Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-22 00:00:00

В травні 2014р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, третя особа: Перша Київська державна нотаріальна контора, в якому просила суд: визнати за нею право власності на індивідуальний гараж біля будинку [ADDRESS], в порядку спадкування після смерті її чоловіка - [PERSON]. Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що [INFO] помер її чоловік [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на майно, а саме: на індивідуальний гараж, розташований поблизу будинку [ADDRESS], який було збудовано спадкодавцем за життя, згідно рішення Київської міської ради депутатів трудящих за № 1717 від 08 грудня 1964р. та за погодженням з архітектурним управлінням м. Києва. Оскільки третьою особою було відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів, на підтвердження права власності на майно за спадкодавцем, позивачка вимушена була звернутись до суду за захистом свого порушеного права. В судовому засіданні представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити на підставі ст. ст. 16, 328, 876, 1216, 1233, 1261, 1268, 1269, 1270, 1272 ЦК України. Відповідач, про час та місце розгляду справи оповіщався в установленому законом порядку, надіслав на адресу суду письмові заперечення, в яких зазначив, що є неналежним відповідачем, оскільки жодним чином не порушував права позивачки, не є територіальною громадою району, просив суд здійснювати розгляд справи у відсутність свого представника. Третя особа, про час та місце розгляду справи оповіщалась в установленому законом порядку, поважності причин неявки свого представника до суду не повідомила, заперечення на позов не подавались. Третя особа клопотала про розгляд справи у відсутність свого представника. Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 30 серпня 1961р. по день смерті останнього - [INFO] Судом встановлено, що на підставі рішення Київської міської ради депутатів трудящих за № 1717 від 08 грудня 1964р., рішення виконкому Жовтневої ради депутатів трудящих м. Києва від 16 травня 1966р., чоловіку позивачці, як інваліду Великої Вітчизняної війни ІІ групи, було дозволено влаштування біля будинку [ADDRESS] для мотоколяски. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка просила суд визнати за нею право власності на спірний гараж на підставі положень ст. ст. 328, 876, 1216, 1233, 1261, 1268, 1269, 1270, 1272 ЦК України. Відповідно до п. 1 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України цей Кодекс набрав чинності 01 січня 2004р. Пунктом 4 цих положень діючого ЦК України передбачено, що цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки чоловік позивачки - [PERSON] помер під час дії ЦК УРСР (1963р.). то спірні правовідносини, які виникли між сторонами регулюються нормами ЦК УРСР (1963р.), а не положеннями діючого ЦК України, у зв'язку з чим посилання позивачки на норми ст. ст. 328, 876, 1216, 1233, 1261, 1268, 1269, 1270, 1272 ЦК України є безпідставними. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи [PERSON] не був власником спірного гаражу, ніколи не звертався до відповідних органів, з метою реєстрації права власності. В судовому засіданні представник позивачки не міг повідомити суду, за якою поштовою адресою він розташований, чи надавалося позивачці, як спадкоємцю першої черги за законом, відповідно до ст. 529 ЦК УРСР (1963р.) в користування земельна ділянка, на якій розташований вказаний гараж. Крім того, відповідно до положень ст. 549 ЦК УРСР (1963р.) стороною позивача в порушення положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України взагалі не надано жодних доказів того, що позивачка фактично прийняла спадщину. Також, в судовому засіданні представник позивачки не міг пояснити суду, чому остання звернулася до суду з вказаним позовом майже через 20 років після смерті спадкодавця, і яка поважна причина пропуску строку, визначеного положеннями ст. 72 ЦК УРСР (1963р.), яким чином відповідачем були порушені права позивачки, оскільки відповідач відноситься до органів виконавчої влади, а не до органів місцевого самоврядування. З урахуванням викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову про визнання за позивачкою права власності на індивідуальний гараж.

Outcome: dismissed