона вчинила злочин, побила відповідача, завдала їй тілесних ушкоджень. Як на обставину поширення, позивач посилається на те що відповідач звернулася до міліції, директора департаменту з питань охорони та на те, що відповідач висловлювалася про це в ході конфлікту. З огляду на зазначене позивачем не доведено факту поширення відповідачем стосовно неї негативної інформації, як наслідок позов в цій частині задоволенню не підлягає. Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Відповідно до позиції Верховного суду України, що міститься в п.16 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Відповідач [PERSON] в досліджуваному випадку реалізувала своє конституційне право на звернення та може нести відповідальність передбачену законодавством України, лише у випадку встановлення факту розміщення у відповідних зверненнях завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для її звернення до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси. Суд також приймає до уваги і те, що постанова слідчого від 03.03.2015 року, якою закрито кримінальне провадження №12015080060000852 від 20.02.2015 року по факту вчинення злочину передбаченого ч.1 ст.125 КК України (а.с.12), та на яку посилається позивач, за повідомленням того ж слідчого (а.с.101), станом на 10.03.2016 року досудове розслідування триває. З приводу звернення до начальника Департаменту з питань охорони здоров'я Запорізької ОДА [PERSON] судом враховано, що звернення не містить посилань конкретно на позивача, а стосується діяльності [PERSON] та його підлеглих уцілому, дії яких і просила перевірити відповідач. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. За вказаних обставин, не може бути визнано поширенням недостовірної інформації відповідачем на місті виникнення та протікання конфлікту, оскільки відповідна поведінка була викликана діями іншої сторони, та на той момент не передбачала собою поширення інформації, скоріше, як дії спрямовані на власний захист чи напад. При цьому суд не приймає до уваги показання усіх слідків, допитаних у судовому засіданні, оскільки повідомлена ними інформація стосується лише протікання конфлікту з власної точки зору, а самі повідомлення допитаних не містять інформації, що стосується предмету доказування. Оскільки позивачем не доведено, а судом не встановлено поширення стосовно неї недостовірної інформації, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed