Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON]\~ про визнання права власності на земельну ділянку. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до свідоцтва про право власності № 4169 від 23.06.2010 року, виданого Виконкомом Вінницької міської ради 51/100 частина домоволодіння, яке розташоване в м. Вінниці по вул. Тельмана за №18, належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві приватної власності в рівних частинах. Після смерті [PERSON] її майно успадкували діти: [PERSON], [PERSON], [PERSON], про що їм 17.06.2011 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Згідно свідоцтва кожен із них успадкував 17/400 будинку №18 по вулиці Тельмана в м. Вінниці. 09.12.2014 року спадкоємці отримали свідоцтво про право власності на земельну ділянку, що розташована в м. Вінниці по вулиці Тельмана, 18. В свідоцтві зазначено: індексовий номер 30649502, кадастровий номер - 0510100000:03:021:0304; обєкт нерухомого майна - земельна ділянка площею 0,0478 га призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Відповідно до даних зазначених у цьому свідоцтві [PERSON], [PERSON], [PERSON] являються співвласниками цієї земельної ділянки, яка знаходиться у їх приватній сумісній власності. 08.03.2016 року [PERSON] помер. Спадщину після його смерті прийняв позивач і 19.03.2017 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] йому було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 17/100 домоволодіння №18 по вул. Тельмана в м. Вінниці. У видачі свідоцтва про право на спадщину на частку земельної ділянки, що знаходиться по вул. Тельмана, 18 нотаріусом відмолено, оскільки видача свідоцтва можлива лише після визначення розміру частки померлого. 22.08.2016 року помер [PERSON]. Спадкоємцем після його смерті стала його дружна - [PERSON]. На даний час позивач не може скористатись своїми правами володіти, користуватись та розпоряджатись майном, що належить йому за законом. Не можуть повноцінно користуватись правом власності на земельну ділянку і відповідачі по справі. У звязку з неможливістю без рішення суду отримати документи, які б підтверджували яка частка земельної ділянки належить кожному з співвласників, позивач звернувся в суд з даним позовом. В судове засідання позивач не зявився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином. До суду представник відповідача подала заяву про розгляд справи у її відсутність із зазначенням, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання, також, не зявились, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись завчасно та належним чином. До суду подали заяви про розгляд справи у їх відсутність із зазначенням, що позовні вимоги визнають в повному обсязі. Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0478 га, що розташована в м. Вінниці по вулиці Тельмана, 18, кадастровий номер 0510100000:03:021:0304, зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 522407605101.(а.с.6-7, 9-11) Згідно свідоцтва про смерть серії І-АМ № 336916, виданого відділом ДРАЦС Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, [PERSON] помер 08.03.2016 року в м. Вінниці, про що в Книзі реєстрації смертей 11.03.2016 року зроблено відповідний актовий запис № 745. (а.с. 12) Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 09.03.2017 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 244 (спадкова справа № 02/2016 року), спадкоємцем зазначеного у заповіті майна [PERSON], який помер 03.05.2013 року, є [PERSON], [INFO], на яке видане це свідоцтво, яке складається з 17/100 часток в праві спільної часткової власності на домоволодіння з двох житлових будинків з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами під № 18, що знаходиться по вул. В. Боржковського (колишня Тельмана) в м. Вінниці. (а.с. 8) Приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] позивачу було повідомлено про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за кадастровим номером 0510100000:03:021:0304, що розташована в м. Вінниці по вулиці В. Боржковського (Тельмана), 18, оскільки дана земельна ділянка належала померлому та його співвласникам на праві спільної сумісної власності. (а.с. 5) Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Оскільки нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 \~ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а у відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до ч. 1 ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Відповідно до ч. 4 та ч. 5 ст. 89 ЗК України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Судом встановлено, що домовленості щодо поділу майна, що є спільною сумісною власностю [PERSON], [PERSON] та [PERSON], між ними не було, а тому частки майна, що є спільною сумісною власністю є рівними (1/3). Нормами ст. ст. 1217, 1218, 1223 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 -1265 цього Кодексу. Статтею 1225 ЦК України встановлено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Згідно із ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Враховуючи відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, [PERSON], як спадкоємець учасника спільної сумісної власності правомірно звернувся з даним позовом до суду. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно із ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Судом встановлено, що померлим [PERSON] було складено заповіт. Відповідно до частини 1 статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Зі змісту норм частини 1 статті 1235 та частини 1 статті 1236 ЦК України вбачається, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України встановлює, що одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів особи є визнання права. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Предмет судового розгляду формується позовною заявою, в якій вказується вимога позивача. Суд в силу принципу диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) не може вийти за межі позовних вимог. Суд не може з власної ініціативи виходити за межі позову, оскільки норми матеріального права не повинні суперечити нормам процесуального права, якими суд керується при вирішенні спору (ст. 2 ЦПК України). Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно із ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом у відповідності до ч. 4, ч. 5 ст. 174 ЦПК України встановлено, що визнання позовних вимог відповідачами є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому приймається судом. Постановою Пленуму Верховного суду України №2 від 12.06.2009 року в п. 24 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляду справ у суді першої інстанції» звернуто увагу, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи вище викладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,0478 га, що розташована в м. Вінниці по вулиці В. Боржковського (колишня Тельмана), 18, кадастровий номер 0510100000:03:021:0304 по 1/3 частці. Враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 852, 51 гривень, по 426, 55 гривень з кожного. Відповідно до наведеного вище та

Outcome: approved