Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

В червні 2014 року в Рівненський міський суд надійшов позов Фізичної особи підприємця [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів в розмірі 398\~000 грн. боргу за договором позики, 23\~825 грн. інфляційних втрат, 24\~795 грн. суму 3% річних і 3654 грн. судових витрат в справі. В позовній заяві зазначено, що обставини позики підтверджуються доданими до заяви підписаними в присутності двох свідків розписками від 25.10.2011 року, 04.11.2011 року, 17.11.2011 року, за змістом яких відповідач зобовязувався повернути Позивачу позику до 30.04.2012 року. Доводить, що Договір позики між сторонами укладений в письмовій формі, відповідає вимогам ст.ст.638,207,1046 ЦК України. Борговий документ позичальника є підтвердженням передання йому позикодавцем коштів у зазначеній сумі в борг, що зобовязує силу вимог ст.1049 ЦК України до повернення позики позикодавцеві, оскільки одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається, згідно ст. 525 ЦК України. Позивачем надіслано лист вимогу від 14.05.2014 року про повернення коштів, яка залишена відповідачем без виконання. Несплата відповідачем суми боргу протягом тридцятиденного терміну з моменту предявлення вимоги, є простроченням виконання грошового зобовязання, що згідно ст. 625 ЦК України є підставою для стягнення суми боргу із урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Письмових заперечень на позовну заяву первісного позову відповідачем не надано. В вересні 2014 року наданий та прийнятий судом у встановленому порядку зустрічний позов [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] про встановлення факту перебування в трудових відносинах, стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди. Позов обґрунтовується тим, що [PERSON] із 25 жовтня 2011 року був прийнятий на роботу і перебував у постійних трудових стосунках із позивачем ФОП [PERSON] на посаді менеджера із продажу ювелірних виробів.. За період перебування у трудових стосунках роботодавець не виплачував йому заробітну плату, що і стало причиною розірвання трудових стосунків. Матеріальні цінності, які вказуються предметом первісного позову передані йому в процесі трудової діяльності та повернуті ним в повному обсязі. Документи та інші докази на підтвердження даних обставин знаходяться у роботодавця. ним роботодавцю булу надана трудова книжка для належного оформлення правовідносин та я був допущений до роботи. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу. Між ним та відповідачем був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Відповідач запевнив його, що трудові правовідносини належним чином оформлені у відповідних реєструючи органах. Пізніше йому стало відомо, що трудові відносини відповідач жодним чином не оформив. Таким чином, відповідно ч.2 ст. 256 ЦПК України, факт перебування в трудових відносинах, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення підтверджується договором про повну матеріальну відповідальність від 17 листопада 2011 року та розписками про отримання матеріальних цінностей та офісної техніки для здійснення торгівельної діяльності від 25.10.2011 року, 04.11.2011 року та 17.11.2011 року, які додані відповідачем до первісного позову. Факт перебування у трудових стосунках із відповідачем та виконання ним трудових обовязків підтверджується також подорожнім листом службового легкового автомобіля №11 від 18 листопада 2011 року, товарно-транспортною накладною №2 від 27 листопада 2011 року, банківськими квитанціями про грошові перекази. Передача ювелірних виробів здійснювалася відповідачем у м. Біла Церква Київської області а після реалізації ювелірних виробів на території України грошові кошти, отримані від продажу він переказував на карткові рахунки відповідача, відкриті в установах банку, зокрема ПАТ «ВіЕйБі Банк», ПАТ «ПриватБанк», Перший Український міжнародний банк та ін., а також передавалися особисто в руки під час зустрічей. Викладене підтверджується оригіналами квитанцій про перерахування коштів, які надані в копіях до зустрічного позову. Облік та звірка по матеріальних цінностях та грошових коштах вівся у програмі «1 С» бухгалтерія, яка була встановлена на ноутбук, який наданий йому роботодавцем для здійснення торгівельної діяльності та в подальшому ним повернутий. Трудові стосунки тривали до 26 грудня 2013 року, що підтверджується банківськими квитанціями про перерахування коштів на рахунок відповідача. Після отримання додаткових відомостей банківських установ на запит ухвалу суду позовні вимоги будуть змінені. За вказаний період перебування у трудових стосунках покладеного обовязку на роботодавця щодо оплати праці ФОП [PERSON] не виконано, місячна заробітна плата позивача становила 5000 грн., заборгованість по заробітній платі за період із 25 жовтня 2011 року по 26 грудня 2012 року становить 70 000 грн. (5000 х 14 місяців). Оскільки відповідачем грубо порушене його право на працю, визначене Конституцією України та чинним законодавством, а на підставі ст.ст. 117,116 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, відповідач повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, починаючи із 26 грудня 2014 року по день винесення рішення. Заявою [PERSON] від 20.11.2014 року уточнені позовні вимоги, в якій на підставі наявних та витребуваних грошових документів, переказів коштів на рахунки [PERSON], збільшено період перебування в трудових відносинах та розмір позовних вимог де просить: встановити факт перебування [PERSON] в трудових відносинах із фізичною особою-підприємцем [PERSON] із 25 жовтня 2011 року по 26 грудня 2013 року; стягнути із фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] заробітну плату за період із 25 жовтня 2011 року по 26 грудня 2013 року в сумі 130000 грн.; стягнути із фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку за період із 26 грудня 2013 року по день винесення рішення. Згідно наданих суду заперечень відповідача-позивача ФОП [PERSON] проти зустрічного позову, твердження Позивача вважаються необґрунтованими такими, що не відповідають дійсності, оскільки [PERSON] ніколи не приймався на роботу, в нього ніколи не приймалась трудова книжка. У відповідача відсутні будь-які документальні підтвердження трудових відносин між сторонами. Надана позивачем копія договору про повну матеріальну відповідальність від 17 листопада 2011 року, на яку покликається позивач, не може бути належним доказом, оскільки він не містить підпису та невідомо ким складений. Вказані боргові розписки, які є предметом первісного позову, не є доказом трудових відносин, а є доказом отримання позики у виді матеріальних цінностей, зазначене в розписці «…для здійснення торговельної діяльності» є поясненням цілі отримання позики [PERSON] Подорожні листи, товарно-транспортна накладна та квитанції про грошові перекази також не можуть свідчити про трудові стосунки і не є належним доказом трудових відносин. Твердження позивача про його заробітну плату в розмірі 5\~000 грн. та загальну суму заборгованості заробітної плати є безпідставними, необґрунтованими, такими, що не відповідають дійсності. Вважає, що зустрічний позов побудований на вигадках позивача і закладений із наміром уникнути виконання боргових зобовязань за первісним позовом. Представник позивачавідповідача підтримав вимоги первісного позову та надані суду заперечення до зустрічного позову. Додатково пояснив, що численні досліджені судом квитанції та інші докази перерахування коштів [PERSON] на рахунки ФОП [PERSON] не є доказами виконання зобовязань по договорах позики від 25.10.2011 року, 04.11.2011 року, 17.11.2011 року та не є доказами трудового договору чи трудових відносин сторін, такі платіжні документи визнаються, як докази інших попередніх боргових зобовязань між сторонами, які мали між собою тривалі партнерські цивільно-правові відносини по наданню позики і не є предметом позову. Він не може довести загальну суму обігу за весь період 2011 -2013 років щодо отриманих [PERSON] срібних ікон від [PERSON], які [PERSON] продавав невідомо кому та повертав гроші. [PERSON] повернуті отримані згідно розписок ноутбук, принтер і сканер, які не входять в суму боргу, ведення і наявність доказів ведення бухгалтерії між позивачем і відповідачем заперечує. За результатами перевірки звернень [PERSON] правоохоронними органами та постановами Васильківського міськрайонного суду Київської області в справах №362/307/15к та №362/94/15п підтверджується відсутність правопорушень, як порушення трудового законодавства, ухилення від сплати податків з доходів фізичних осіб, та в сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, в діях ФОП [PERSON] Якщо приймати до уваги докази відповідача, то різниця між сумою боргу та сумою підтверджених наданими [PERSON] платіжними документами становить 127 050 грн. Вимоги щодо заробітної плати вважає повністю надуманими. Просить задовольнити первісних позов та відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог. Представник відповідача-позивача позовні вимоги первісного позову вважає не доведеними позивачем, за твердженням відповідача, останній в повному обсязі провів розрахунки за триманий під час трудової діяльності товар. Відносини будувались на довірливих стосунках, а позивач-відповідач не оформив трудові відносини у встановленому законом порядку з метою ухилення від сплати податків, з приводжу чого щодо нього порушене кримінальне провадження. Підтримав зустрічні позовні вимоги, оскільки [PERSON] працював 2 роки і 2 місяці, [PERSON] обіцяв оформити трудовий договір та виплатити заробітну плату, чого не зробив. В трудові обов»язки відповідача-позивача входила продажа матеріальних цінностей на території трьох областей, що підтверджується ТТН та перерахунком коштів, щомісячно між сторонами проводились звірки. Графіка роботи, робочого місця. робочого дня, відпусток не було передбачено, обов»язки і зарплата обумовлені усно. Трудова діяльність здійснювалась за кошти [PERSON] Просить відмовити в задоволенні первісного позову, зустрічний позов вважає доведеним та задовольнити. Оцінюючи пояснення позивача, долучені надані в справі докази, в тому числі покази допитаного в якості свідка [PERSON] встановлені обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення за наступних підстав. Судом встановлено, що у 2011 році між ФОП [PERSON] до [PERSON] було досягнуто домовленостей про передачу матеріальних цінностей для здійснення торгівельної діяльності. На виконання досягнутих домовленостей [PERSON] було надано розписки про отримання матеріальних цінностей, згідно яких 25 жовтня 2011 року [PERSON] отримав матеріальні цінності на суму 48 000 грн., 04 листопада 2011 року на суму 150 000 грн. та 17 листопада на суму 200 000 грн. та офісне обладнання для здійснення торгівельної діяльності. Згідно показів допитаного в якості свідка [PERSON] вбачається, що відповідач позивач [PERSON], будучи в ювелірному магазині м. Рівне отримав телефон ФОП [PERSON], з яким вони домовились про співпрацю. [PERSON] отримував в [PERSON] срібні ікони, які реалізовував та гроші за продані ікони переказував поштою, на банківські рахунки [PERSON] або віддавав готівкою, в такий спосіб розраховувався. Витрати на автомобіль та готелі оплачував [PERSON], а коли перестав надавати кошти на витрати відносини розірвали. Після цього брат позивача забрав у [PERSON] компютерну техніку, яка була надана для роботи та ведення обліку, де були відомості про отримані, продані ікони та розрахунок. Зі слів сина відомо, що [PERSON] обіцяв винагороду в розмірі 5 тис., яку не платив. Відомо, що [PERSON] предявляв претензії за гроші, але в розрахунок між сторонами він не вникав. Судом встановлено та підтверджено в судовому засіданні представником позивача [PERSON], що акти прийому-передачі матеріальних цінностей, зазначених у вищевказаних розписках не складалися. Із пояснень сторін встановлено, що передавалася сувенірна продукція срібні ікони. Як вбачається із банківських квитанцій про перерахування грошових коштів за 2012-2013 роки [PERSON] перераховував грошові кошти на імя [PERSON] на загальну суму 129 439 грн. та 2 979 Євро. На ухвалу Рівненського міського суду від 29 січня 2015 року про витребування доказів ПАТ «Перший Український міжнародний банк» надано відповідь від 10 квітня 2015 року №19.1./219, із якої вбачається, що в ПАТ «ПУМБ» відкритий рахунок [NUMBER], який був змінений 21.04.2012 року на [NUMBER] в валюті Євро, власник рахунку [PERSON]. Із виписки за поточним рахунком за період із 25.10.2011 року по 26.12.2013 року операції за рахунком з використанням електронного платіжного засобу картки Visa Cl. Un.Instant Issue [NUMBER], держатель картки [PERSON] вбачається перерахування коштів на рахунок на загальну суму 15 603 Євро. Вищевказані правовідносини, що склалися між сторонами не свідчать про виконання чи невиконання зобовязань по вищевказаних розписках. Позивач просить стягнути грошові кошти, передані згідно боргового документу (розписок), що є підтвердженням передання йому позичкодавцем коштів у зазначеній сумі в борг. Проте судом не здобуто будь-яких доказів на підтвердження передання відповідачу грошових коштів. Як вбачається із розписок про отримання матеріальних цінностей [PERSON] отримав від ФОП [PERSON] матеріальні цінності та офісне обладнання. Ст. 1046 ЦК передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. З досліджених судом доказів по справі не вбачається передачі [PERSON] у власність грошових коштів. Із досліджених розписок встановлена передача [PERSON] матеріальних цінностей, тобто певних речей, визначених родовими ознаками. Ч.1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Із досліджених судом розписок не вбачається обумовлених сторонами процентів. П.2 ч.2 ст. 1048 ЦК України гласить, що договір позики вважається безпроцентним, якщо позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Оскільки [PERSON] передавалися матеріальні цінності, а не грошові кошти, то проценти за користування матеріальними цінностями не нараховуються. Ч.1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ст. 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач просить стягнути із [PERSON] суму втрат від інфляції за період із травня 2012 року по квітень 2014 року. Як вбачається із вимоги про повернення грошових коштів від 13.05.2014 року, яка направлена рекомендованим листом на імя [PERSON] 14 травня 2014 року ФОП [PERSON] просить повернути йому позику грошові кошти в розмірі 398 000 грн. Позивач зазначає, що несплата суми боргу протягом тридцяти денного терміну з моменту предявлення вимоги є простроченням виконання грошового зобовязання. Як встановлено судом, правовідносини що склалися між сторонами не містили грошового зобовязання, отже сума втрат від інфляції не підлягає до задоволення. Оцінюючи вимоги зустрічного трудового договору, суд приймає до уваги наступне. Відповідно положень ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між сторонами працівником та власником підприємства, установи, організації, уповноваженим ним органом, фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації, уповноваженим ним орган, фізична особою зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором, угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обовязки і відповідальність сторін /в тому числі матеріальна/, умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового , можуть встановлюватись угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Відповідно до частин 1, 3 та 4 статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Оцінюючи вищенаведені досліджені судом надані сторонами докази в справі, суд приходить до висновку, про відсутність будь-яких належних допустимих доказів, які б вказували на наявність трудових відносин, усного трудового договору за ознаками ст. 21-24 КЗпП України, між сторонами. Пояснення сторін, в тому числі представника відповідача-позивача, також досліджені докази вказують на ознаки цивільно-правових /угод/ відносин між сторонами. Відповідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування , не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Так вирішуючи спір про встановлення факту перебування в трудових відносинах, суд не приймає до уваги покази свідка, які ґрунтуються на припущеннях, відомостях одної сторони і не можуть бути належним засобом доказування по суті заявлених вимог. Письмовий доказ у виді договору про матеріальну відповідальність не визнаний відповідачем зустрічного позову, не посвідчений у встановленому порядку, інші письмові докази, на які покликається позивач зустрічного позову, як розписки про отримання матеріальних цінностей та офісної техніки для здійснення торгівельної діяльності, подорожні листи, товарно-транспортні накладні, банківські квитанції про грошові перекази можуть вказувати в тому числі на цивільно-правові угоди між сторонами, не носять і не вказують на ознаки саме трудових відносин між [PERSON] та ФОП [PERSON]. Відповідно положень ст.ст. 10,60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням встановлених обставин, відповідно до вказаних норм закону, суд приходить до висновку, що вимоги первісного позову є безпідставними, вимоги зустрічного позову вважаються не доведеними, такими, що до задоволення не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed