Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

В січні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON], яким просив встановити факт родинних відносин, а саме, що [PERSON] є рідним сином [PERSON], який помер [INFO] р. та [PERSON], яка померла [INFO] р.; встановити факт належності [PERSON] правовстановлюючих документів: Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності 10.06.1958 р., та Акту приймання в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 26.08.1966 р. р. №605/6; визнати право власності на житловий будинок з відповідними господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] та матері [PERSON]; визнати договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений 16.10.2013 р. між [PERSON], від імені [PERSON] та [PERSON], посвідчений ПН Миколаївського МНО Грудницькою І.М. за реєстровим № 964 - недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; витребувати у [PERSON]. житловий будинок № [ADDRESS] і повернути його позивачу. Позивач вказував, що [INFO] р. помер його батько - [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку [ADDRESS]. [INFO] р. померла мати позивача - [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина на частину вказаного житлового будинку. В подальшому братом позивача , на підставі рішення суду, було оформлено спадкові права на житловий будинок, який залишився у спадок після смерті батьків. Крім того, від імені брата позивача, нібито за довіреністю [PERSON], відчужено спадковий будинок за договором купівлі-продажу відповідачеві. В 2015 році позивачеві стало відомо про вказані обставини та за його апеляційною скаргою скасовано рішення, на підставі якого за його покійним братом - [PERSON] було визнано право власності на спірний житловий будинок. На теперішній час позивач має намір розпорядитись своїм спадком, проте не має такої можливості, оскільки право власності належить відповідачу, якому було відчужено спадкове майно. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що: -спадщину після смерті батьків фактично прийняв саме позивач, а не його брат, оскільки був зареєстрований та проживав разом з батьками на момент їх смерті; -рішення суду, яким за померлим братом позивача визнано право власності на спірний житловий будинок - скасовано, оскільки особою, яка має право на спадкування після смерті [PERSON] та [PERSON] був [PERSON]; - договір купівлі-продажу від 16.10.2013 року є недійсним, оскільки [PERSON] не мав права відчужувати спірний житловий будинок, так як не був належним спадкоємцем після смерті батьків, який прийняв спадщину; -також в договорі купівлі-продажу від 16.10.2013 року не вказано документ, на підставі якого [PERSON] здійснювала відчуження майна від імені [PERSON], що ставить під сумнів наявність у неї відповідних повноважень; -відповідач [PERSON] отримав майно від особи, яка не мала права його відчужувати, а тому має повернути його до законного володільця. Відповідач надав відзив, згідно якого проти позову заперечував зважаючи на таке: -позивач визнає, що [PERSON] є його братом, а для [PERSON] та [PERSON] сином, що не потребує доказування за ст. 82 ЦПК України; -[PERSON] прийняв спадщину після смерті батьків, оскільки звернувся до нотаріуса із відповідною заявою, до суду за наданням додаткового строку та визнанням права власності за ним як за спадкоємцем, що може свідчити лише про те, що позивач та померлий [PERSON] прийняли по ? частині спірного будинку кожний; -факт проживання позивача з батьками належними доказами не підтверджений, оскільки в паспорті позивача відсутня відмітка про реєстрацію за адресою житлового будинку на момент смерті батьків та при укладанні Договору купівлі-продажу нотаріусу була надана Довідка Форми 3, згідно якої за адресою відчужуваного житлового будинку зареєстрованих осіб не було, через що позивачем не доведено факт прийняття спадщини після смерті його батьків; -позивач не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері та батька, не отримав постанову про відмову у видачі свідоцтва, не встановив факт проживання з батьками на момент їх смерті та прийняття ним спадщини; -позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом, оскільки вказував, що в 2014 році він звільнився з місць позбавлення волі та в червні 2015 року йому стало відомо про відчуження спірного житлового будинку, що не відповідає дійсності оскільки про укладення договору купівлі-продажу між померлим братом позивача та відповідачем позивач дізнався відразу ж після звільнення - в 2014 році; -відповідач є добросовісним набувачем, який набув право власності на житловий будинок на підставі договору, від здійснював капітальний ремонт придбаного майна, вклав в нього значні кошти, через що його права також мають бути захищені. У відповіді на відзив позивач також зазначив, що: -факт його проживання разом з батьками на момент їх смерті підтверджується Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 07.10.2015 року та Актом постійного проживання від 05.07.2015 р., складеним сусідами позивача; -спадщину після смерті батька у вигляді ? частки житлового будинку позивач прийняв за правилами ЦК УРСР від 1963 року, що діяв на той час; після смерті матері - у вигляді ? часток житлового будинку за правилами ЦК України, що діяв з 2004 року; -між відповідачем та [PERSON] був укладений Попередній договір, в якому ціна спірного житлового будинку була значно вищою за ціну визначену в Договорі купівлі-продажу, що порушенням істотної умови договору та підставою його недійсності; -позивач, як спадкоємець, який прийняв спадщину має право на витребування майна з чужого незаконного володіння, тобто від відповідача; -доказів пропуску позивачем строку позовної давності для подання зазначеного позову відповідач суду не надав, через що така заява не може бути прийнята до уваги при вирішенні спору між сторонами. Третя особа [PERSON] зазначала, що померлий [PERSON] дійсно видав на її ім'я довіреність та уповноважив її відчужити житловий будинок. Представник позивача, відповідно до поданої заяви, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив про розгляд справи без його участі. Відповідач в судове засідання не з'явився, просив про відкладення розгляду справи. Відповідно до положень ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Отже, з урахуванням необхідності дотримання строків розгляду справи, передбачених ЦПК України, суд вважає, що клопотання про відкладення не підлягає задоволенню, оскільки матеріали справи містять подані відповідачем відзив на позов, із додатками, що дає можливість розглянути справу на підставі наданих сторонами доказів. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась. Про розгляд справи повідомлялась належним чином. Третя особа ПН Миколаївського МНО Грудницька І.М. в судове засідання не з'явилась, згідно заяви просила про розгляд справи без його участі, покладаючись на розсуд суду. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився. Про розгляд справи повідомлявся належним чином. Встановивши фактичні обставини, дослідивши надані докази в сукупності, суд при вирішені справи виходить з такого. Згідно Свідоцтва про шлюб, виконаного російською мовою «[PERSON]» та «[PERSON]» уклали шлюб 25.09.1949 р.н. В подальшому у подружжя народилось двоє синів: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] На підставі Рішення Виконкому Миколаївської міської ради за № 575/80 від 10.05.1958 р. про виділ земельної ділянки під індивідуальне будівництво та рішення Ленінської районної ради №305/6 від 26.08.1966 р. про прийняття до експлуатації, [PERSON] належало ціле домоволодіння з усіма господарськими та побутовими будівлями [ADDRESS] На підставі Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 10.06.1958 р. [PERSON] відділом комунального господарства виконкому Сталінського району надано у безстрокове користування земельну ділянку по [ADDRESS] Згідно Свідоцтва про народження та Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження [PERSON] та [PERSON] є батьками позивача [PERSON], [INFO]. У Свідоцтвах про смерть прізвище батьків позивача зазначено як «[PERSON]». Разом з тим, в паспорті позивача його прізвище зазначено як «Семиліт». Згідно Акту про підтвердження родинних відносин та постійного проживання зі спадкодавцями, складеного 05.07.2015 року сусідами позивача вбачається, що [PERSON] є батьком [PERSON],[INFO] До того ж, в правовстановлюючих документах, а саме Договорі про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності 10.06.1958 р., та Акті приймання в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 26.08.1966 р. р. №605/6, прізвище батька позивача його прізвище російською мовою зазначено як «[PERSON]». Позивач вказує, що в його особистих документах та документах його батька, містяться помилки в написанні прізвища у зв'язку із варіаціями в перекладі прізвища, що заважає йому оформити спадкові права після смерті батька. Крім того, в правовстановлюючих документах батька позивача є розбіжності в написанні прізвища, а саме в зазначених Договорі та Акті його прізвище російською мовою зазначено як «[PERSON]», в той час як в Свідоцтві про смерть «[PERSON]». Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 293 ЦПК України суд розглядає справи встановлення фактів, що мають юридичне значення. З огляду на викладене, судом встановлено, що в документах позивача та його батька наявні розбіжності в написанні прізвища, через позивач не має можливості реалізувати свої спадкові права. Таким чином, з огляду на суто технічний характер наявних описок, суд вважає за можливе встановити факт родинних відносин між позивачем та його батьками, а також встановити факт належності батьку позивача вищевказаних Договору від 10.06.1958 р. та Акту від 26.08.1966 р. р. №605/6. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування, суд при їх вирішенні виходить з такого. [INFO] р. [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді ? частини вказаного домоволодіння. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON], згідно положень ЦК України, були його дружина - [PERSON] та сини - [PERSON], [PERSON] Актом про підтвердження родинних відносин та постійного проживання зі спадкодавцями, складеним 05.07.2015 року сусідами позивача також підтверджується, що [PERSON] проживав разом зі своїми батьками: [PERSON], який помер [INFO] р. та матір'ю [PERSON], яка померла [INFO] року та братом [PERSON], [INFO], який з 21.04.1998 року по 19.02.2007 року відбував покарання. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року передбачено, що Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникають або продовжують існувати після набрання ним чинності. До правовідносин, що виникли між сторонами в частин вимог щодо спадкування слід застосовувати положення ЦК УРСР 1963 року, оскільки спадщина відкрилась до набрання чинності ЦК України. Згідно зі ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Частиною 1 статті 529 ЦК УРСР встановлено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ст. 548 цього кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно з ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Статтею 550 ЦК УРСР встановлено, що строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. Оскільки на момент смерті [PERSON] з ним були зареєстровані та проживали його дружина - [PERSON] та позивач [PERSON], то вони вважаються такими, що прийняли спадщину. За таких обставин, суд вважає за можливе встановити факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті батька - [PERSON], який помер [INFO] року, яка складається з 1/4 частки житлового будинку № [ADDRESS]. [INFO] р. померла [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді 3/4 частин житлового будинку № [ADDRESS]. На момент смерті з нею проживав та був зареєстрований її син - [PERSON], що підтверджується доказами, наданими позивачем. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. ст. 1268, 1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно зі ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, тобто з моменту смерті спадкодавця. Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, він не заявив про відмову від неї. Згідно Листа Вищого спеціалізованого суду України №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року вирішуючи питання про те, чи підлягають розгляду судом справи про право на спадкування без попереднього звернення особи до нотаріальної контори для оформлення права на спадщину та відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, судам потрібно враховувати наступне. Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування». У разі, якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. Таким чином, судом встановлено, що позивач є спадкоємцем першої черги після смерті своїх батьків - [PERSON] та [PERSON], проте із жодними заявами до нотаріальних органів з приводу оформлення спадкових прав позивач не звертався, через що заслуговують на увагу доводи відповідача з приводу того, що позивач не звертався до нотаріуса за оформленням спадкових прав, не отримав Постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а відтак не надав доказів порушення його прав як спадкоємця після смерті батьків. Посилання позивача на те, що факт визнання його права , як спадкоємця, на спірний житловий будинок після смерті батьків встановлений рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 07.10.2015 року, зі змісту якого вбачається він був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 08.05.1985 р. по 04.02.2010 р., після чого до 2014 року відбував покарання в місцях позбавлення волі, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки вказане судове рішення лише вказує на те, що позивач є спадкоємцем першої черги після смерті батьків та має право на спадок, що залишився після них, але не встановлює неможливість оформлення позивачем спадкових прав у нотаріальному порядку. Суд зауважує, що доводи відповідача щодо того, що померлий брат позивача - [PERSON] фактично прийняв спадщину після смерті батьків разом із позивачем по ? частині спірного житлового будинку та позивачем не надано жодних доказів на підтвердження прийняття ним спадщини, спростовуються зібраними у справі доказами. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, показаннями свідків і висновками експертів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, приймаючи до уваги те, що питання про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування у судовому порядку вирішується у разі відмови нотаріального органу позивачу в оформленні спадкових прав, доказів чого позивачем під час розгляду справи надано не було, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині. Крім того, позивачем заявлено вимоги про визнання недійсним укладеного його братом [PERSON] 16.10.2013 року договору купівлі-продажу, за яким він відчужив будинок, успадкований позивачем після смерті батьків та про витребування у відповідача спірного житлового будинку. В 2013 році [PERSON] розпочав оформлення своїх спадкових прав після смерті батьків, оскільки мав намір прийняти спадщину після їх смерті - житловий будинок [ADDRESS] Згідно Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29.08.2013 р. за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO] р. та [PERSON], померлою [INFO] р. Право власності на спірний житловий будинок за [PERSON] 16.10.2013 р. зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №2899195, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 182652548101. 16.10.2013 р. [PERSON], через свого представника [PERSON], за Договором купівлі-продажу відчужив [PERSON] житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами [ADDRESS] [INFO] р. [PERSON] помер. В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що він на момент смерті батьків та до 2011 року був зареєстрований та до 2011 року проживав за адресою спірного житлового будинку: [ADDRESS], в той час, як його брат [PERSON] з 1998 року по 2007 рік відбував покарання не проживав разом з батьками. В 2011 році позивач був засуджений та до вересня 2014 року відбував покарання у вигляді позбавлення волі, після чого до червня 2015 року (близько року) поліпшував свій стан здоров'я у доньки в м. Очакові та лише в липні 2015 року дізнався про те, що будинок батьків був незаконно проданий його братом. 07.10.2015 р. Апеляційним судом Миколаївської області по справі за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29.08.2013 р. у цивільній справі за позовом [PERSON] до Виконавчого комітету ММР про визнання права власності в порядку спадкування, зазначене рішення скасовано та ухвалено нове рішення, згідно якого в задоволенні позовних вимог відмовлено. Зі змісту Рішення Апеляційного суду Миколаївської області вбачається, що [PERSON] був знятий з реєстрації з 22.09.1998 року за адресою: [ADDRESS] і зареєстрований лише 13.03.2007 року, оскільки весь цей час відбував покарання в місцях позбавлення волі. При цьому, [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 08.05.1985 р. по 04.02.2010 р., після чого до 2014 року відбував покарання в місцях позбавлення волі. Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (статті 203, 215-216, 228-235 ЦК). Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою ст.203 ЦК України. Відповідно до приписів ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що не пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін повинна повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з вимогами статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За приписами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Добросовісність набуття у розумінні статті 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна від набувача, при цьому випадки такого витребування законодавством обмежуються, зокрема пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України, якою передбачено, що витребування майна можливе в разі його вибуття з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до частини першої статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З урахуванням наведеного вище, суд вважає, що вимоги позивача в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна від відповідача, як незаконного володільця також не підлягають задоволенню через їх передчасність. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Outcome: partial