Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

В січні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Микитівському районі м. Горлівки Донецької області про відшкодування моральної шкоди. В позові зазначено, що з 1968 року по 2004 рік працював на підприємствах вугільної промисловості. Згідно висновку МСЕК від 07 червня 2004 року позивачу з 17 березня 2004 року було встановлено 40% стійкої втрати професійної працездатності: 15% - за трудовим каліцтвом 1969 року повторно, 15% - за професійним захворюванням пневмоконіоз вперше, 10% - за деформуючим артроз вперше на безстроковий термін. Внаслідок отриманих професійних захворювань погіршився стан здоров'я позивача, порушився звичайний уклад життя, він не може виконувати звичайну домашню роботу, відчуває фізичний біль, отдишку, став дратливим, з зазначених підстав позивач звернувся до суду та просив стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди 30 000 грн. Рішенням Микитівського районного суду м. Горлівки Донецької області від 18 березня 2014 року позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Микитівському районі м. Горлівки Донецької області на користь [PERSON] у рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я у зв'язку з виконанням трудового обов'язку, 13 500 грн. Зазначене рішення оскаржив відповідач, в апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати, оскільки воно не відповідає нормам матеріального та процесуального права, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначає, що судом першої інстанції факт спричинення моральної шкоди, а також факт моральних страждань позивача від отриманого профзахворювання не встановлено, як факт спричинення моральних страждань прийнятий висновок МСЕК про встановлення [PERSON] ступеня втрати професійної працездатності у розмірі 60 % (45% - по профзахворюванню та 15% - по травмі 1969 року), але висновок МСЕК про відсоток втрати професійної працездатності є підставою для розрахунку та відшкодування потерпілому матеріального збитку - частини втраченого заробітку, і не є підтвердженням факту спричинення моральної шкоди. Вважає, що, приймаючи як факт спричинення моральної шкоди висновок МСЕК про втрату професійної працездатності, суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки у позовній заяві не стоїть питання про встановлення факту моральних страждань, як того вимагають норми чинного законодавства, тобто позивач просить стягнути суму за моральні страждання не довівши їх. Також зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення та визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що, відповідно до норм діючого законодавства, під час укладення трудового договору роботодавець повинен проінформувати працівника під розписку про умови роботи і про наявність на його робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих чинників, можливі наслідки їх впливу на здоров'я, про права працівника на пільги і компенсації за роботу у таких умовах згідно з законодавством та колективним договором, що і було зроблено при прийомі на роботу позивача. Позивач користувався скороченням тривалості робочого часу, додатковою оплачуваною відпусткою, пільговою пенсією, оплатою праці у підвищеному розмірі та іншими пільгами та компенсаціями, які надаються в порядку, визначеному законодавством. Таким чином, на думку апелянта, позивач був повідомлений про шкідливі чинники роботи, наслідки їх дії на організм, але продовжував працювати, знаючи про те, що подальша трудова діяльність може призвести до погіршення здоров'я. Вказує, що судом першої інстанції також не прийнято до уваги той факт, що, відповідно до чинного законодавства, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності або галузевої належності та проводиться власником або уповноваженим ним органом у випадку, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, судом же стягнута моральна шкода лише з апелянта, хоча саме підприємство, на якому працював позивач і є спричинителем шкоди та саме дії або бездіяльність роботодавця, який не виконував вимог охорони праці, призвели до ушкодження здоров'я позивача, а як слідство і до втрати професійної працездатності та можливих моральних страждань. Апелянт вважає, що позивачем не надано жодного доказу спричинення йому моральної шкоди, доказів переживань у зв'язку з ушкодженням здоров'я, порушення нормальних життєвих зав'язків, неможливості продовження активного суспільного життя, порушення стосунків з оточуючими та інших негативних наслідків. Крім того, апелянт вважає, що сума відшкодованої моральної шкоди є невідповідно високою по відношенню до ступеня втрати професійної працездатності, оскільки розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру і об'єму страждань, які відчував потерпілий, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин, зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тягар вимушених змін в життєвих та виробничих стосунках, міра зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Зазначає, що судом першої інстанції не наведено розрахунку розміру морального збитку та критерії, з яких він виходив при визначенні цього розміру. Вказує, що Фондом позивачеві була виплачена одноразова допомога, виплачуються щомісячні страхові виплати. Крім того, зазначає, що позивачем було пропущено тримісячний строк для звернення до суду, оскільки втрата професійної працездатності [PERSON] встановлена у 2004 році, а до суду він звернувся у 2014 році. Також вказує, що Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань» № 717 від 23 лютого 2007 року виключено обов'язок ФСС по виплаті моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, а, отже, відсутня і норма Закону, на яку посилається позивач при обґрунтуванні своїх вимог. Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивач в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про дату слухання скарги повідомлений належним чином листом з повідомленням та телефонограмою № 395 від 18 квітня 2014 року, яка зареєстрована у журналі телефонограм № 4, про поважність причини своєї неявки суду не повідомив, тому на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України справу розглянуто за відсутністю позивача. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення зміні з наступних підстав. Згідно з п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставою для зміни рішення суду є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Судом першої інстанції встановлено, що з 08 червня 1981 року по 17 липня 2003 року [PERSON] працював на підприємствах вугледобувної промисловості прохідником з повним робочим днем під землею. Згідно висновку МСЕК від 07 червня 2004 року позивачу з 17 березня 2004 року було встановлено 40% стійкої втрати професійної працездатності: 15% - за трудовим каліцтвом 1969 року повторно, 15% - за професійним захворюванням пневмоконіозом вперше, 10% - за деформуючим артрозом вперше на безстроковий термін, без встановлення групи інвалідності. Також, судом першої інстанції встановлено, що при переогляді у МСЕК 13 січня 2014 року позивачу з 11 грудня 2013 року встановлено 60% стійкої втрати професійної працездатності: 15% - за трудовим каліцтвом 1969 року, 30% - за професійним захворюванням пневмоконіозом, 15% - за деформуючим артрозом на безстроковий термін та встановлена третя група інвалідності. З наданих позивачем копій медичних документів судом першої інстанції встановлено, що внаслідок ушкодження позивачем здоров'я йому протипоказана робота в підземних умовах, в контакті з пилом, вібрацією, в несприятливих метеоумовах, токсичними газами, важка фізична праця. Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами в зв'язку з відшкодуванням моральної шкоди, заподіяної внаслідок професійного захворювання, регулюються Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року. Виходячи з наведеного, апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на час встановлення позивачу стійкої втрати професійної працездатності вперше у зв'язку з професійними захворюваннями, отриманим на виробництві у 2004 році, Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди застрахованим особам був покладений на відповідні відділення Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції виходив з наявності у позивача вимушених змін, пов'язаних зі стійкою втратою здоров'я, про що свідчить встановлення позивачу 3 групи інвалідності на безстроковий термін та того, що з приводу наявних професійних хвороб позивач постійно звертався по медичну допомогу, тому дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди грошової компенсації в розмірі 13 500 грн. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд врахував стан здоров'я позивача, а саме, що він отримав третю групу інвалідності, на 45 % втратив професійну працездатність та визначив розмір моральної шкоди в сумі 13 500 грн. Але апеляційний суд вважає неможливим погодитися з розміром компенсації моральної шкоди, визначеної судом першої інстанції, оскільки він не відповідає встановленим обставинам справи та характеру, ступеню та тривалості моральних страждань, яких зазнав позивач. Зокрема, апеляційний суд враховує характер ушкодження здоров'я та той факт, що висновком МСЕК від 07 червня 2004 року позивачу вперше не встановлена група інвалідності та з 17 березня 2004 року вперше було встановлена втрата професійної працездатності 25 % (15% - за професійним захворюванням пневмоконіозом і 10% - за деформуючим артрозом вперше на безстроковий термін). Враховуючи наведене та конкретні обставини справи, характер та обсяг фізичних і душевних страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, наслідки отриманих ушкоджень здоров'я, апеляційний суд вважає, що з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди необхідно стягнути 7 500 грн., доводи апеляційної скарги в частині визначення розміру відшкодування є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В іншій частині рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права і підлягає зміні лише в частині визначення розміру заподіяної моральної шкоди. В інший частині висновок суду першої інстанції відповідає положенням ст. 23 ЦК України та рішенню Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №1-9 рп/2004 згідно з яким, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Виходячи з викладеного, не заслуговують на увагу доводи Фонду стосовно того, що позивач не надав доказів завдання йому ушкодженням здоров'я моральної шкоди, зокрема не надав суду медичного висновку на підтвердження цього факту, оскільки зазначені доводи не відповідають вимогам п.3 ст.34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», згідно з яким моральна (немайнова) шкода відшкодовується потерпілому за його заявою з викладом характеру заподіяної моральної шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів лише у тому випадку, коли потерпілому не була спричинена втрата професійної працездатності. Апеляційний суд не може погодитися також і з доводами апеляційної скарги про відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки страховий випадок стався до набрання чинності нормативними актами, на які посилається Фонд у апеляційній скарзі (щодо зупинення виплати та виключення норм про відшкодування моральної шкоди), тому що відповідно до ст. 58 ч. 1 Конституції України та ст. 5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. За змістом ст.ст. 1, 21, 28, 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», які діяли на час виниклих правовідносин, на саме на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України покладено обов'язок відшкодовувати застрахованим особам моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди. Зазначені норми не містять будь яких інших додаткових умов щодо відшкодування моральної шкоди. Доводи апеляційної скарги про відсутність наявності факту заподіяння позивачу моральної шкоди спростовуються матеріалами справи. Доводи апеляційної скарги про те, що роботодавець не забезпечив належні умови праці позивачу, тому сам він повинен нести відповідальність за моральну шкоду, не ґрунтуються на законі. Доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди у зв'язку з одержанням одноразової допомоги, апеляційний суду не приймає до уваги, оскільки отримання позивачем разової допомоги та отримання щомісячного страхового відшкодування не є підставами для відмови у відшкодуванні моральної шкоди у зв'язку з отриманням ушкодження здоров'я. Доводи апеляційної скарги відповідача про пропущення позивачем строку на звернення до суду висновків суду не спростовують, оскільки відповідно до п.1 ч.1 ст. 268 ЦК України на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав позовна давність не поширюється. Інші доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції, висновки суду вони не спростовують. Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення - зміні в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

Outcome: partial