Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-19 00:00:00

В травні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини, в якому просив постановити рішення, яким виключити з актового запису № 158 від 02 листопада 2005 року, вчиненого Виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про народження дитини [PERSON] , [INFO] , запис про батьківство [PERSON] , [INFO] , як батька дитини; зобов`язати Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по Дніпровському, Солонянському районах Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області внести зміни в актовий запис № 158 від 02 листопада 2005 року, вчиненого Виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про народження дитини [PERSON] , [INFO] . Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] надали суду спільну заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі (а.с.108). Відповідачка [PERSON] подала заяву про розгляд справи без її участі, в задоволенні позову просить відмовити (а.с.109). Відповідач [PERSON] подав заяву про розгляд справи без його участі, в задоволенні позову просить відмовити (а.с.110). Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Статтею 136 СК України визначено, що особа, яка записана батьком дитини відповідно до ст. 122, 124, 126, 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу, як батька дитини з актового запису про її народження. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття. До вимог чоловіка про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини позовна давність не застосовується. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.п.10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», в судовому порядку батьківство може бути оспорено як у випадках, коли в Книзі реєстрації народжень батьками дитини записано осіб, які перебували у шлюбі між собою (ст. 122,\~124 СК України), так і тоді, коли при реєстрації народження дитини її батьком на підставі спільної заяви батьків або заяви чоловіка, котрий визнавав себе батьком, записано особу, яка не перебувала у шлюбі з матір`ю дитини (ст. 126, 127 СК України). Оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (ст. 136 СК України), - шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (ст. 138 СК України), - звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини. Для вимог чоловіка про виключення відомостей про нього як батька з актового запису про народження дитини позовної давності не встановлено. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] народила сина [PERSON] , батьком якого в актовому записі про народження дитини № 158 від 02 листопада 2005 року, вчиненого Виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області був записаний [PERSON] (а.с.13), з яким на момент народження дитини [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі (а.с.12). Матір дитини [PERSON] померла [INFO] (а.с.17), дитини залишилася проживати разом з бабусею та дідусем [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] не визнає батьківство по відношенню до дитини [PERSON] , [INFO] . В межах розгляду даної справи, за клопотанням позивача, ухвалою суду від 19 серпня 2019 року було призначено судово-генетичну експертизу. Згідно висновку судової молекулярно-генетичної експертизи №823 від 13 листопада 2019 року, який складеного експертом Комунального закладу «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» [PERSON] , порівняльним молекулярно-генетичним дослідженням встановлено: вірогідність підтвердження біологічного батьківства [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] складає величину не менше ніж 99,9999% і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, що не мають родинних зв`язків, таким чином біологічне батьківство [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] доведено (а.с.90-92). Європейський суд з прав людини зауважив, що ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (справа № 3451/05 «Калачова проти Російської Федерації», § 34, від 7 травня 2009 року). Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, посилання позивача, що він не є біологічним батьком сина [PERSON] , [INFO] є безпідставними, оскільки висновком судової молекулярно-генетичної експертизи №823 від 13 листопада 2019 року стверджується протилежне. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що позивач є біологічним батьком [PERSON] , [INFO] , з матір`ю якого він перебував у зареєстрованому шлюбі на час народження дитини. З огляду на викладене, суд вважає що вимоги позивача не ґрунтуються на законі, а тому у задоволенні позову належить відмовити за необґрунтованістю вимог. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Враховуючи викладене та те, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, суд вважає, що витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі\~викладеного ст.\~136\~СК України,

Outcome: dismissed