Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 22.01.2019 р. надійшла позовна заява АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON], в якій Позивач просить суд: стягнути з Відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором від 16.01.2013 р. № б/н у розмірі 66 012,08 грн. На обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач у позовній заяві зазначив, що за укладеним договором від 16.01.2013 р. № б/н [PERSON] отримала кредит у розмірі 15 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, підтвердивши свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між нею та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» договір. Позивач свої зобов'язання за зазначеним договором виконав в повному обсязі, надавши Відповідачеві можливість розпоряджатися кредитними коштами на передбачених договором умовах та в межах встановленого кредитного ліміту. Проте Відповідач не надала своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом згідно з умовами договору, що відображено в доданих до позовної заяви Розрахунках заборгованості за договором. У зв'язку з цим Відповідач з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості за станом на 09.10.2018 р. має перед Позивачем заборгованість на загальну суму 66 012 грн. 08 коп., що складається з такого: - 19 246,20 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; - 43 146,26 грн. - заборгованість за пенею; - 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); - 3 119,62 грн. - штраф (процентна складова). Ухвалою суду від 04.02.2019 р. відкрито провадження у справі за зазначеним позовом, визначено здійснення розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін, встановлено Відповідачеві строк для подання відзиву, визнано явку представника Позивача обов'язковою для дачі особистих пояснень, зобов'язано його надати оригінали письмових доказів, доданих до позовної заяви, та інших матеріалів кредитної справи, призначено судове засідання на 28.03.2019 р. (а.с. 38-40), яке відкладене на 17.04.2019 р. через неявку сторін. У судове засідання 17.04.2019 р. сторони не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені. Представник Позивача за довіреністю Арзієва\~В.В. 17.04.2019 р. засобами електронного зв'язку подала до суду клопотання про відкладення судового засідання у зв'язку з можливістю мирового врегулювання спору (а.с. 56-57), водночас самої довіреності на підтвердження своїх повноважень суду не надала, наведені вище вимоги ухвали суду від 13.11.2018 р. Позивачем не виконано. Відповідач 17.04.2019 р. подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає (а.с. 58). За загальним правилом частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності; якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (частина третя статті 211 ЦПК України). У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України). За частинами першою, четвертою статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві; у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За роз'ясненнями Верховного Суду України, викладеними у пункті 24 Постанови Пленуму від 12.06.2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пункті 11 Постанови Пленуму від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом; визнання відповідачем позову має бути безумовним, не суперечити закону й не порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), у такому разі суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для прийняття визнання Відповідачем позову та задоволення позову, суд, ознайомившись з матеріалами справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, виходить з такого. З наявних матеріалів справи судом встановлено, що 16.01.2013 р. Відповідач з метою отримання банківських послуг звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та, підписавши відповідну анкету-заяву, отримала кредитну карту із встановленим кредитним лімітом на суму 15 000,00 грн., своїм підписом у названій заяві засвідчивши також свою згоду на те, що ця заява разом з «Умовами і Правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку» складає договір між нею і банком, а також те, що вона зобов'язується виконувати ці «Умови і Правила надання банківських послуг». Позивач на виконання умов цього договору свої зобов'язання виконав в повному обсязі і належним чином, надавши [PERSON] кредитні кошти, проте останньою не було виконано у повному обсязі взятих на себе зобов'язань щодо повернення кредиту і сплати відсотків за користування кредитними коштами в строки і порядку, визначених договором. Тому за станом на 09.10.2018 р. у Відповідача з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості склалася перед Позивачем заборгованість у загальному розмірі 66 012,08 грн., що складається з наведених вище сум заборгованості за відсотками, пенею, штрафом. Останній платіж було внесено Відповідачем на погашення заборгованості 16.02.2017 р. у розмірі 1 600 грн. Наведені і встановлені судом обставини підтверджуються матеріалами справи, а саме: копією згаданої анкети-заяви [PERSON] (а.с. 9); Розрахунками заборгованості за договором від 16.01.2013 р. № б/н, укладеного між АТ КБ «ПРИВАТБАНКОМ» та клієнтом - [PERSON] за станом на 31.05.2015 р. (а.с. 5-6) і за станом на 09.10.2018 р. (а.с. 7-8); витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 10); копією витягу з «Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку» (а.с. 11-25). Зважаючи на подану Відповідачем заяву про визнання позову (а.с. 58), тому за загальним правилом частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Відповідно до частини першої статті 509, частини першої статті 525 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За визначеннями частини першої статті 626, частини першої статті 634 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; при цьому договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, при цьому друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави Кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Частинами першою, другою статті 10561 ЦК України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною; тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно з вимогами статті 526, частини першої статті 527, частини першої статті 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України). Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання (частина друга статті 615 ЦК України). Зважаючи на усе викладене та встановлені судом обставини, суд вважає, що Відповідач порушив умови кредитного договору від 16.01.2013 р. № б/н, укладеного нею з Позивачем, та не виконала взяті на себе зобов'язання. Відтак, визнання Відповідачем позову щодо невиконання ним боргових зобов'язань, на думку суду, не суперечить наведеним законодавчим нормам, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. З огляду на це з Відповідача з урахуванням внесених нею раніше коштів на погашення заборгованості, а також обсягу заявлених позовних вимог слід стягнути на користь Позивача заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитними коштами (19 246,20 грн.). Разом із тим, вирішуючи питання щодо наявності підстав для стягнення з Відповідача на користь Позивача штрафних санкцій, суд виходить з такого. За визначеннями статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов'язання не буде виконано, відтак її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За змістом статті 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Виходячи з аналізу наведених законодавчих норм, сплата неустойки є єдиним видом відповідальності за порушення зобов'язання незалежно від виду неустойки (штраф або пеня); пеня й штраф є різновидами неустойки, тому стягнення одночасно двох видів неустойки за несвоєчасне виконання одного й того самого грошового зобов'язання суперечить статті 61 Конституції України та загальним засадам цивільного законодавства. Такий висновок суду узгоджуються з правовими позиціями, викладеними, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 31.10.2012 р. у справі № 6-47цс12, від 03.12.2014 р. у справі № 6-33270св14. Крім того, на підставі частини третьої статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Так, у даній справі розмір заявленої Позивачем до стягнення з Відповідача неустойки (пеня, фіксована частина штрафу та процентна складова штрафу) загалом складає 46 765,88 грн., що значно (більш ніж у 3 рази) перевищує розмір наданого кредиту (кредитного ліміту), до того ж заборгованість за основним зобов'язанням («тілом» кредиту) взагалі не стягується. Крім того, істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання) (пункт 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляді цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», постанова Верховного Суду від 20.06.2018 р. у справі № 752/13945/15-ц). Як встановлено судом, загальний розмір наданого Відповідачеві кредитного ліміту складає 15 000 грн., а розмір штрафних санкцій (неустойки) складає загалом 46 765,88 грн. (43 146,26 грн. - пеня; 500,00 грн. - фіксована частина штрафу; 3 119,62 грн. - процентна складова штрафу), що не співмірно із сумою наданого кредиту, оскільки перевищує його більш як у 3 рази. Суд також бере до уваги те, що Відповідач уклала кредитний договір 16.01.2013 р., останній платіж здійснила 16.02.2017 р. у розмірі лише 1 600 грн, до цього здійснювала лише нерегулярні поодинокі платежі здебільшого у незначних, порівняно із сумою наданого кредиту, розмірах (а.с. 5-8), а матеріали справи не містять доказів того, що кредитор (Позивач) вживав заходів до зменшення розміру заборгованості, в тому числі і неустойки, відтак зволікав зі зверненням до суду з даним позовом. При цьому Позивач на виконання згаданої вище ухвали суду від 04.02.2018 р. про відкриття провадження в справі матеріалів кредитної справи також не надав, представник у судове засідання так і не з'явився. Відповідно до частини другої статті 616 ЦК України суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Вирішуючи зазначені питання, суд вважає за доцільне застосувати в цій справі до даних правовідносин висновки Конституційного Суду України, викладені в Рішенні від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», де Суд, аналізуючи правовідносини зі сплати пені, що виникають між фізичними особами - споживачами та банками і іншими фінансовими установами у правовідносинах споживчого кредитування, дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов'язку щодо захисту прав споживачів (стаття 42 Конституції України) вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов'язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов'язань позичальниками - фізичними особами. Такі висновки суду щодо доцільності застосування наведеного Рішення Конституційного Суду України та забезпечення належного захисту прав Відповідача як споживача, який є слабкою стороною у договорі і підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності, узгоджуються з правовими позиціями, викладеними, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 03.09.2014 р. у справі № 6-100цс14, від 03.12.2014 р. у справі № 6-33270св14, рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляді цивільних і кримінальних справ від 15.07.2015 р. № 6-10427св15, а також у згаданій вище постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.06.2018 р. у справі № 752/13945/15-ц. Тому суд бере до уваги, що Відповідач визнала позов та наявність заборгованості за кредитним договором, однак пеня нарахована у значному розмірі, що перевищує сам розмір наданого кредиту в кілька разів (більше ніж втричі), при цьому матеріали справи не містять доказів того, що кредитор (Позивач) вживав заходів щодо зменшення розміру заборгованості, в тому числі і неустойки, зволікав зі зверненням до суду з позовом. Тому суд,

Outcome: partial