Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

В травні 2017р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 38-59 т. 1) до відповідача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа: Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку Валендюк В.С. (яку в процесі розгляду справи було замінено на Ірклієнка Ю.П. ), в якому просив суд: 1) визнати що: - право власності на зливок Argor Heraeus SA № 235090 (далі по тексту - зливок) належить позивачу; - зливок не є майном або активом відповідача в розумінні Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; 2) витребувати від відповідача на користь позивача зливок, переданий позивачем відповідачу на підставі договору про банківський строковий вклад (депозит) у банківському металі «Ф&К Золотий» № 300937/26924/370-14 від 05 травня 2014р. (далі по тексту - депозитний договір) та додаткової угоди до цього договору. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 05 травня 2014р. між сторонами було укладено депозитний договір та додаткову угоду до нього, відповідно до умов якого, позивач надав відповідачу банківський метал для розміщення на депозитному рахунку № [NUMBER] строком на один рік, а відповідач, після закінчення терміну договору, повинен повернути позивачу вклад та виплатити відсотки за користування вкладом до 10 травня 2015р. Однак вклад (зливок) позивачу не був повернутий відповідачем. На підставі постанови правління Національного банку України від 17 вересня 2015р. № 612 «Про віднесення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17 вересня 2015р. № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». 05 жовтня 2015р. позивач звернувся до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявської О.С. із заявою щодо розірвання депозитного договору та про повернення йому зливку, проте відповідь від Уповноваженої особи, Фонду або банку по суті на заяву позивача надано не було і зливок повернений не був. 13 жовтня 2015р. позивач звернувся до керуючого Філії «Центральне Регіональне Управління» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Олейника І.А. щодо надання номеру зливку, копії договору оцінки зливку та виписки по особовому рахунку, 20 жовтня 2015р. була надана відповідь - довідка № 8-15/292, у якій було підтверджено, що позивачу відкрито рахунок у банківському металі, на який залучено зливок у золоті XAU виробника Argor Heraeus SА № 235090 вагою 50 грам, договір оцінки не укладався і оцінка зливку не проводилась. 20 жовтня 2015р. у Відділені № 8 АТ «Банк «Фінанси та Кредит» позивачу повідомили, що місцезнаходження зливку невідоме, даних про його переміщення за межі відділення або банку відсутній, також представник банку зазначив, що банк здійснювати інвентаризацію золота або інших дій по розшуку зливку не буде, оскільки, зливок має бути де-персоніфікований і його облік ведеться тільки на вагу, а не по номеру зливків. Отже, на думку позивача відповідач навмисно приховує місцезнаходження зливку, у зв`язку з чим позивач звернувся з заявою до заступника Голови НП у м. Києві про проведення перевірки та порушення кримінальної справи відносно причетних посадових осіб відповідача. 12 червня 2016р. Шевченківським управлінням поліції ГУ НП в м. Києві зазначена заява розглянута та приєднана до матеріалів кримінального провадження № 12015100100001615 від 13 березня 2015р. за ознаками вчинення злочинів, передбачених ст. 356, ч.1 ст. 190, ч.3 ст. 190, ч.4 ст. 191, ч.1 ст. 192, ч.2 ст. 191, ч.1 ст. 364-1, ч.1 ст. 382 КК України. На думку позивача депозитний договір та додаткова угода є неукладеними, при цьому враховуючи те, що припинився строк дії депозитного договору, відповідач зобов`язаний повернути позивачу зливок в натурі, що зроблено відповідачем не було, а тому позивач вважає, що відповідач оспорює його право власності, включивши зливок позивача до майна банку. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16 червня 2017р. відкрито провадження по справі. 28 вересня 2017р., 13 червня 2018р., 10 січня, 30 серпня 2019р. позивачем було подано на адресу суду додаткові пояснення №№ 1, 2, 3, 4 (а.с. 84-92, 151-153, 194-215 т.1, а.с. 9-13 т.2). Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2018р. здійснено заміну третьої особи Валендюка В.С. на Ірклієнка Ю.П. 23 лютого 2018р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 110-125 т.1) за підписом представника відповідача та третьої особи, в якому відповідач та третя особа проти позову заперечили, зазначивши, що дійсно між сторонами 05 травня 2014р. було укладено депозитний договір та додаткову угоду до нього, строк депозиту складав з 05 травня 2014р. по 10 травня 2015р. зі сплатою процентів за ставкою 2,25 % річних. На думку сторони відповідача та третьої особи, позивачем помилково віднесено укладений між сторонами депозитний договір до договору відповідального зберігання, який за своєю правовою природою є договором банківського вкладу. Також сторона відповідача та третьої особи вважає, що вимога позивача про витребування зливку не відповідає вимогам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», враховуючи те, що в банку була запроваджена тимчасова адміністрація, а на теперішній час триває процедура ліквідації, при цьому позивачу відомо, що його вимоги включені до сьомої черги Реєстру акцептованих вимог кредиторів банку, на підставі його заяви до третьої особи. 30 серпня 2019р. на адресу суду надійшли письмові пояснення від третьої особи (а.с. 4-6 т.2). Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, третьої особи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 05 травня 2014р. між позивачем та відповідачем було укладено депозитний договір, відповідно до умов якого банк (відповідач) відкриває вкладнику (позивачу) депозитний рахунок № [NUMBER] /2635.6.191050.001 у банківському металі золото, а позивач вносить на вказаний рахунок банківський метал, загальною вагою 50,00 грам або 1,61 тройських унцій металу, в тому числі в зливках, за час користування банківським металом, що складає вклад, протягом строку з 05 травня 2014р. по 10 травня 2015р., банк нараховує і виплачує клієнту проценти у банківському металі за ставкою 2,25 % річних. 05 травня 2014р. між сторонами було укладено додаткову угоду до депозитного договору, в якій позивач [PERSON] доручає банку у строк передбачений додатковою угодою, сплатити єдиноразовий банківський метал у вазі, що дорівнює 1,61 тройських унцій, з поточного рахунку фізичної особи у банківському металі, відкритого у банку, і перерахувати зазначений метал на власний депозитний рахунок. 17 вересня 2015р. на підставі постанови Правління НБУ № 612 «Про віднесення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних», а Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17 вересня 2015р. за № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». Постановою НБУ № 898 від 17 грудня 2015р. відкликано банківську ліцензію та прийнято рішення про ліквідацію банку. Відповідно до постанови Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» від 18 грудня 2015р. № 230 розпочату процедуру ліквідації банку строком з 18 грудня 2015р. по 17 грудня 2018р. За змістом ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини (п. 1) ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 627 та ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч.1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Частиною 1 ст. 1059 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просив суд: 1) визнати що: - право власності на зливок належить позивачу; - зливок не є майном або активом відповідача в розумінні Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Положеннями ст. 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів того, що відповідач порушує, оспорює або не визнає право власності позивача на зливок. При цьому представник відповідача зазначала, що банком ніколи таке право позивача не оспорювалось, а враховуючи порядок погашення вимог кредиторів банку, відповідно до положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не можна вважати порушення право власності позивача на зливок зі сторони відповідача. Таким чином, вимога позивача щодо визнання права власності на зливок належить позивачу не підлягає задоволенню, оскільки таке право ніким не оспорюється. Не підлягає задоволенню вимога позивача, що зливок не є майном або активом відповідача в розумінні Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до ст. 1 цього Закону України, цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв`язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України. Статтею 2 цього Закону, визначено терміни, який не містить і не дає визначенню терміну «майно» та «активи» банку. Згідно з ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору; клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку. Проте, у відповідності пункту 1.1 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого Постановою правління НБУ 03 грудня 2003р. № 516 та зареєстрованого в МЮ України 29 грудня 2003р. за № 1256/8577 (далі по тексту - Положення, та норми наводяться, в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин), вклад (депозит) - це грошові кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті або банківські метали, які банк прийняв від вкладника або які надійшли для вкладника на договірних засадах на визначений строк зберігання чи без зазначення такого строку (під процент або дохід в іншій формі) і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Згідно з пунктом 2.1 Положення, грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті. Пунктом 2.5. Положення, за договором банківського рахунку, укладеним з юридичною або фізичною особою, банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок грошові кошти або банківські метали, що їй надходять, виконувати розпорядження власника рахунку про перерахування і видачу відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій за рахунком. Не підлягають задоволенню і вимоги позивача про витребування від відповідача на користь позивача зливок, переданий позивачем відповідачу на підставі депозитного договору та додаткової угоди до цього договору, в силу положень п. 1.6. Положення, ст. ст. 36, 46, 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», при цьому судом враховано, правові позиції висловлені Верховним Судом в постанові від 06 червня 2018р. по справі № 210/5909/15-ц, а також те, що 18 січня 2016р. позивачем було подано до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію відповідача кредиторську вимогу (а.с. 123 т.1), та згідно рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 07 квітня 2016р. за № 488 зазначена кредиторська вимога позивача була включена до сьомої черги вимог кредиторів. Твердження позивача про те, що предметом договору банківського строкового вкладу (депозиту) можуть бути лише грошові кошти є хибними, оскільки предмет і зміст депозитного договору відповідає вимогам Положення. Також судом критично оцінюються твердження позивача про неукладеність депозитного договору та додаткової угоди до нього. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Outcome: dismissed