Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

В червні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Магальської сільської ради Новоселицького району про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що 19 лютого 1996 року померла його мати [PERSON], а 04 лютого 2015 року помер його батько [PERSON], після смерті яких відкрилася спадщина на домоволодіння, яке розташоване по вул. Шевченка, № 47 в с. Рідківці Новоселицького району. Спадщину він прийняв своєчасно як спадкоємець за законом. Однак, оскільки спадкодавці не отримали при житті свідоцтво про право власності на нерухоме майно, він не може оформити на себе право власності на спадщину. Просив суд визнати за ним право власності на домоволодіння в порядку спадкування. В підготовчому судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача в підготовче судове засідання не зявився, надавши суду заяву, в якій позов визнав та просив розглянути справу у його відсутності. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та враховуючи, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачем не суперечить встановленим обставинам по справі та не порушує права та інтереси інших осіб, дійшов висновку про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні та задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що по вул. Шевченка, № 47 в с. Рідківці Новоселицького району Чернівецької області розташовано домоволодіння, яке складається з житлового будинку літера «А» та господарських споруд. Домоволодіння було побудовано до 1980 року на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстровано в погосподарській книзі сільської ради із наданням відповідної адресної частини, та було придбано [PERSON] у [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 07 липня 1988 року. Згідно записів погосподарської книги сільської ради земельна ділянка за вказаною адресою площею 0,50 га знаходилась у користуванні [PERSON], 0,25 га з яких була надано для будівництво та обслуговування житлового будинку, що підтверджується довідкою Магальської сільської ради Новоселицького району № 24 від 24 травня 2018 року. Станом на 1990-1991 роки домоволодіння відносилося до категорії робочих дворів головою якого був [PERSON]. Дані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що вказане домоволодіння побудовано відповідно до діючого на час його будівництва законодавства та належним чином було зареєстровано органом місцевого самоврядування. Статтею 22 Кодексу про шлюб та сімю України в редакції 1969 року, діюча на час придбання домоволодіння, передбачено, що майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Отже за змістом вищевказаних норм закону, кожна річ, набута за час шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, крім окремих речей кожного з подружжя. З свідоцтва про шлюб серії 1-МИ № 383195 від 27 квітня 1986 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] уклали свій шлюб 27 квітня 1986 року. Зважаючи на те, що домоволодіння було придбано під час коли [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON], то домоволодіння вважається їх спільним майном та з того часу вони стали його співвласниками в рівних частках, тобто по 1/2 частці на кожного з них. Після смерті 19 лютого 1996 року [PERSON] відкрилася спадщина на 1/2 частку вказаного домоволодіння. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року, діючої на час відкриття спадщини, при успадкуванні по закону спадкоємцями першої черги є в рівних долях діти, подружжя та батьки померлого. Зі змісту ст. 548 ЦК УРСР вбачається, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно п. 1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Частиною другою даної статті передбачено, що зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, Цивільний кодекс УРСР 1963 року передбачав фактичне прийняття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР спадщина вважалася прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Аналіз вказаних норм та судової практики дає підстави вважати, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути зокрема довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним або протягом шестимісячного терміну після його смерті проживав у спадковому домоволодінні. Спадщину по закону після смерті [PERSON] своєчасно прийняли в рівних долях її чоловік [PERSON] та син [PERSON] як спадкоємці за законом 1 черги, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживали разом із спадкодавцем, чим вступили у володіння та управління спадковим майном, що підтверджується довідкою Магальської сільської ради Новоселицького району № 477 від 18 травня 2018 року. 04 лютого 2015 року помер [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина на 3/4 частки домоволодіння, а саме на його 1/2 частку домоволодіння, яке було придбано під час подружнього життя та на 1/4 частку, успадковану після смерті його дружини [PERSON] Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У відповідності до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадщину по закону після смерті [PERSON] своєчасно прийняв позивач [PERSON] як спадкоємець за законом 1 черги, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживав разом із спадкодавцем, що підтверджується довідкою Магальської сільської ради Новоселицького району № 476 від 18 травня 2018 року. Однак, у звязку із смертю спадкодавців та відсутністю за ними правовстановлюючих документів на домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи, що позивач є спадкоємцем за законом 1 черги після смерті своїх батьків, інших спадкоємців не має, відповідач позов визнав, то право власності на спадщину слід визнати за ним. У звязку із визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України слід повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що складає 1816 гривень. На підставі ст.ст. 120, 123, 524, 529, 548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, ст.ст. 328, 1218, 1223, 1261, 1268, 1269, 1270 ЦК України, суд

Outcome: approved