Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-18 00:00:00

В серпні 2018 року позивач ПАТ «Укрексімбанк» звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості та просить суд стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором №0002058353/2008-08 від 12.08.2008 року, мотивуючи тим, що відповідачці було відкрито кредитну лінію для проведення операцій з використанням платіжної картки, а відповідачка зобов`язалась сплачувати щомісячні проценти за користування кредитом в розмірі 26 % річних, однак, зобов`язання в частині погашення кредиту та процентів не виконала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у сумі 5893,07 грн., яку позивач просить стягнути з відповідачки, а також просить стягнути сплачений судовий збір в сумі 1762 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити, посилаючись на підставі, викладені у позові. Представники відповідача у судовому засіданні проти позову заперечували і просили відмовити в його задоволенні. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 12.08.2008 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України і [PERSON] був укладений договір про відкриття кредитної лінії до карткового рахунка у рамках зарплатного проекту № 0002058353/2008-08, відповідно до умов якого банком було відкрито відповідачці кредитну лінію для проведення операцій з використанням платіжної картки з лімітом заборгованості по кредиту не більше 10000 грн. на строк до 30.07.2010 року, а відповідачка зобов`язалась сплачувати щомісячно проценти за користування кредитом у розмірі 26 % річних. Також судом встановлено, що заочним рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 16.10.2014 року задоволено позовні вимоги ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та стягнуто з відповідачки заборгованість за кредитним договором в розмірі 4942, 59 грн. та судові витрати в сумі 243,60 грн. (а.с.14-15) Вказане рішення суду було оскаржене відповідачкою в апеляційному порядку, ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 01.04.2015 року заочне рішення залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 15.06.2015 року у відкритті касаційного провадження за скаргою [PERSON] було відмовлено(а.с.79). Згідно частин першої та другої ст. 1054 УК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України «Позика. Кредит.Банківський вклад», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно п.9.2 кредитного договору №0002058353/2008-08 від 12.08.2008 року він діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань, а також п.п.6.1.1 договору передбачене право кредитора достроково вимагати повернення кредиту при недотриманні позичальником умов договору. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті). За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності. Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу. На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені. Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки. Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом. Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена. Крім того, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до його звернення до суду. Вказане вище цілком кореспондується із правовою позицією наведеною у Постанові Другої судової палати Касаційного суду Верховного суду від 22.08.2018 р. у справі № 484/373/16-ц та Постанові Великої Палати Верховного суду від 28.03.2018 р. у справі № 14-10цс18. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України). Матеріали справи містять письмові пояснення сторони відповідача відповідно до яких остання просить застосувати строки позовної давності щодо вимог про стягнення пені. З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку про необхідність застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позовної вимоги про стягнення пені з даних підстав. Пред`являючи позов до відповідачки, банк використав своє право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилась несплаченою, а також сплати процентів та пені за порушення умов договору. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту, незалежно від способу такого стягнення, змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору, тобто на час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі та право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника відповідного позову. Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позов не підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved