Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

в червні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позову зазначено, що 26.04.2014 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір комісії транспортного засобу «Порш Каєн». На виконання цього договору позивачу була надана нотаріально посвідчена довіреність на володіння користування та розпорядження зазначеним транспортним засобом. 22.05.2014 року позивач, діючи на підставі зазначеної довіреності, продав транспортний засіб [PERSON] Під час продажу відповідач звернувся до позивача з проханням здійснити частковий розрахунок за автомобіль із залишенням боргу в сумі 2000 доларів США, на що позивач погодився за умови повернення вказаної суми до 22.06.2014 року. На цих умовах вони уклали усний договір позики на суму 2000 доларів США і відповідач власноруч написав відповідну розписку. Однак, у вказаний термін борг відповідач не повернув, під будь-яким приводом ухиляється від виконання свого зобов'язання, в зв»язку з чим, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та просить суд стягнути з відповідача на його користь грошову суму в розмірі 125707,75 грн., з яких: 52200,00 грн. - сума основного богу, 17509,16 грн. - сума пені, 4749,00 грн. - 3 % річних та 51248,59 грн. - сума інфляційних витрат. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 21.05.2018 року, у справі призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення виклику сторін. Сторони не подавали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи призначення судового засідання у спрощеному провадженні з викликом (повідомленням) сторін. Від відповідача відзив на позов та будь-які інші клопотання до суду не надходили. Згідно із частиною 1 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі матеріалами. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується верховенством права та розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України. Зідно із ч. 3. ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до положень ч.ч. 1,2. ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов»язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що 22.05.2014 року [PERSON], який діяв від імені [PERSON], на підставі його довіреності, посвідченої 26.04.2014 року та відповідно до укладеного в усній формі між ним та повіреним договору доручення уповноважив [PERSON] бути уповноваженим представником власника ТЗ в усіх організаціях, підприємствах, установах з усі питань щодо володіння, користування та розпорядження належним [PERSON] автомобілем «Порш Каєн», що підтверджується копією довіреності посвідченої 22.05.2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кардашиним Р.С. та зареєстрованої в реєстрі за № 307. Довіреність видана строком до 26.04.2017 року (а.с.6-7). Зі змісту копії розписки від 22.05.2014 року вбачається, що [PERSON] залишився винним за автомобіль «Порш Каєн» 2000 доларів США [PERSON] та зобов'язався віддати до 22.06.2014 року (а.с.5). Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Враховуючи положення ст. 1046 ЦК України, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер, повинна містити не лише факт укладення договору, але й факт передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є одностороннім договором, оскільки, після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно встановити їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від встановлених результатів робити відповідні правові висновки. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він продав транспортний засіб відповідачу, та відповідач залишився йому винен кошти за автомобіль, в зв»язку з чим, між ними було укладено усний договір позики на суму 2000 доларів США. Приймаючи до уваги зміст розписки та викладені в позові обставини, судом встановлено, що позивач 22.05.2014 року не передавав грошові кошти відповідачу, тобто 22.05.2014 року між сторонами не було укладено договору позики. Крім того, суд звертає увагу на те, що розписка, якою обґрунтовує свої позовні вимоги позивач не є розпискою в розумінні ст. 1047 ЦК України, у зв'язку із тим, що у ній не міститься жодних відомостей про передання позивачем відповідачу грошових коштів, а міститься вказівка відповідача про те, що він залишився винним кошти за автомобіль, що свідчить про фактичну відсутність факту передачі грошових коштів. Слід також зазначити, що позивач безпідставно в позові посилається на ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, які ніяким чином не регулюють описаних в позові правовідносин, а тому на основі системного аналізу наведених вимог закону, суд приходить до висновку про те, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом обрано невірний спосіб захисту. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що розписка, яка приєднана до позову не відповідає правовій природі договору позики, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними та недоведеними, в зв»язку з чим в їх задоволенні слід відмовити. Судові витрати, в силу ст. 141 ЦПК України, слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed