Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

В травні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він є власником житлового будинку [ADDRESS], зареєстрований та проживає за вказаною адресою. З 21.09.2004 року в зазначеному будинку значиться зареєстрованим [PERSON], який не є членом його сім'ї. Проте, після реєстрації [PERSON] в вказаному будинку ніколи не проживав та не проживає до теперішнього часу. Оскільки [PERSON] відмовляється добровільно знятися з реєстраційного обліку, що створює позивачу перешкоди в користуванні своїм майном, в тому числі негативно впливає на вирішення питання щодо призначення субсидій, позивач просив визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS]. В судовому засідання позивач свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Надіслав на адресу суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги [PERSON] визнав. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області, в судове засідання не з'явився. На адресу суду надіслав заяву про розгляд справи без його участі та вирішення справи на розсуд суду. Заслухавши показання свідків [PERSON], [PERSON], які підтвердили наведені позивачем обставини, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та на підставі наявних у ній доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Зокрема судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS], відповідно до свідоцтва на право приватної власності на житловий будинок, виданого 23.09.1981 року виконавчим комітетом Вознесенської міської ради Миколаївської області (а.с.7). З 21.09.2004 року в вищевказаному будинку зареєстрований відповідач [PERSON] (не є членом сім'ї власника житла), який за місцем реєстрації з часу здійснення останньої не проживає (а.с.8-16, 23). Разом з тим, в матеріалах справи відсутні жодні докази, що відповідачу з боку власника створювалися будь-які перешкоди в користуванні житлом, не висловив він бажання продовжувати користуватися будинком й під час розгляду справи. В той же час, відповідач не знявся з місця попереднього проживання, що створює позивачу перешкоди в користуванні своїм майном. Так, відповідно дост.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Отже, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ч.1 ст. 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Згідно ч.4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Виходячи з наведеного, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, в тому числі вимагати захисту своїх прав як власника житлового приміщення або будинку шляхом, яким він вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Таким чином, враховуючи наявність порушення права власності позивача в частині наявності перешкод у користуванні майном через дії відповідача, який не проживає в належному [PERSON] будинку, залишаючись зареєстрованим в ньому, позовні вимоги останнього, на підставі ст.ст. 383, 391 ЦК України, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved