Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

Головний лікар КУ «Одеська обласна психіатрична лікарня №2» - [PERSON] звернувся до суду із заявою про госпіталізацію [PERSON], [INFO], яка визнана судом недієздатною, до психіатричного закладу КУ «ООПЛ №2» у примусовому порядку. В мотивування заявлених вимог заявник вказує, що 16.11.2017 року [PERSON], [INFO], була доставлена до КУ «ООПЛ №2» з [PERSON] психоневрологічного будинку-інтернату, у звязку з загостренням захворювання. Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 10.06.2009 року [PERSON], [INFO], визнано недієздатною, призначено опікуном директора [PERSON] психоневрологічного будинку-нтернату. Згідно висновку комісії лікарів психіатрів Одеської обласної психіатричної лікарні № 2 від 17.11.2017 року, [PERSON], [INFO], страждає на психічне захворювання просту шизофренію, декомпенсацію дефекту по психопатоподібному та маячному типу, внаслідок чого вона не може в повному обсязі самостійно задовольняти основні життєві потреби, становить небезпеку для себе і оточуючих. Суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності [PERSON], оскільки, з наявних матеріалів справи, вбачається, що її психічний стан здоровя не дозволяє приймати участь в судовому засіданні. У судовому засіданні представник лікарського закладу підтримав заяву, просив її задовольнити в повному обсязі з мотивів необхідності госпіталізації [PERSON], [INFO], яка визнана судом недієздатною, до психіатричного закладу КУ «ООПЛ №2» у примусовому порядку. Як пояснив в судовому засіданні лікар-психіатр, [PERSON] страждає психічним захворюванням з 15 років, лікувалася в Білгород-Дністровському ПБ № 4 повторно, є інвалідом 2 групи безстроково, недієздатна. Директор [PERSON] психоневрологічного будинку-інтернату [PERSON], який є опікуном над недієздатною [PERSON], у судове засідання не зявився, проте подав до суду заяву, якою просив розглянути справу щодо примусової госпіталізації [PERSON] до психіатричного закладу КУ «ООПЛ №2» без його участі та задовольнити заяву в повному обсязі. Прокурор в судовому засіданні також повністю погодився з думкою представника лікарського закладу, не заперечував щодо задоволення вказаної заяви. В судовому засіданні [PERSON] участь не приймає, оскільки її психічний стан за матеріалами справи не дозволяє приймати участь в судовому засіданні. Заслухавши думку, доводи та пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви головного лікаря виходячи з наступного: У відповідності до положень ст. 5 S: 1 ((е) законне взяття під варту душевнохворих) Європейської Конвенції захисту прав людини та основних свобод, кожний має право на свободу та особисту недоторканість. Ніхто не може бути позбавлений свободи не інакше ніж у випадках і в порядку, встановленому законом. У відповідності до положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 2 ст. 28 Конституції України жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально правовими обмеженнями. Нормою ст. 7 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлюються підстави діагностики психічного розладу та лікування особи, яка страждає на психічний розлад. Забороняється визначати стан психічного здоровя особи та встановлювати діагноз психічних розладів без психіатричного огляду особи, крім випадків проведення судово психіатричної експертизи посмертно. Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатричний огляд проводиться з метою зясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутись родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь яку медичну спеціальність, інші особи. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про психіатричну допомогу» перебування особи в психіатричному закладі в примусовому порядку може здійснюватися лише протягом часу наявності підстав, за якими було проведено госпіталізацію. Особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу в примусовому порядку, повинна оглядатися комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на місяць з метою встановлення наявності підстав для продовження чи припинення такої госпіталізації. У разі необхідності продовження госпіталізації в примусовому порядку понад 6 місяців представник психіатричного закладу повинен направити до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про продовження такої госпіталізації. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження такої госпіталізації. В подальшому продовження госпіталізації особи в психіатричному закладі проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців. Судом встановлено, що згідно висновку комісії лікарів психіатрів Одеської обласної психіатричної лікарні № 2 від 17.11.2017 року, [PERSON], [INFO], страждає на психічне захворювання просту шизофренію, декомпенсацію дефекту по психопатоподібному та маячному типу, внаслідок чого вона не може в повному обсязі самостійно задовольняти основні життєві потреби, становить небезпеку для себе і оточуючих. Суд вважає, що термін «Душевнохворий» не має чіткого визначення, оскільки психіатрія це сфера, яка включає в себе і медичні і соціальні фактори. Однак, цей термін не може бути використаний таким чином, щоб дозволити госпіталізувати особу в недобровільному порядку тільки тому, що її уявлення та поведінка відхиляються від загальноприйнятих норм. Аналогічну позицію висловив Європейський Суд з прав людини в справі Winterwerpv. The Netherlands, від 24 жовтня 1979, SeriesAno. 33, S:37. Високий Суд висловив думку, для того щоб були дотримані вимоги законності позбавлення свободи в сенсі ст. 5 S: 1 (е) Конвенції, повинні бути дотримані три основних принципи: По-перше, госпіталізована особа має бути визнана з точки зору обєктивних медичних показників такою, що страждає на психічне захворювання, за виключенням невідкладної психіатричної допомоги. По-друге, захворювання має бути такого ступеню, щоб вимагати недобровільної госпіталізації. По-третє, захворювання повинно продовжуватись на протязі періоду госпіталізації. З наявних у справі матеріалів вбачається, що [PERSON] має документально закріплену історію психічної проблеми перед госпіталізацією, неодноразово проходила лікування в психіатричних закладах, є недієздатною. Крім того, комісія лікарів-психіатрів, яка оглядала [PERSON] надала свою медичну оцінку психічного стану останньої перед госпіталізацією. На час огляду психічний статус [PERSON] дозволив комісії лікарів психіатрів дійти до висновку, що у хворої свідомість не порушена, вона дезорієнтована, спілкуванню не доступна, у вираженому психомоторному збудженні, злобна, агресивна, негативістична, відмовляється називати прізвище, рік народження, де раніше мешкала, мислення розірване, розторможена, неуправляєма. Суд приходить до висновку, що в сенсі положень ч.ч. 1, 4 ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» такі дії комісії лікарів психіатрів є правомірними, і засновані на законі. Висновок комісії лікарів-психіатрів містить певні посилання, які, у сукупності з іншими встановленими обставинами справи, дають суду підстави вважати, що у [PERSON] наявне психічне захворювання, і у суду не має сумнівів в правильності висновків комісії лікарів - психіатрів, в звязку із чим суд вважає, що стан здоровя [PERSON] може вимагати невідкладної психіатричної допомоги. Таким чином, у суду не має сумнівів у подоланні презумпції психічного здоровя, яка гарантована [PERSON] положенням статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», оскільки наявність розладу її психічного здоровя повністю встановлена і доведена належними та допустимими доказами, які зібрані по справі. Відповідно до ст. 282 ЦПК України суд залежно від встановлених обставин ухвалює рішення про задоволення заяви про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу, або відмовляє в її задоволенні. У Резолюції Генеральної [PERSON] Організації Обєднаних Націй «Принципи захисту осіб з психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» від 18 лютого 1992 року № 46/119 визначено, що примусова госпіталізація чи затримання пацієнтів спочатку має відбуватись на короткий строк, встановлений національним законодавством, для обстеження і попереднього лікування до розгляду такої госпіталізації чи затримання контрольним органом, яким має бути суд чи інший незалежний та безсторонній орган (принципи 16,17). Парламентська [PERSON] Європи у Рекомендаціях з психіатрії та прав людини від 01 січня 1994 року № 1235 передбачила, що рішення про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу має ухвалюватися суддею з встановленням часових меж такої госпіталізації (пункт 7). Визначаючи часову межу госпіталізації [PERSON] суд виходить з того, що в судовому засіданні лікар довів, що термін лікування даного пацієнта, з урахуванням обставин та ступеня його захворювання, має бути до 15.01.2018 року, і саме такий термін лікування призведе до покращення психічного стану здоровя хворої. У суду не має сумнівів в необхідності лікування [PERSON] до 15.01.2018 року, тобто максимально можливий в даному випадку найкоротший термін, який визначений законом. Однак, слід розяснити, що в силу ч. 3 ст. 18 Закону України «Про психіатричну допомогу» виписка особи, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу в примусовому порядку, здійснюється за рішенням комісії лікарів-психіатрів (тобто це рішення може бути прийнято у будь-який проміжок часу встановленої часової межі госпіталізації особи), або за рішенням суду про відмову в продовженні такої госпіталізації. Крім того, клопотання про припинення госпіталізації в примусовому порядку можуть направлятись до суду особою, яку було госпіталізовано в примусовому порядку, або її законним представником через кожні три місяці з часу ухвалення судом рішення про продовження такої госпіталізації. На підставі викладеного,

Outcome: approved