Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-28 00:00:00

В січні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про звільнення від сплати аліментів, мотивуючи тим, що з відповідачкою по даній справі він проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу. В період їхнього проживання позивачка народила [INFO] сина - [PERSON] , батьком якого в свідоцтві про народження він був вказаний.Спільне життя з відповідачкою у них не склалося і вони припинили з нею спільне проживання. Відповідно до судового наказу від 09 січня 2019 року з нього на користь відповідачки на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частини його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 10 грудня 2018 року до досягнення дитиною повноліття. 14 лютого 2019 року постановою державного виконавця Білоцерківського міського відділу ДВС відкрито виконавче провадження з виконання судового наказу. Після припинення спільного проживання йому стало відомо, що син - [PERSON] не є його рідною дитиною, а він не являється його біологічним батьком. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 24 вересня 2019 року був задоволений його позов до [PERSON] та виключено запис про [PERSON] , [INFO] , як батька дитини з актового запису про народження [PERSON] , [INFO] , виконаного Биковогребельською сільською радою Білоцерківського району Київської області 06 березня 2018 року за № 1. 25 жовтня 2019 року рішення суду набрало законної сили. Відповідно до ч.2 ст. 197 СК України, за позовом платника аліментів, суд може повністю або частково звільнити його він сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ст. 18 СК України, згідно з якою способами захисту сімейних прав та інтересів, зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Враховуючи те, що правовий механізм звільнення від сплати заборгованості по аліментам у разі виключення імені особи, як батька з актового запису про народження дитини, нормами СК України не визначений, вважає, що саме виключення в даному випадку його за рішенням суду з актового запису про народження дитини - [PERSON] , [INFO] , є істотною обставиною, що породжує припинення правовідношення щодо стягнення з нього аліментів та заборгованості по аліментам. Тому, просив суд звільнити його, [PERSON] , [INFO] від сплати аліментів на користь [PERSON] , на утримання [PERSON] , [INFO] на виконання судового наказу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 січня 2019 року. Стягнути з відповідачки на його користь судові витрати ( а. с. 1-2 ). Ухвалою судді від 05 лютого 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у зазначеній справі. Розгляд справи у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України постановлено провести в порядку спрощеного позовного провадженням з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 20-21). В судове засіданні позивач [PERSON] не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне поштове повідомлення про вручення. 22 квітня 2020 року за вх. № 15083 судом отримано заяву від представника позивача [PERSON] , яка діє на підставі Ордеру серії КС № 552872 від 16.03.2020 року, в якій просила розглядати справу без участі позивача та його представника. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти прийняття заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне поштове повідомлення про вручення, з якого вбачається, що [PERSON] особисто отримала судову повістку 25.03.2020 року. Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Отже, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] про слухання справи, яке було призначено на 29.04.2020 року була повідомленою завчасно, у відповідності до вимог статті 128 ЦПК України. З боку відповідача [PERSON] жодних заяв та клопотань на адресу суду не надходило. Також, не надходив і відзив на позовну заяву [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Інших заяв та клопотань від учасників справи до суду не надано. Ухвалою суду від 29.04.2020 року постановлено провести заочний розгляд справи у вищезазначеній цивільній справі. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки, належним чином повідомлений відповідач [PERSON] не з`явилася в судове засідання, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надала відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд вважає за необхідним по даній справі провести заочний розгляд. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача[PERSON] підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з відповідачем по справі [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та в період їх проживання, відповідач [PERSON] народила [INFO] сина - [PERSON] , батьком якого в свідоцтві про народження вказаний [PERSON] . Відповідно до судового наказу, виданого Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 09 січня 2019 року з позивача [PERSON] на користь відповідача на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частини його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 10 грудня 2018 року до досягнення дитиною повноліття. 14 лютого 2019 року постановою державного виконавця Білоцерківського міського відділу ДВС відкрито виконавче провадження з виконання судового наказу. Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2019 року позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Білоцерківський відділ реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Київської області про виключення запису про батьківства з актового запису про народження дитини задоволено, виключено запис про [PERSON] , [INFO] , як батька дитини з актового запису про народження [PERSON] , [INFO] , виконаного Биковогребельською сільською радою Білоцерківського району Київської області 06 березня 2018 року за № 1. Зазначене заочне рішення суду набрало законної сили 25 жовтня 2019 року ( а. с. 6-8 ). Звертаючись до суду з вищевказаним позов позивач просить суд звільнити його від сплати аліментів на користь відповідача на утримання дитини. Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5 та 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, як зазначено вище, заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2019 року, виключено запис про [PERSON] , [INFO] , як батька дитини з актового запису про народження [PERSON] , [INFO] , виконаного Биковогребельською сільською радою Білоцерківського району Київської області 06 березня 2018 року за № 1. У вказаному судовому рішенні зазначено, що по справі було проведено судово-медичну експертизу та за результатами експертизи суду було надано висновок, отриманий методом ДНК-аналізу, згідно з яким біологічне батьківство [PERSON] відносно [PERSON] народженого [PERSON] , виключається. Таким чином, за відсутності інших фактичних даних, доказів, суд приймає до уваги висновок з лабораторії та вважає доведеним факт відсутності кровного споріднення між позивачем та [PERSON] . Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Калачова проти Російської Федерації» [Кalacheva v. Russian Federation] від 07 травня 2009 року, № 3451/05, п. 34, зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства. Права та обов`язки, що виникають у батьків і дітей, є взаємними. Підставою виникнення взаємних прав та обов`язків батьків і дітей є кровне споріднення, походження дітей від цих батьків. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану (стаття 121 Сімейного кодексу України). Отже, позивач [PERSON] не є біологічним батьком [PERSON] , [INFO] , на користь якого стягуються аліменти з позивача по справі та у останніх відсутні між собою взаємні права та обов`язки. Як вбачається з викладеного, обов`язок утримувати дітей та сплачувати аліменти мають саме батьки. Аліментні обов`язки батька виникають відносно дитини, щодо якої батьківство було встановлено в добровільному чи судовому порядку. Тобто, якщо відомості про батька записані у свідоцтві про народження дитини та містяться в актовому записі, він є носієм аліментних зобов`язань. Оскільки, судом встановлено, що позивач не є батьком [PERSON] , в силу вимог ст. 180 СК України він не має батьківського обов`язку на утримання дитини. Пунктом 3 ч. 2 ст. 18 СК України визначено, що способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Частиною 2 статті 197 СК України передбачено, що за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Оскільки, виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини є суттєвою обставиною, позивач [PERSON] має бути звільнений від сплати аліментів на користь відповідача [PERSON] на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , шляхом припинення їх стягнення з моменту набрання цим рішенням законної сили. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Тому, враховуючи вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, так як обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача мали місце і підтверджуються письмовими матеріалами справи, які не викликають сумніву, вони являються достовірними та вичерпними. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача. Оскільки, позовні вимоги позивача задавлено, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати понесені позивачем при зверненні до суду у розмірі 768,40 гривень, понесення яких документально підтверджено наявною в матеріалах справи квитанцією № ПН632 від 20 грудня 2019 року ( а. с. 10 ). На підставі викладеного та

Outcome: approved