Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

В суд з заявою звернулась [PERSON] в якій просила переглянути рішення по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про витребування майна з незаконного володіння, зобов'язання повернути власність у зв'язку з нововиявленими обставинами. По результатам розгляду заяви рішення скасовано. При новому розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» про витребування майна із чужого незаконного володіння, зобов'язання повернути у власність та скасування прав на об'єкт нерухомості. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що між нею та [PERSON] було укладено та нотаріально посвідчено Договір довічного утримання від 02 червня 1999 року, за умовами якого [PERSON] зобов'язувалась довічно утримувати [PERSON], а остання передала їй у власність квартиру [ADDRESS]. В 2007 році [PERSON] померла, та після її смерті [PERSON] стало відомо, що зазначена квартира вже оформлена на іншу особу, а саме на [PERSON] В подальшому, коли [PERSON] в судовому порядку оскаржувала право [PERSON] на спірний об'єкт нерухомості, останній визнав пред'явлений до нього в той час по іншій цивільній справі позов [PERSON] про стягнення грошових коштів, та не заперечував проти визнання судом права власності на зазначену квартиру за [PERSON] Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 11 грудня 2009 року право власності на спірну квартиру було визнано за [PERSON] Це рішення суду в подальшому було скасовано, а у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Таким чином позивачка вважає, що квартира вибула із її законного володіння без її волі та без належних правових підстав. Вважаючи, що і [PERSON], і [PERSON] незаконно володіють зазначеною квартирою, позивачка просила суд витребувати квартиру від вказаних осіб. Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 18 квітня 2011 р. провадження у справі в частині позовних вимог [PERSON] до КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» про зобов'язання скасувати попередні записи щодо реєстрації прав власності [PERSON] та [PERSON] було закрито. Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 18 квітня 2011 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21 жовтня 2011 р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 липня 2012 р. позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про витребування майна з незаконного володіння, зобов'язання повернути у власність задоволено частково. Витребувано майно [PERSON], а саме квартиру [ADDRESS] з володіння [PERSON], [PERSON], у задоволенні інших вимог відмовлено. В 2012 році [PERSON] звернулась з заявою про скасування зазначеного рішення суду за нововиявленими обставинами. В обґрунтуванні заяви зазначала, що рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 25.11.2011 р. [PERSON] було визнано недієздатним. Оскільки на момент розгляду справи суду про це не було відомо, просила рішення скасувати. Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 27 вересня 2012 р. заяву [PERSON] про перегляд рішення за нововиявленими обставинами було задоволено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2011 року скасовано, а справу призначено до розгляду. В ході розгляду справи [PERSON] та її представник підтримували пред'явлені позовні вимоги, просили задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник позов не визнали, просили у його задоволенні відмовити. У останнє судове засідання представник [PERSON] не з'явився, про день,час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки до суду не повідомив Відповідач [PERSON] чи інші особи, яка могли би його представляти в судове засідання не з'являлися. Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування, яка була стороною при визнанні [PERSON] недієздатним повідомила суд, що [PERSON] опікуна не призначено. Відповідно до ухвали суду Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування про день, час та місце розгляду справи повідомлялась, однак представник до суду не з'явився, причин неявки не повідомив. Суд, приймаючи до уваги те, що справа перебуває у провадженні суду вже тривалий час, сторони надали суду пояснення в минулих судових засіданнях, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, вирішив розглянути справу по суті спору. Заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд, прийшов до наступного. 2 червня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено та нотаріально посвідчено Договір довічного утримання, за умовами якого [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру за номером [ADDRESS] в місті Одесі, яка складається із трьох жилих кімнат. В свою чергу [PERSON] зобов'язувалась довічно повністю утримувати [PERSON], забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою. Правовий режим майна визначається з урахуванням законодавства, яке було чинним на момент набуття відповідного майна. Подальша зміна законодавства не повинна призводити по погіршення становища володільця майна, оскільки інакше порушуватиметься конституційний принцип про незворотність дії закону у часі. Згідно статей 128, 425 Цивільного кодексу України в редакції закону 1963 року, що діяла на момент виникнення правовідносин, з моменту укладання договору та передачі квартири у [PERSON] виникло право власності на цей об'єкт нерухомості. Суд не погоджується з твердженнями відповідачки [PERSON], що [PERSON] не є власницею зазначеного майна через відсутність реєстрації права власності, оскільки діючим на момент укладання Договору законодавством України не передбачалось виникнення права власності на нерухоме майно з моменту його реєстрації. Ця норма вступила в силу лише 01.01.2004 року, із набранням чинності нового Цивільного кодексу України, і на виникле в [PERSON] право власності не розповсюджується. Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 22.04.2004 р. Договір довічного утримання було розірвано. Апеляційний суд Одеської області ухвалою від 30 червня 2009 року зазначене рішення скасував, справа була повернута до розгляду в суд першої інстанції. Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 07.04.2010 р. позовні вимоги про розірвання договору довічного утримання залишені без розгляду. Ця ухвала районного суду залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21.07.2010 р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.04.2012 р. Таким чином, Договір довічного утримання, укладений та нотаріально посвідчений 02 червня 1999 року між [PERSON] та [PERSON], на момент розгляду справи в суді є чинним. Відповідно до умов цього договору, а також статей 128, 425 ЦК УРСР [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] з 02 червня 1999 року. Сторони в ході розгляду справи не заперечували, що [INFO] р. [PERSON] померла, похованням померлої займалась [PERSON] Після смерті [PERSON] [PERSON] дізналась, що 24 червня 2004 року [PERSON], що діяв від імені [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS]. При цьому відповідно до п.4 Договору купівлі-продажу [PERSON] письмово засвідчив, що згадана квартира не відчужена, а також прав у третіх осіб на неї немає. Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Ухвалі від 04.04.2012 року вказав, що позовна заява від імені [PERSON] про розірвання договору була підписана не нею, а особою, яка не мала повноважень на вчинення такої дії. Оскільки з 02 червня 1999 р. власником квартири [ADDRESS] була [PERSON], то відповідно при укладенні 24 червня 2004 р. договору купівлі продажу між [PERSON] та [PERSON], зазначена квартира вибула із володіння [PERSON] поза її волею. Між тим 11 грудня 2009 року рішенням Малиновського районного суду міста Одеси (справа №2- 7892/09) право власності на зазначену квартиру було визнано за [PERSON], яка на підставі саме цього рішення була зареєстрована як власник квартири. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22 листопада 2010 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2011 року, рішення Малиновського районного суду м.Одеси, яким було визнане право власності на квартиру за [PERSON] скасовано, у задоволенні її позову - відмовлено. Таким чином, на момент розгляду справи, правовстановчий документ, яким за [PERSON] було визнано право власності на квартиру відсутній, в зв'язку з чим з 22 листопада 2010 року вона не є власником квартири [ADDRESS]. Відповідно у [PERSON] відпала правова підстава, яка визначала її право на зазначене майно, що має наслідком повернення його в натурі (ст.1212-1213 ЦК України). Титульним власником квартири є [PERSON], позивачка по справі, яка штучно була позбавлена можливості реалізувати належне їй за законом право на володіння, користування та розпорядження належним майном. Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача. Аналогічну норму містить і Цивільний Кодекс України 1963р., який був чинний на час виникнення в [PERSON] права власності. Глава 83 Цивільного кодексу України регулює набуття, збереження майна без достатньої правової підстави. Положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття було результатом поведінки набувача, потерпілого, інших осіб чи наслідком події, і зокрема застосовується до вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння (п.2 ч.3 ст.1212 ЦК України). Згідно з частинами 1, 2 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. В силу ст. 1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Отже, встановлені в судовому засіданні фактичні обставини справи вказують на те, що право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ніким не скасовано, а тому [PERSON] є на даний час єдиним власником зазначеної квартири, а відтак пред'явлені позовні вимоги є обґрунтовані та підлягають задоволенню шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння. Суд вважає, що задоволення віндикаційного позову є достатньою умовою для відновлення порушеного права власності [PERSON] Витребування квартири [ADDRESS] з незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] позбавляє [PERSON] та [PERSON] права володіння, користування та розпорядження цим майном. При цьому право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочинів, за якими майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, і це було доведено в суді. Вказана правова позиція підтверджується також пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Оскільки витребування майна з чужого незаконного володіння по-суті є поверненням майна до власника, суд вважає ці поняття тотожними, а тому разом із задоволенням вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння відмовляє [PERSON] у задоволенні вимог про зобов'язання [PERSON] та [PERSON] повернути зазначено майно їй у власність. Переглядаючи справу по заяві [PERSON] в зв'язку з нововиявленими обставинами суд розглядав не нову справу з нових правовідносин,а переглядав вже сформовану справу з урахуванням вже встановлених судом обставин, що існуючий договір довічного утримання, укладений та нотаріально посвідчений 02.06.1999 р. між [PERSON] та [PERSON] ніяким чином не порушує прав або законних інтересів [PERSON] З урахуванням викладеного, процедура перегляду судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами не може використовуватися як завуальована форма перевірки законності судового рішення, яке набрало чинності. Крім того, [PERSON] не є представником [PERSON], а її, посилання на визнання його недієздатним за рішенням суду не приймається до уваги, оскільки недієздатність [PERSON] ніяким чином не впливає на право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. Відповідно до тексту рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 25.11.2011 р. недієздатність [PERSON] встановлена з часу набрання рішення суду законної сили. Однак навіть на день прийняття рішення про недієздатність [PERSON] вже набрало законної сили рішення Приморського районного суду м.Одеси від 18 квітня 2011 року про витребування квартири у [PERSON]та [PERSON] та ухвала апеляційного суду Одеської області з цього приводу. Перегляд рішення, у тому числі у зв'язку з нововиявленими обставинами, повинно використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійснені правосуддя, а не заміни судових рішень. З огляду на це, та враховуючи що ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21 жовтня 2011 р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 липня 2012 р. рішення Приморським районним судом м.Одеси прийняте 18 квітня 2011 р про витребування майна [PERSON], а саме квартири [ADDRESS] із чужого незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] визнано, що воно ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, правильно визначено характер спірних правовідносин і обґрунтовано частково задоволено позовні вимоги, тому підстав для його зміни чи скасування не встановлено. На підставі викладеного,

Outcome: partial