Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

До Василівського районного суду Запорізької області звернулась [PERSON] з позовною заявою, в якій зазначає, що з 26.10.2002 року по 05.03.2009 року вона зі [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають сина [PERSON], [INFO]. Шлюб між ними розірвано 05.03.2009 року. Фактично шлюбні стосунки було припинено весною 2008 року, позивачка та відповідач проживають окремо, дитина проживає з позивачкою. Спорів стосовно місця проживання дитини між ними не було. Відповідач життям сина не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у його вихованні. На сьогоднішній день сину 13 років, він не немає до батька ніяких почуттів. З весни 2008 року позивачка з сином проживають однією сім'єю за адресою: [ADDRESS]. Дитині забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Між позивачкою та її сином склалися доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дитини, його повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей. Рідний батько участі в вихованні дитини не приймає. Враховуючи те, що відповідач по справі жодним чином не був позбавлений інформації стосовно місця перебування позивачки та дитини, а з боку позивачки ніколи не створювалися перешкоди у спілкуванні дитини з ним та у прийманні участі батька в вихованні сина, вищевикладенні обставини свідчать про фактичну можливість, але вольове небажання виконувати відносно дитини батьківські обов'язки, покладені на нього законом. З 2009 року батько жодного разу не цікавився життям дитини, не допомагає дитині матеріально, не платить аліменти. Позивачка просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина - [PERSON], [INFO]. В судове засідання позивачка не з'явилася, але надала заяву з проханням розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги просить задовольнити. В судове засідання відповідач не з'явився, але надав заяву, в якій не заперечує проти задоволення позову. Представник третьої осіби в судове засідання не з'явилася, але надала заяву, в якій просить розглядати справу у її відсутності, не заперечує проти задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, розглянувши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, виходячи з принципів законності, об'єктивності, справедливості та розумності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: як було встановлено в судовому засіданні та як вбачається із матеріалів справи, позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 жовтня 2002 року, який 05.03.2009 року було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про одруження та свідоцтвом про розірвання шлюбу, копії яких містяться у справі. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, копія якого є у справі. Відповідач з весни 2008 року ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню сина, не цікавиться його життям, не спілкуються з дитиною, не надає матеріальну допомогу, не піклується про здоров'я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Факт не виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків підтверджується, крім пояснень позивачки, викладених у позові, характеристиками Степногірської ЗОШ І-ІІІ ступенів, Актом обстеження житлово-побутових умов від 07 вересня 2014 року, рішенням Василівського районного суду від 24.04.2015 року, розрахунком заборгованості по аліментам, які є у справі. Ст. 150 СК України передбачає перелік обов'язків батьків по вихованню та розвитку своїх дітей, а саме: батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов'язані поважати дитину. При цьому, передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст.180 СК України, відповідач зобов'язаний утримувати свою доньку до досягнення нею повноліття. Згідно ст.ст. 9, 18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року, № 780-Х11, батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов'язок матері і батька це обов'язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ч.4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом; ст. 164 СК України передбачає перелік підстав позбавлення батьківських прав, однією з яких являється ухиляння батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зі змінами, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Таким чином, відповідне рішення про позбавленням батьків батьківських прав має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Суд також враховує, що таке судове рішення повинно відповідати й принципу Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у якій проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Проаналізувавши надані докази, а також вищевказані законодавчі норми, виходячи з принципів об'єктивності, законності та справедливості, суд приходить до висновку, що [PERSON] тривалий час ухиляється від виконання батьківських обов'язків по відношенню до свого малолітнього сина, тому, вважає необхідним позбавити його батьківських прав відносно [PERSON], [INFO]. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належні та достатні докази на підтвердження свої заперечень проти позову, якщо такі є, відповідач суду не надав. При цьому, позовні вимоги він визнав у своїй заяві у повному обсязі. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved