Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

В червні 2011 року Прокурор Дніпропетровського району Дніпропетровської області звернувся до суду з позовом про визнання нікчемним договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання недійсним державного акту на право власності на земельні ділянку, повернення земельної ділянки у власність держави, який у березні 2015 року уточнив та просив постановити рішення, яким визнати недійсним п. 50 додатку до розпорядження голови Дніпропетровської райдержадміністрації № 2642 від 24.06.2008 року «Про надання дозволу на складання технічної документації про відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого сільського господарства» в частині надання дозволу на складання технічної документації щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель резервного фонду за межами населеного пункту на території Горьківської сільської ради [PERSON]; визнати недійсним п. 50 додатку до розпорядження голови Дніпропетровської райдержадміністрації № 3321-р від 28.07.2008 року «Про передачу земельних ділянок у власність для ведення особистого сільського господарства» в частині затвердження технічної документації та передачі земельної ділянки у власність [PERSON]; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 2,00 га на території Горьківської сільської ради (кадастровий номер 1221482000:02:029:0018) серії ЯЖ 139523 від 19.09.2008 року, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010812005284, виданий на ім'я [PERSON]; витребувати у [PERSON] ([NUMBER]), земельну ділянку площею 2,00 га, розташовану на території Горьківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, кадастровий номер земельної ділянки 1221482000:02:029:0018 на користь держави в особі Головного управління Держземагентства у Дніпропетровській області. В обґрунтування позову вказав, що на даний час органом, уповноваженим державою здійснювати функції власника земельних ділянок у спірних відносинах є Головне управління Державного агентства земельних ресурсів у Дніпропетровській області. Обвинувальним вироком Дніпропетровського районного суду від 28.02.2014 року у кримінальній справі № 175/3139/13-к відносно службових осіб органів виконавчої влади Дніпропетровського району [PERSON], [PERSON], [PERSON] за вчинення злочину передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 364 КК України, встановлено, що в порушення ст.ст. 17, 118, 141, 149 Земельного кодексу України, зловживаючи своїм службовим становищем, зазначеними особами здійснено незаконне вилучення з державної власності земельних ділянок сільськогосподарського призначення загальною площею 168 га, оформлення права власності на них за 84 громадянами, без відома останніх, та подальше відчуження на підставі договорів купівлі-продажу цих земель у власність [PERSON] Вироком Дніпропетровського районного суду встановлено, що [PERSON], діючи умисно, з корисливих мотивів, зловживаючи своїм службовим становищем з метою незаконного виведення з державної власності земельних ділянок сільськогосподарського призначення на території Горьківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області за межами населеного пункту загальною площею 168 га, в порушення ст.ст. 13, 14 Конституції України, ст.ст. 17, 118, 141, 149 Земельного кодексу України, ст.ст. 2, 6, 13, 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», при відсутності достатніх підстав, тобто без заяв громадян про виділення їм земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства та довідок ф. 6-зем, не знаючи фактичного місця розташування земельних ділянок, достовірно знаючи про те, що відчужувані земельні ділянки перебувають у постійному користуванні юридичних осіб, договори з якими не розірвано, порушуючи положення регламенту Дніпропетровської районної державної адміністрації, без узгодження з профільним заступником Дніпропетровської райдержадміністрації та посадовими особами юридичного відділу райдержадміністрації підписав розпорядження № 2400/1 від 06.06.2008 року та розпорядження № 2642 від 24.06.2008 року «Про надання дозволу на складання технічної документації про відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого сільського господарства», розпорядження № 3320-р від 28.07.2008 року та 3321-р від 28.07.2008 року «Про передачу земельних ділянок у власність для ведення особистого сільського господарства» згідно яких, затверджується технічна документація громадянам України в кількості 84 осіб, передаються у власність земельні ділянки на території Горьківської сільської ради Дніпропетровського району для ведення особистого селянського господарства. Розпорядження голови Дніпропетровської райдержадміністрації № 2400/1-р від 06.06.2008, 2642-р від 24.06.2008, 3320-р від 28.07.2008, 3321-р від 28.07.2008 винесено з порушенням ст.ст. 13,14 Конституції України, ст.ст. 17, 118, 141, 149 Земельного кодексу України, ст.ст. 2, 6, 13, 21 Закону, України «Про місцеві державні адміністрації», при відсутності достатніх підстав, злочинним шляхом, що встановлено та підтверджується вироком Дніпропетровського районного суду у справі №175/3139/13-к. Розпорядженням голови Дніпропетровської райдержадміністрації № 2642-р від 24.06.2008 «Про надання дозволу на складання технічної документації щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства» надано дозвіл 64 громадянам, у тому числі [PERSON], на складання технічної документації щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель резервного фонду за межами населеного пункту на території Горьківської сільської ради. Розпорядженням голови Дніпропетровської райдержадміністрації № 3321-р від 28.07.2008 передано у власність громадянам земельні ділянки, у тому числі передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства на території Горьківської сільської ради. На підставі вказаного розпорядження [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 2,00 га на території Горьківської сільської ради (кадастровий номер 1221482000:02:029:0018) серії ЯЖ 139523 від 19.09.2008 року, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010812005284. 13 лютого 2009 року між [PERSON], який діяв від імені [PERSON], та [PERSON] укладено договір-купівлі продажу земельної ділянки площею 2,00 га на території Горьківської сільської ради (кадастровий номер 1221482000:02:029:0018). Таким чином, спірна земельна ділянка вибула із державної власності з порушенням вимог законодавства ст.ст. 17, 116, 118, 141, 149 Земельного кодексу України злочинним шляхом. Як встановлено вироком у кримінальній справі, [PERSON] незаконно набуто право власності на спірну земельну ділянку, тому, відповідно до положень ст. 228 ЦК України та п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009, договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 13.02.2009, укладений між [PERSON], який діяв від імені [PERSON], та [PERSON] - є нікчемним, а тому у встановленому законом порядку прокурор Дніпропетровського району звернувся до суду з позовом. У судовому засіданні прокурор прокуратури Дніпропетровського району Дніпропетровської області [PERSON] позовні вимоги з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 18.03.2015 року, підтримала та просила суд задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Також вона зазначила, що предмет та підстави позову не змінювалися в заяві про уточнення позовних вимог від 18.03.2015 року, адже підставами позову є обставини, на які посилається позивач та які не змінилися після повернення ВССУ справи до суду на новий розгляд, а не норми матеріального права, на які посилається позивач. Представник Головного управління Держземагентства у Дніпропетровській області за довіреністю [PERSON] надала суду лист про розгляд справи без їх участі, вказала, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити їх у повному обсязі. Адвокат відповідачки [PERSON] за договором про надання правової допомоги [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Зазначив, що [PERSON] є добросовісним набувачем й зазначив про відсутність підстав для встановлення нікчемності договору купівлі-продажу земельної ділянки та її витребування. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився,будучи належним чином повідомленим про розгляд справи (а.с.232). Представник третьої особи Управління Держземагентства у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області у судове засідання не зявився. Представник третьої особи Реєстраційної служби Дніпропетровського районного управління юстиції у судове засідання не зявився. Представник Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлені (а.с.230). Вислухавши сторони, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 121 Конституції України, ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» підставою представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави. Згідно ст. 14 Конституції України, ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦПК України. Відповідно до принципу диспозитивності (стаття 11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб із зазначених ними підстав та в межах заявлених ними вимог. Судом встановлено, що вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2014 року по кримінальній справі № 175/3139/13-к у відношенні службових осіб органів виконавчої влади Дніпропетровського району [PERSON], [PERSON], [PERSON] було притягнуто до кримінальної відповідальності за вчинення злочину передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 364 КК України. Судом встановлено, що в порушення ст.ст. 17, 118, 141, 149 Земельного кодексу України, зловживаючи своїм службовим становищем, зазначеними особами здійснено незаконне вилучення з державної власності земельних ділянок сільськогосподарського призначення загальною площею 168 га, оформлення права власності на них за 84 громадянами, без відома останніх, та подальше відчуження на підставі договорів купівлі-продажу цих земельних ділянок у власність [PERSON] (том №1 а.с.91-104). В перелік зазначених земельних ділянок входила й земельна ділянка, яка була передана у власність [PERSON]. Позивач посилається на преюдицію вироку по вищезазначеній кримінальній справі відносно [PERSON], який приймав спірне рішення в тому числі і про передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки, яка є предметом спору. Але позивач не звернув уваги, що відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені вироком у кримінальній справі, будуть обов'язковими для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Усі інші обставини повинні бути доведені сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі в загальному порядку. Тому, з врахуванням особливостей положень ч. 4 ст. 61 ЦПК України, саме позивач відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України зобовязаний довести суду, що [PERSON] не надавав заяву на імя [PERSON] про виділення йому земельної ділянки, чим порушив вимоги ст. 118 ЗК України в редакції чинній на час прийняття спірного розпорядження. Натомість позивач помилково вважав доведеним факт небажання [PERSON] безкоштовно, відповідно до чинного законодавства, отримати у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства. Посилаючись на мотивувальну частину вироку по кримінальній справі позивач вважав доведеним факт відсутності заяв громадян про виділення їм земельних ділянок, причому позивач посилається на відсутність усіх заяв у проектах відведення земельних ділянок, які самі теж відсутні в матеріалах кримінальної справи, адже про це безпосередньо зазначено в мотивувальній частині вироку Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2014 року по кримінальній справі № 175/3139/13-к: «..а також проекти відведення земельних ділянок громадянам, які містять підроблені документи, щоб не бути викритими у скоєному злочині, знищив останні» (том №1 а.с.91-104). Тому факт втрати технічної документації на земельну ділянку прокурор безпідставно ототожнює з фактом, що заяви про виділення у власність земельних ділянок зазначеними громадянами взагалі ніколи не надавалися. Причому позивач визнає, що копії паспортів та ідентифікаційних номерів, а також довіреності на відчуження земельних ділянок громадянами надавалися добровільно, адже про це теж зазначено в мотивувальній частині вироку, на який посилається позивач. Тому, враховуючи вищезазначене, суд критично оцінює доводи позивача, що [PERSON] не звертався до Дніпропетровської районної державної адміністрації із заявою про передачу йому земельної ділянки у власність у розумінні вимог ст. 118 ЗК України. А тому порушення вимог п.6-10 ст. 118 ЗК України, при прийнятті п. 50 додатку до розпорядження головою Дніпропетровської районної державної адміністрації від 24.06.2008 року, позивачем не доведені, що є підставою для відмови в частині позовних вимог про визнання недійсними відповідних розпоряджень. Вимога про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку є похідною від вимоги про визнання недійсним розпорядження про передачу у власність цієї земельної ділянки, а тому теж не підлягає задоволенню. Також, суд критично оцінює доводи позивача, що на час передачі у власність [PERSON] земельної ділянки, вона перебувала в користуванні юридичної особи, договір оренди з якою не було розірвано. Позивач не зазначив суду ні назву цієї юридичної особи, ні не надав договір оренди спірної земельної ділянки з цією особою. Крім того на підставі зазначеного розпорядження у добросовісного набувача земельної ділянки ([PERSON]О.) на підставі договору купівлі-продажу від 13.02.2009 року вже виникли права та обовязки, а тому його скасування не відповідатиме позиції Верховного Суду України, зазначеній в п.8 Постанови ПВСУ № 7 від 16.04.2004 року (з наступними змінами) «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», та не відповідають позиції Конституційного суду України, зазначеній в рішенні Конституційного Суду України від 16.04.2009 року (№7-рп/2009 - справа про скасування актів органів місцевого самоврядування). Також скасування зазначеного рішення не відповідатиме положенням ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини (наприклад рішення Європейського суду з прав людини від 15.01.2009 р. «Справа «Менчинська проти Росії» (скарга № 42454/02). Відповідно до п. 1 ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними Протоколом № 11 (994_536) зазначено, що: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.» Саме на умовах, передбачених законом, [PERSON] набула у власність земельну ділянку. Пунктами 4,5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 року у справі № 1-1/99, на яке посилається прокурор в своїй заяві про уточнення позовних вимог, передбачено, що інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів. Прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту. Прокурор з врахуванням положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України не довів, що інтересам держави, а значить і суспільства, не відповідатиме, щоб [PERSON] і надалі постійно використовувала земельну ділянку за її цільовим призначенням: вирощувала сільгоспкультури. Стосовно відмови в задоволенні вимог позивача про встановлення нікчемності договору купівлі-продажу земельної ділянки та відмови позивачу у витребуванні земельної ділянки суд виходить з наступного. 13 лютого 2009 року між [PERSON], від імені якого за дорученням діяв [PERSON], та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу вищезазначеної земельної ділянки. Згідно п.2 зазначеного договору: «Продаж земельної ділянки здійснено за 50000 гривень, які [PERSON] отримав для [PERSON] повністю до підписання цього договору. Підписання цього договору Представником Продавця свідчить про повний розрахунок за цим договором.». Відповідно до п. а) ч. 1 ст. 81 ЗК України (в редакції чинній на 13.02.2009 року - день укладення [PERSON] договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки) («Право власності на землю громадян»): «Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами.». Станом на 13 лютого 2009 року ч. 4 ст. 334 ЦК України («Момент набуття права власності за договором») мала наступну редакцію: «Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.». І тільки на підставі Закону № 1878-VI від 11.02.2010 року було внесено зміни до ч. 4 ст. 334 ЦК України після чого вона стала мати наступний зміст: «Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.». Договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки був 13 лютого 2009 року нотаріально посвідчений та в цей же день він був зареєстрований в Державному реєстрі правочинів під № 3335643, як того вимагала на той час ч. 4 ст. 334 ЦК України («Момент набуття права власності за договором»). Відповідно до Інструкції про ведення Державного реєстру правочинів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 18 серпня 2004 року №86/5, в редакції чинній станом на момент укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу, державна реєстрація правочину проводиться нотаріусом шляхом унесення відповідної інформації до Державного реєстру правочинів одночасно з його нотаріальним посвідченням. Таким чином, право на спірну земельну ділянку у [PERSON] виникло ще 31 жовтня 2006 року з моменту посвідчення та державної реєстрації договору купівлі-продажу в Державному реєстрі правочинів. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. За весь час [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним чи про його розірвання не звертався. Позивачем не було надано суду жодних доказів недобросовісності [PERSON], тому фактично його позиція ґрунтується на припущенні про недобросовісність набувача, що не відповідає положенням ч. 5 ст. 12, 204 ЦК України. Адже можлива недобросовісність продавця ([PERSON]О.) жодним чином не може свідчити про недобросовісність набувача ([PERSON]О.), яка діяла добросовісно та сплатила в повному обсязі, обумовлену п. 2 договору купівлі-продажу грошову суму представнику продавця. З наданої представником [PERSON] до заперечення на позов копії позовної заяви прокурора від 16.06.2011 року, який маючи безпосередній доступ до матеріалів всієї кримінальної справи, зазначає в своєму позові наступне: «Таким чином, в період часу з 14.08.2008 року по 09.09.2008 року до нотаріуса [PERSON] прибуло 84 громадян України, які не усвідомлюючи про факти незаконного відчуження земельних ділянок, підписали довіреності про представництво їх інтересів стосовно відчуження земельних ділянок розташованих на території Горьківської сільської ради, а також представництва їх, як власників земельних ділянок в різних землевпорядних організаціях. (том №2 а.с.54-59), вбачається, що [PERSON] мав відповідне волевиявлення на відчуження належної йому земельної ділянки. Відповідно до положень ст. 8 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» голови місцевих державних адміністрацій набувають повноважень з моменту призначення. Відповідно до п. 7 ст. 13 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» до відання місцевих державних адміністрацій належить вирішення питань використання землі. Згідно з п. 2 ст. 21 цього Закону місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону. Саме голова місцевої державної адміністрації очолює, представляє відповідну місцеву державну адміністрацію та несе відповідальність за виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень. Відповідно до п. «а» ст. 17 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до повноважень місцевих державних адміністрацій належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених законом. За змістом ч. 6 ст. 118 ЗК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідно до п.6-10 ЗК України (в редакції чинній станом на 28.07.2008 року): громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Тому, згідно чинного на той час законодавства, єдиною вимого щоб отримати згоду відповідного органу на передачу земельної ділянки у власність було тільки подання громадянином відповідної заяви відповідно до вимог ст. 118 ЗК України. Пунктом «б» ч. 1 ст. 121 ЗК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної комунальної власності в таких розмірах, зокрема для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 га. Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. На підставі розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації від № 2642 від 24.06.2008 року [PERSON] було надано дозвіл на складання технічної документації щодо відведення йому у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту на території Горьківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. 19.09.2008 року [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 2,000 га, для ведення особистого селянського господарства на території Горьківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області на підставі розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації від №3321-р від 28.07.2008 року. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до п.5, 18 ППВСУ від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України; правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України, має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частиною 2 статті зазначено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. А тому суд приходить до висновку, що [PERSON] є належним власником та добросовісним набувачем спірної земельної ділянки і відсутні правові підстави для витребування у [PERSON]О цієї ділянки. Враховуючи все вищезазначене та положення ч. 1 ст. 60, ч. 4 ст. 61 ЦПК України суд приходить до висновку про відсутність підстав (відсутність наявності обставин) для задоволення позовних вимог прокурора. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. У зв'язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати слід віднести за рахунок держави, згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed