Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

В січні 2018 року керівник Бориспільської місцевої прокуратури, в інтересах держави, в особі Київської обласної державної адміністрації Київської області, звернувся до суду з вказаним позовом, яким просить: визнати недійсними розпорядження Бориспільської РДА №4930 від 24 липня 2008 року, №4927 від 24 липня 2008 року, №5040 від 25 липня 2008 року, №5028 від 25 липня 2008 року та №1332 від 21 квітня 2009 року; визнати недійсним державний акт серії [NUMBER] від 04 червня 2009 року, яким посвідчено право власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 7,9858 га на території Головурівської сільської ради Бориспільського району; витребувати на користь держави, в особі Київської обласної державної адміністрації, із чужого незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 7,9858 га на території Головурівської сільської ради Бориспільського району. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER] як на час прийняття спірних розпоряджень Бориспільської РДА, так на даний час накладається на землі водного фонду, а саме водні поверхні та острови в акваторії Канівського водосховища на р. Дніпро. Таким чином, Бориспільська РДА розпорядилася землями водного фонду та фактично змінила цільове призначення спірної земельної ділянки із земель водного фонду на землі для ведення особистого селянського господарства та в подальшому для ведення садівництва, зважаючи на те, що не являлася розпорядником даної категорії земель, тобто перевищивши надані їй повноваження. У судовому засіданні прокурор Малинецький В.А. підтримав пред'явлений позов та наполягав на його задоволенні в повному обсязі. Представник Київської обласної державної адміністрації у судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому порядку. Представник Бориспільської РДА [PERSON] надав відзив на позовну заяву. В обґрунтування якого вказав на те, що спірними розпорядженнями Бориспільської РДА було затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] для ведення особистого селянського господарства на території Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області відповідно до Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ст.26 Закону України «Про землеустрій», ст.ст.17,33,118,121,186 ЗК України, які діяли на час виникнення спірних правовідносин, та враховуючи позитивні висновки державної землевпорядної експертизи від 03 липня 2008 року №4-516е, №4-545е та від 09 липня 2008 року №4-583е та №4-577е. При зверненні до суду з даним позовом прокурором не надано доказів, які б свідчили про те, що Бориспільською РДА на момент видачі спірних розпоряджень було порушено вимоги законів та порядку, які діяли на момент видачі даних розпоряджень. Крім цього, розпорядження Бориспільської РДА були видані 24 липня 2008 року, 25 липня 2008 року та 21 квітня 2009 року є публічною інформацією. Проте, до суду прокурор звернувся лише у 2018 році, що свідчить про сплив позовної давності. За таких обставин представник відповідача просив відмовити у задоволені позову у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився та відзив на позов не надав. Відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України відповідач зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Як вбачається з відомостей відділу реєстрації місця проживання Управління з питань державної реєстрації Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради (а.с.61) [PERSON] зареєстрованим за адресою: [ADDRESS], не значиться. Тому, [PERSON] повідомлений про судове засідання через оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України за веб-адресою: http://bpm.ko.court. gov.ua/sud1005 (а.с.120). Треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, свої пояснення щодо позову або відзиву не надали. Заслухавши пояснення прокурора та представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що позов підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що розпорядженням Бориспільської РДА №4930 та № 4927 від 24 липня 2008 року затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] та [PERSON] земельних ділянок площею відповідно 2,00 га та 1,9953 га ріллі на території Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області для ведення особистого селянського господарства (а.с.20-21, 22-23). Розпорядженням Бориспільської РДА №5040 та №5028 від 25 липня 2008 року затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки площею по 1,9954 га ріллі кожному на території Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області для ведення особистого селянського господарства (а.с.24-25, 26-27). На підставі вказаних розпоряджень Управлінням земельних ресурсів у Бориспільському районі були видані наступні державні акти на право власності на земельні ділянки: [PERSON] серії [NUMBER] на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером [NUMBER], яка знаходиться в адміністративних межах Головурівської сільської ради Бориспільського району (а.с.30-31); [PERSON] серії [NUMBER] на земельну ділянку площею 1,9954 га з кадастровим номером [NUMBER], яка знаходиться в адміністративних межах Головурівської сільської ради Бориспільського району (а.с.32-33), [PERSON] серії [NUMBER] на земельну ділянку площею 1,9953 га з кадастровим номером [NUMBER], яка знаходиться в адміністративних межах Головурівської сільської ради Бориспільського району (а.с.34-35), [PERSON] серії [NUMBER] на земельну ділянку площею 1,9954 га з кадастровим номером [NUMBER], яка знаходиться в адміністративних межах Головурівської сільської ради Бориспільського району (а.с.36-37). В подальшому на підставі договорів купівлі-продажу №4707, №4711, №4715, №4703 від 26 грудня 2008 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] відчужили належні їм на праві приватної власності земельні ділянки на користь [PERSON] У зв'язку з цим, [PERSON] отримав державний акт серії [NUMBER], виданий 24 лютого 2009 року Управлінням земельних ресурсів у Бориспільському районі, на право власності на земельну ділянку площею 7,9858 га з кадастровим номером [NUMBER] з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташовується на території Головурівської сільської ради Бориспільського району (а.с.38-39). Розпорядженням голови Бориспільської РДА №1332 від 21 квітня 2009 року було змінено цільове використання земельних ділянок площею 11,9858 га на території Головурівської сільської ради Бориспільського району, які знаходяться у власності [PERSON] на підставі державних актів на право власності на земельні ділянки, із ведення особистого селянського господарства на ведення садівництва (а.с.28-29). Таким чином, власником спірної земельної ділянки на даний час є [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з положенням ч.1 та ч.2 ст.131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. У відповідності до положення ч.1 ст.656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Згідно з ст.126 ЗК України (у редакції 2010 року) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Водночас, за змістом листа КДП «Київгеоінформатика» №01-01/445 від 04 серпня 2017 року (а.с.42) та схеми накладення земельних ділянок на землі водного фонду в межах Бориспільського району Київської області станом на 2016 рік (а.с.45) земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER] повністю накладається на землі водного фонду, а саме на водну поверхню та острови акваторії Канівського водосховища на р. Дніпро. З доводів прокурора вбачається, що єдиним органом, який наділений повноваженнями розпоряджатися землями водного фонду на території Бориспільського району, у порядку, передбаченому ЗК України, є Київська обласна державна адміністрація. Тому Бориспільська РДА розпорядилася землями водного фонду, не будучи розпорядником даної категорії земель. За таких обставин, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не набули у встановленому законом порядку право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами: [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], що розташовуються на території Головурівської сільської ради Бориспільського району, а тому, відповідно не мали права на відчуження спірних земельних ділянок на користь [PERSON] Проте, судом критично сприймаються вказані доводи керівника Бориспільської місцевої прокуратури, з огляду на наступне. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.26 постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» №2 від 12 червня 2009 року під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Так, відповідно до положення ст.256 та ст.257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За правилами ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до ч.3 ст.56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою та бере участь у розгляді справ за його позовами. У відповідності до ч.1 ст.57 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, має процесуальні права та обов'язки особи, в інтересах якої він діє, за винятком права укладати мирову угоду. Таким чином, положення ч.1 ст.261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності, поширюються також на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Перебіг позовної давності в такому разі починається від дня, коли прокурор довідався або міг довідатися про порушення інтересів держави. Зазначене також підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 01 липня 2015 року у справі №6-178цс15. Відповідно до якої положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Ухвалюючи рішення у справі, яка переглядається, суд не врахував положення закону та дійшов помилкового висновку про початок перебігу позовної давності з дня виявлення прокурором порушень земельного законодавства під час здійснення прокурором перевірки. Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Тому, суд погоджується з доводами представника відповідача, що відлік строку позовної давності щодо спірних правовідносин слід рахувати з 2008 року, тобто з дати прийняття розпоряджень Бориспільської РДА №4930 та №4927 від 24 липня 2008 року, №5040 та №5028 від 25 липня 2008 року на підставі яких Управління земельних ресурсів у Бориспільському районі видало державні акти на право власності на земельні ділянки на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Як роз'яснив Вищий Спеціалізований Суд з розгляду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.7 листа «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» №24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року, вирішуючи питання застосування строків позовної давності, суди мають приділяти належну увагу такому поняттю як момент, з якого особа дізналася про порушення свого права, та керуватися доказами, які підтверджують його настання. Суди, інколи відмовляючи в задоволенні позову по суті, додатково підставою для відмови в задоволенні позову зазначають сплив строку позовної давності, що є неправильним. Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Якщо встановлено, що право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв'язку із закінченням строку позовної давності. Якщо ж причину пропуску цього строку суд визнає поважною, порушене право повинно бути захищене. Враховуючи викладене, право прокурора на пред'явлення даного позову виникло у 2008 році, саме у зв'язку з прийняттям спірних розпоряджень Бориспільської РДА. Таким чином, строк позовної давності за даними позовними вимогами сплинув у 2011 році. Тоді як керівник Бориспільської місцевої прокуратури звернувся до суду з даним позовом лише 29 грудня 2017 року, що підтверджується відміткою ПАТ «Укрпошта» на поштовому конверті, в якому позовна заява надійшла до суду (а.с.56). При зверненні до суду зданим позовом прокурор просив визнати поважними причини пропуску строків позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити строки, захистивши порушене право. За правилами ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч цьому, суд критично сприймає вказівку прокурора на те, що про порушення вимог земельного законодавства при прийнятті оскаржуваних розпоряджень, органам прокуратури стало відомо у травні 2017 року в ході опрацювання документації із землеустрою на спірну земельну ділянку, отриманої від Головного управління Держгеокадастру у Київській області та за результатом опрацювання листа КДП «Київгеоінформатика». Тому, на переконання прокурора, строк пропущено з поважних причин. На підтвердження цієї обставини до матеріалів цивільної справи приєднано супровідний лист Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 20 березня 2017 року, який надійшов до Бориспільської місцевої прокуратури 12 травня 2017 року (а.с.47-48). При цьому, суд звертає увагу на суперечливість тверджень прокурора, яким він обґрунтовує дотримання строків позовної давності. Якщо вважати, що прокурору стало відомо про порушення вимог земельного законодавства щодо передачі у власність [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] земельних ділянок лише у травні 2017 року, у такому разі трирічний строк позовної давності не є порушеним. З огляду, на це є незрозумілим та необґрунтованим звернення прокурора з клопотанням про поновлення строку позовної давності. Дана обставина дає підстави зробити висновок, що клопотання про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності та поновлення такого строку зумовлене визнанням прокурором тієї обставини, що строк звернення до суду все ж таки пропущено. На підтвердження зазначеного представником відповідача надано копію протоколу виїмки від 15 квітня 2011 року, складеного старшим оперуповноваженим Бориспільського МРВ Управління СБ України в Київській області Пруткіним Д.Є. (а.с.77). За змістом якого вбачається, що ще 15 квітня 2011 року у ході проведення слідчої дії були вилучені розпорядження Бориспільської РДА №4924-4930 від 24 липня 2008 року, №5024-5041 від 25 липня 2008 року. З огляду на функції прокуратури, зокрема передбаченої п.3 ч.1 ст.2 Закону України «Про прокуратуру», щодо нагляду за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство. Тому доводи прокурора про те, що йому не було відомо про оскаржувані розпорядження, є непереконливими та необґрунтованими. Крім цього, суд звертає увагу на те, що держава здійснює повноваження власника землі через спеціально створені уповноважені органи в галузі земельних відносин. Відчуження спірної земельної ділянки відбулось на підставі розпорядження органу державної влади, в особі Бориспільської РДА. При цьому підготовка цього розпорядження, виготовлення відповідної технічної документації, затвердження її, реєстрація права власності на землю відбувалась за участю інших державних органів, які мали повноваження контролю та виявлення порушень при здійсненні Бориспільською РДА повноважень власника землі. Зокрема, Управління земельних ресурсів у Бориспільському районі надавало свої висновки при виготовленні технічної документації на спірну земельну ділянку. Тобто державі, в особі утворених нею органів, які мали повноваження щодо розпорядження землями державної власності та контролю за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України, було і об'єктивно могло бути відомо про порушення права власності держави на землю з часу вчинення цього порушення. Зокрема, спірні розпорядження Бориспільської РДА №4930 та №4927 від 24 липня 2008 року, №5040 та №5028 від 25 липня 2008 року, отримали позитивні висновки державної землевпорядної експертизи відповідно №4-545е, №4-516е від 03 липня 2008 року, №4-583е, №4-577е від 09 липня 2008 року. Разом із тим, ці уповноважені державою органи не вчинили покладених на них законом обов'язків щодо усунення цих порушень протягом строку позовної давності, а тому право держави, як власника землі не підлягає судовому захисту. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), неодноразово наголошував, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п.570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Для забезпечення верховенства права відповідно до вимог Конвенції та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» органи державної влади та суди зобов'язані дотримуватись встановлених ЦК України строків позовної давності та застосовувати передбачені цим Кодексом наслідки пропуску позовної давності. Так, за змістом ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, зокрема, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до ст.1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (рішення від 24 червня 2003 року, заява №44277/98, п.37) також зазначив, що згідно з усталеною практикою Суду при здійсненні будь-якого втручання у право власності особи має забезпечуватися «справедливий баланс» між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав відповідної особи, вимога забезпечення такого балансу знаходить своє відображення у всій структурі статті 1 Першого протоколу, отже, має бути забезпечено належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленими цілями. Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» (рішення від 01 червня 2006 року, заява №25921/02, пункти 28, 29). Тому, суд дійшов висновку, що прокурором не обґрунтовано пріоритету суспільного інтересу щодо необхідності витребування спірної земельної ділянки з володіння [PERSON] на користь держави порівняно з правом [PERSON] на володіння своїм майном, а також порівняно з гарантіями цій особі державою правової визначеності та остаточності рішень щодо її прав, прийнятих органами державної влади і органами місцевого самоврядування. При цьому в рішенні Європейського суду з прав людини від 16 лютого 2017 року в справі «Кривенький проти України» наголошено, що позбавлення особи права на земельну ділянку без будь-якої компенсації є порушенням ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України справа №6-92цс13 від 18 вересня 2013 року, самі по собі допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання недійсним рішення про передачу земельної ділянки та повернення її на права власності набувачів, якщо вони не допущені внаслідок протиправної поведінки осіб, яким земельні ділянки передані у власність. Враховуючи викладені обставини в їх сукупності, даний позов пред'явлено прокурором поза межами позовної давності, тому суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у повному обсязі. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, тому підстави для стягнення з відповідачів понесених прокурором судових витрат, відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed