Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-15 00:00:00

В травні 2015 р. позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість по розрахунковим виплатам при звільненні в сумі 16 500,91 грн., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 11 200,0 грн., мотивуючи тим, що 01.04.2015 року позивач звільнилась з посади провідного інженера державного науково-дослідного та проектно-вишукувального інституту «НДІпроектреконструкція» за згодою сторін п.1 ст.26 КЗпп України. На письмове звернення від 24.04.2015 р. до відповідача про повернення заборгованості по розрахунковим виплатам, відповіді не отримала, а отримала суму в розмірі 464,83 грн. Після 08.05.2015 р. позивачкою було направлено письмове звернення до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України-Департамент нормативно-правового регулювання, але відповіді так і не отримала. Відповідно до норм чинного цивільного законодавства позивачка мала право на отримання розрахункових коштів у день звільнення, але відповідач цього не зробив, в зв'язку з чим останній повинен сплатити і середній заробіток за час затримки розрахунку. Крім того, позивач є людиною літнього віку, пенсіонером, ветераном праці, маючи трудовий стаж у 40 років. Невиплатою сум, що належать їй при звільненні, позивачу заподіяна моральна шкода у розмірі 2 її посадових окладів, яку також просить стягнути з відповідача. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та пояснила, що після звернення до суду відповідач погасив заборгованість, виплативши їй всю суму в розмірі 16 500,91 грн., з яких: 05.06.2015 р. - 699,09 грн., 19.06.2015 р. - 5 000,0 грн., 23.06.2015 р. -10801,82 грн. Працюючи у відповідача, вона мала неповний робочий тиждень, який складав 3 дні. Моральна шкода, яка заподіяна їй неправомірними діями відповідача, виразилася в душевних стражданнях та хвилюваннях, вона вимушена була звертатися у різні інстанції за захистом своїх прав, вона є людиною похилого віку, не отримала своєї зарплати, в зв'язку з чим вимушена була відмовити собі в придбанні необхідного для життя. Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечувала проти позову, не заперечуючи проти того, що факт заборгованості по заробітній платі перед позивачкою був, але вказала, що після звернення позивачки до суду відповідач протягом червня 2015 р. виплатив всю цю заборгованість. Неможливість призвести розрахунок з позивачем при звільненні пояснила скрутним матеріальним становищем інституту, а також зазначив, що інститут не ухиляється від виплати заборгованості, а навпаки, намагається хоча б частково виплачувати заборгованість по заробітній платі як звільненим працівникам інституту, так і співробітникам, які на даний час працюють в інституті, Зокрема це підтверджує і сам позивач, вказуючи, що 08.05.2015 року їй було виплачено 464,83 грн. В свою чергу, відповідач заперечую проти того, що позивач не отримував відповіді на своє звернення від 24.04.2015 року, яке інститут отримав 28.04.2015 р. Відповідно до ст.. 20 ЗУ «Про звернення громадян» звернення може бути розглянуто у місячний термін, тобто в нашому випадку з 28 квітня 2015 р. до 28 травня 2015 р. Крім того, інститут розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства надав обґрунтовану відповідь Міністерству регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства стосовно заборгованості перед гр. [PERSON] Відповідач визнає заявлену суму заборгованості у розмірі 16 500,91 грн., проте зовсім не погоджується з розміром моральних збитків , зазначеним позивачем. Оскільки відповідач ні в якому разі не принижував честь і гідність позивачки, більш того, при звільнені був виданий наказ про надання їй грошової премії, незважаючи на скрутне фінансове становище інституту. Наполягала, що вини підприємства в невиплаті позивачу сум, що належать при звільненні, не має, оскільки інститут є державною установою, має велику дебіторську заборгованість та вживає всіх заходів для її погашення. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків. Суд встановив, що позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах, працюючи провідним інженером Державного-дослідного та проектно-вишуковального інституту «НДІпроектреконструкція». Згідно наказу № 99-к від 01.04.2015 року трудові відносини припинені за ст.36 п.1 КЗпП України за згодою сторін. Як вбачається з наданих документів та підтверджено представником відповідача на час звільнення позивача заборгованість по заробітній платі відповідача перед позивачем складала за період вересень 2014 р. - квітнень 2015 р. в загальній сумі 16 965,74 грн. В судовому засіданні достовірно встановлено, що вказана заборгованість була погашена позивачем під час перебування справи в провадженні суду та на час розгляду справи відповідач не має заборгованості перед позивачем по сумах, що належать при звільненні. Цей факт підтверджений обома сторонами, але позивач у встановленому законом порядку в цій частині від позовних вимог не відмовилася. Тому суд вважає необхідний в частині вимог по стягненню сум, що належать працівникові при звільненні, відмовити, оскільки на час розгляду справи така заборгованість відсутня через погашення її відповідачем в добровільному порядку. Розглядаючи вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд виходить з такого. У відповідності до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати робітнику оформлену трудову книжку та здійснити з ним розрахунок у встановлені ст.116 КЗпП України строки. Згідно ст.116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх належних йому від підприємства сум здійснюється в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений строк сплатити не оспорювану ним суму. В судовому засіданні достовірно встановлено, що вказані вимоги закону стосовно позивача відповідачем порушені. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. В судовому засіданні встановлено, що повний розрахунок з позивачем після звільнення 01.04.2015 р. відбувся лише 23.06.2015 р. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» звернуто увагу судів на те, що сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України (п.20). Тому суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про відсутність вини підприємства в невиплаті позивачеві сум, що належать при звільненні, через складний фінансовий стан відповідача, приналежність ДНДПВІ «НДІпроектреконструкція» до державної форми власності та наявність дебіторської заборгованості перед відповідачем інших суб'єктів господарювання, яка вбачається з наданих представником відповідача бухгалтерських документів, оскільки діяльність відповідача здійснюється на засадах госпрозрахунку, на що посилався представник відповідача в своїх запереченнях. Господарський розрахунок - це економічний метод організації виробничої діяльності підприємств, який повинен забезпечувати рентабельність та самофінансування підприємства. Вказана обставина є загальновідомою та на підставі ст..61 ч.2 ЦПК України доказуванню не підлягає. В зв'язку з чим, суд приходить до наявності вини відповідача у невиплаті позивачеві сум, що належали їй при звільненні 01.04.2015 р. Відповідно до п.3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивач звернувся до суду з позовними вимогами про середнього заробітку за час затримки розрахунку у встановлений ст.233 ч.1 КЗпроП України. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні підлягає задоволенню, виходячи з такого розрахунку: середньоденний заробіток за два останні місяці складає 93,29 грн. що підтверджено наданою відповідачем довідкою), період затримки розрахунку складає з 01.04.2015 р. (день звільнення, який є останнім днем роботи та за який відповідачем нарахована зарплата та не враховується при розрахунку днів ) по 23.06.2015 р. (день фактичного розрахунку, який не враховується як день затримки) и містить, з урахуванням 3-денного робочого тижня позивача, 31 день. З урахуванням наведеного, середній заробіток за період затримки розрахунку складає 2 891,00 грн. (31 (робочі дні) х 93,29 грн. (середньоденна заробітна плата). Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що позовні вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню, оскільки засновані на законі. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення моральної шкоди у встановлений ст.233 ч.1 КЗпроП України. Враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, а саме те, що позивач є людиною похилого віку (1954 року народження), невиплата зарплати призвела до моральних страждань позивачки та безумовно вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, але період затримки розрахунку був нетривалим (2 місяці), тому, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 1 000,00 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 2 891,99 грн. та моральна шкода у розмірі 1 000,0 грн., а всього - 3 891,0 грн. Крім того, у відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача в доход бюджету підлягає стягненню судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 243,6грн. На підставі викладеного, ст.ст.44, 47, 116-117, 233 ч.1, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial