Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

В червні 2013 року позивачі звернулися до суду з позовною заявою в якій просили суд винести рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], в частині зазначення покупця, а також визнати за ними, право власності на вказану квартиру по ? частині на кожного. В обґрунтуванні своїх вимог позивачі вказали на те, що 14 квітня 1997 року між відповідачкою та [PERSON], що діяла по дорученню від [PERSON] та [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Але фактично покупцями даної квартири є [PERSON] та [PERSON], оскільки гроші на купівлю вказаної квартири були позивачами надані представнику продавців. Відповідач особисто ніяких грошових коштів ні продавцям, ні їх дочці [PERSON] не передавала, а просто була присутня при підписанні договору та була вписана у графу «покупець». 06 серпня 1997 року [PERSON] було отримано безпроцентну позику по місцю роботи у розмірі 1000 грн. Ці кошти було використано для ремонту придбаної квартири. Підтвердженням того, що на час укладання договору відповідачка не мала коштів на придбання квартири, є те що вона в цей перебувала у відпустці по догляду за дитиною, що народилася [INFO]. Чоловік відповідачки теж не працював з 05 січня 1995 року, тобто півтора року до купівлі квартири. Таким чином, відповідачка ні фактично, ні юридично не є покупцем даної квартири за договором. Тому, позивачі вважають, що було порушено їх права на власність, тому змушені були звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, посилався на обставини викладені в позовній заяві. Відповідачка та її представник в судовому засіданні не заперечували проти задоволення даного позову. Третя особа в судовому засіданні заперечував проти задоволення даного позову та просив відмовити позивачам в задоволенні їх позовних вимог. Вислухавши сторони, свідків та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, даний кодекс застосовується до цивільних відносин, які виникли після набрання ним чинності. У зв'язку з цим суд вважає необхідним до заявлених правовідносин застосувати Цивільний кодекс України 1963 року, що діяв на момент оформлення оскаржуваного правочину. Згідно вимог ст. 224 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 48 ЦК України (в редакції 1963 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Згідно вимог ст. 58 ЦК України (в редакції 1963 року) недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦК України (в редакції 1963 року) недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших її частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і без включення недійсної її частини. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] 22 липня 1995 року уклав шлюб з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого 10 червня 2008 року Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, серія [NUMBER], актовий запис № 345 (а.с.9). У період шлюбу, 14 квітня 1997 року між відповідачкою [PERSON] та [PERSON], що діяла по дорученню від [PERSON] та [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.6-7). В судовому засіданні представник позивачів зазначив, що за вказаним договором фактично покупцями даної квартири були [PERSON] та [PERSON], оскільки грошові кошти на придбання спірної квартири надали повністю вони, що підтверджується поясненнями свідків у судовому засіданні, заявою [PERSON], у якій зазначено, що 14 квітня 1997 року, [PERSON] діючи на підставі довіреності від своїх батьків [PERSON] та [PERSON], уклала договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], після чого нею було отримано неповну грошову суму від [PERSON] та [PERSON] в присутності [PERSON], решту суми було виплачено покупцями у вересні 1997 року після звільнення нею та передачі квартири (а.с.7 обор.); копією наказу ВАТ «Дніпрогаз» від 06.08.1997 року № 179, згідно якого [PERSON] було отримано безпроцентну позику за місцем роботи у розмірі 1000 грн. у зв'язку з розміном квартири та необхідністю капітального ремонту (а.с.8). У зв'язку з чим, позивачі просили визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] у частині зазначення покупців на підставі ст. 58 ЦК України (в редакції 1963 року). Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи надані докази, пояснення сторін та свідків суд вважає що позовні вимоги позивачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири у частині зазначення їх покупцями, є безпідставними і не обґрунтованими, та такими що не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки належних та допустимих доказів цього позивачами не надано. Позивачами не доведено, що саме вони надавали кошти за договором купівлі-продажу на придбання спірної квартири [ADDRESS] Що стосується такого доказу як наказу ВАТ «Дніпрогаз» від 06.08.1997 року про отримання [PERSON] безпроцентної позики по місцю роботи у розмірі 1000 грн. у зв'язку з розміном квартири та необхідністю капітального ремонту, то суд його не бере до уваги як належний та допустимий доказ, оскільки позивачами не доведено той факт, що саме ці кошти пішли на куплю спірної квартири, оскільки договір купівлі-продажу квартири було укладено ще 14.04.1997 року, а грошова позика отримана лише 06.08.1997 року і зовсім на інші нужди. Що стосується заяви [PERSON], яка діяла на підставі довіреності від своїх батьків [PERSON] та [PERSON] про отримання неповної грошової суми від [PERSON] та [PERSON] в присутності [PERSON], то суд до неї ставиться критично, оскільки [PERSON] не було залучено по справі у якості свідка, та свої письмові пояснення вона надала не будучи приведена до присяги та попереджена про кримінальну відповідальність відповідно до вимог ст. 384, 385 КК України. Також, суд не бере до уваги пояснення свідків, оскільки вони не є належними доказами щодо підтвердження факту передачі грошових коштів, а також надані пояснення спростовуються документами, які знаходяться в матеріалах справи. Крім того, заявлені позивачами факти передачі грошових коштів в рахунок купівлі спірної квартири спростовується самим договором купівлі-продажу від 14 квітня 1997 року, у пункті 2 якого зазначено, що покупець квартири [PERSON] придбала вказану квартину за чотири тисячі шістдесят одну гривню, які представник продавців [PERSON], отримала в повному обсязі до підписання цього договору (а.с.6). Згідно вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що між подружжям [PERSON] та [PERSON] шлюб було розірвано у жовтні 2013 року та є конфлікт з приводу користування даною квартирою, тому у суду виникає сумнів щодо обставин подачі таких позовних вимог, а саме такими діями позивачі можуть позбавити [PERSON] права на розподіл спірної квартири, придбаної під час шлюбу. Крім того, суд звертає увагу, на те що [PERSON] було притягнуто до участі у справі позивачами в якості третьої особи. З пояснень в судовому засіданні [PERSON] вбачається, що спірна квартира була придбана під час шлюбу за спільні кошти подружжя. Відповідно до положень ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно з вимогами ст. 31 ЦПК України позов може бути пред'явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов'язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обов'язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов'язки. Відповідно до ст. 32 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Однак представником позивачів клопотання про притягнення до участі у справі [PERSON] у якості співвідповідача не заявлялося, що позбавило можливості суд залучити його у якості співвідповідача, оскільки даний спір порушує його права. Таким чином, третя особа була позбавлена під час участі у справі прав передбачених ст. 31 ЦПК України, що безперечно свідчить про порушення її прав на захист своїх законних інтересів. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що всі загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, при укладені договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON], що діяла по дорученню від [PERSON] та [PERSON] були додержані, а тому не має підстав визнавати недійсним договір купівлі-продажу квартири в частині зазначення покупця та визнавати за [PERSON] та [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. Відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачам відмовлено у задоволенні позову, то суд вважає що не має підстав для повернення позивачам судових витрат. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed