Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-06 00:00:00

В січні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який в ході розгляду справи уточнив і в обґрунтування якого зазначив, що з 29 січня 2008 року по 03 листопада 2014 року він працював в обласному комунальному підприємстві «Донецьктеплокомуненерго». При звільненні підприємство відповідача не призвело з ним повного розрахунку, не виплатило нараховану заробітну плату в загальній сумі 41810,96 грн. Починаючи з 04 листопада 2014 року відповідач сплачував йому зазначену заборгованість частками і остаточно розрахувався 20 січня 2015 року. Просив стягнути з обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 листопада 2014 року по 20 січня 2015 року в сумі 12198,99 грн. та моральну шкоду в сумі 7000,00 грн, що пов'язана з порушенням його трудових прав. Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 25 березня 2015 року в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким його позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт послався на те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у стягненні на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди з огляду на наявність у відповідача обставин непереборної сили. Позивач в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову. Представник відповідача Шпак О.М., діюча за довіреністю, в судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти задоволення скарги, просила її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно п.п.3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що з 29 січня 2008 року по 03 листопада 2014 року [PERSON] перебував з відповідачем у трудових відносинах (а.с.8). При звільненні обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» не провело зі [PERSON] повний розрахунок, а саме не сплатило заробітну плату за період з травня 2014 року по листопад 2014 року в загальній сумі 41810,96 грн. (а.с.5), яка остаточно була виплачена підприємством 20 січня 2015 року (а.с.32-33) Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки непроведення повного розрахунку при звільненні з позивачем з боку відповідача відбулось не з його вини, підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди відсутні. Проте з такими висновками суду погодитись не можна. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону не відповідає. Згідно вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи організації провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, підставою відповідальності власника (підприємства) відповідно до зазначеної норми закону є склад правопорушення, який включає два юридичних факти - порушення роботодавцем строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та його вина. На підтвердження відсутності вини відповідача у непроведенні розрахунку з позивачем, суд першої інстанції узяв до уваги надані відповідачем сертифікати (висновки) про настання обставин непереборної сили, що були видані Торгово- промисловою палатою України 12 вересня 2014 року за № 3067/05-1 та 28 квітня 2014 року за № 2644/05-4, згідно яких засвідчено настання з 02 червня 2014 року обставин непереборної сили (наявність воєнного конфлікту на території Донецької області та здійснення у зв'язку з цим антитерористичної операції), у обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» при здійсненні господарської діяльності на території Донецької області та дотриманні законодавчих актів, які стосуються справляння та сплати податків та обов'язкових платежів.(а.с.11-12). Згідно п.п.6.1, 6.2. регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням президії ТПП України від 15 липня 2014 року № 40(3), підставою для засвідчення форс-мажорних обставин є наявність однієї або більше форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), перелічених у ст. 3.1 регламенту, визначених як непереборний вплив на виконання відповідного зобов'язання таким чином, що унеможливлює його виконання у термін, що настав (наявність причинно-наслідкового зв'язку між обставиною та неможливістю виконання зобов'язання в термін, передбачений відповідно законодавством, відомчими нормативними актами, договором, контрактом, угодою, типовим договором тощо). Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за заявою зацікавленої особи по кожному окремому договору, контракту, угоді тощо, а також по податкових та інших зобов'язаннях/обов'язках, виконання яких настало згідно з законодавчим чи іншим нормативним актом або може настати найближчим часом і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Отже, з урахуванням наведених вимог регламенту, сертифікати, які надав відповідач не підтверджують настання в нього обставин непереборної сили при дотриманні трудового законодавства, зокрема, в частині виплати заробітної плати працівникам підприємства, а тому висновок суду першої інстанції щодо відсутності вини відповідача в затримці виплати належних при звільнення сум позивачу помилкові. Таким чином, встановивши, що позивачу не були виплачені усі належні йому при звільненні суми з вини відповідача, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач має право на отримання середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні. Правила обчислення середнього заробітку передбачені Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Зокрема, згідно абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньоденний заробіток позивача складає 285,79 грн, що підтверджується довідкою відповідача (а.с.17) кількість робочих днів затримки розрахунку - 52, отже розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на його користь, складає 14861,08 грн.(285,79 х 52) Крім того, у відповідності з положеннями ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи, що факт порушення трудових прав позивача призвів до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, апеляційний суд вважає необхідним з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань [PERSON], вимог розумності і справедливості, стягнути на його користь моральну шкоду в сумі 500,00 грн. Крім того, на підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 487, 20 грн. За таких обставин, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування.

Outcome: partial