Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

В серпні 2019 року позивач акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на наступні обставини. Між публічним акціонерним товариством «Банк Ренесанс Капітал» та [PERSON] 06.11.2014 року на підставі кредитного договору № GР-6976914 (надалі - кредитний договір) видано кредит у сумі 33 883,44 грн. 19.07.2016 року публічне акціонерне товариство «Банк Ренесанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк». Зазначена обставина підтверджується випискою з Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» є правонаступником усіх прав та зобов`язань публічного акціонерного товариства «Банк «Ренесанс Капітал», що підтверджується випискою та Статутом. Згідно з п.1 ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб манно, права та обов`язки переходять до правонаступників. На баланс публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» внаслідок приєднання Публічного акціонерного товариства «Банк Ренесанс Капітал» була передана заборгованість за кредитним договором. Статтею 629 ЦК зазначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 526 ЦК зобов`язання повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до умов договору. Цивільний кодекс, крім обов`язку належного виконання зобов`язання встановлює також принцип своєчасності його виконання: відповідно до п. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк «термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до п.1 ст.1050 Цивільного кодексу України та абз. 2 ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач, як кредитодавець має право вимагати повернення усієї суми заборгованості, якщо відповідач як позичальник прострочив сплату чергових платежів понад 1 місяць. Позивач направив письмову вимогу (Повідомлення) Відповідачу на адресу місця проживання, яку він зазначив у анкеті на отримання кредиту: [ADDRESS] , тому позивач виконав свій обов`язок щодо претензійної роботи належним чином. Відповідач, не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк. Заборгованість відповідача перед позивачем станом на 23.07.2019 року складає 114786,80 грн., з яких: 18 810,31 грн. - заборгованість за кредитом; 3 283,03 грн. - заборгованість процентами; 11 790,93 грн. - заборгованість за комісією; 80 902,53 грн. - штрафні санкції. Згідно з п.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до п.2 ст.549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного бо неналежно виконаного зобов`язання. Відповідно до п.6.2. Загальних умов кредитування, відкриття та ведення рахунків, на які йдеться посилання у Пропозиції укласти договори (оферта), за повне або часткове прострочення повернення кредиту, сплати процентів, комісії у терміни, передбачені графіком платежів за кредитним договором позичальник повинен сплатити банку штраф за кожний випадок прострочення, а також за кожний місяць прострочення встановленого терміну від простроченої суми, розрахованої на останній день місячного строку. Відповідно до пп.1 п.2 ст.258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 259 Цивільного кодексу України позовна давність за спорами, що виникають з: кредитного договору, а саме відшкодування збитків, сплата неустойки (штрафу, пені) встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з п.1 ст.259 Цивільного кодексу України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України: неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України: якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Просили суд стягнути з [PERSON] на користь акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість у сумі 114 786,80 грн. та судові витрати у сумі 1 921 грн. Розглянути справу у порядку спрощеного позовного провадження ( а. с. 2-4 ). Ухвалою судді від 05 вересня 2019 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом ) сторін ( а. с. 33-34 ). 24 вересня 2019 року за вх. 34803 судом отримано від представника відповідача Дульдієр О.П . письмові пояснення та заяву, в яких останній зазначав про застосування строку позовної давності та у зв`язку з цим просив відмовити в задоволенні позову ( а. с. 39-40, 41 ). Ухвалою суду від 26 вересня 2019 року постановлено визнати обов`язкову явку в судове засідання представника позивача ( а. с. 54-55 ). В судовому засіданні представник позивача - адвокат Фацул М.В. підтримала позовні вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просила вимоги банку задовольнити в повному обсязі. Також, зазначила, що у позовній заяві мається технічна описка, що кредит видано у сумі 33 883,44 грн., замість правильного 20 636,19 грн. На питання суду представник позивача за який період виникла неустойка у розмірі 80 902,53 грн. не змогла пояснити, так як у виписці по рахунку остання не відображена. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача визнав частково. Підтвердив, що дійсно між ним та банком було укладено кредитний договір, який був ним підписаний та отримано кредит у розмірі 20 636,19 грн. Підтвердив, що дійсно не в повному обсязі виконував умови кредитного договору. Визнав заборгованість за кредитом у розмірі 18 810,31 грн. та проценти у розмірі 3 283,03 грн. Представник відповідача - адвокат Дульддієр О.П. в судовому засіданні підтримав свого довірителя. Додав, що дійсно неустойку не визнають, так як з боку позивача не доведено її нарахування у зазначеному розмірі, а також необхідно застосувати ст. 551 ЦК України, оскільки неустойка значно перевищує суму основного боргу. Стосовно комісії, то така також не підлягає стягненню, так як комісія не передбачена умова кредитного договору. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги АТ «ПУМБ» підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 06 листопада 2014 року між публічним акціонерним товариством «Банк Ренесанс Капітал» та [PERSON] була укладена пропозиція укласти договори ( оферта ) ( а. с. 7 ). З зазначеної пропозиції вбачається, що між публічним акціонерним товариством «Банк Ренесанс Капітал» та [PERSON] укладається кредитний договір № GР-6976914 та сума кредиту складає 20 636,19 грн. ( п.п. 2.1, 2.2. ). Строк кредиту складає 48 місяців ( п. 2.3 ). Розмір процентної ставки складає 9%, розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості 1,35% ( п.п. 2.4 , 2.5 ). Сума платежу ( до 7 числа кожного календарного місяця ), платіжні періоди з 07.11.2014 року по 07.11.2018 року. Сума платежу за розрахунковий період - 792,06 грн. щомісяця та 791,79 грн. ( останній платіж ). Комісія за обслуговування кредитної заборгованості - 278,59 грн. щомісяця ( п. 3.6 ). На вказаній пропозиції маються підписи сторін. Цивільний кодекс України термін «оферта», розшифровує як пропозицію укласти договір. Для опису дій сторін та суті оферти відведена стаття 641 «Пропозиція укласти договір»: Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Крім того, з основних умов кредитного договору та страхування вбачається, що вони також підписані сторонами ( а. с. 8 ). Встановлено, що 19.07.2016 року публічне акціонерне товариство «Банк Ренесанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк». Отже, акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» є правонаступником усіх прав та зобов`язань публічного акціонерного товариства «Банк «Ренесанс Капітал», що підтверджується випискою та Статутом ( а. с. 14-25 ). Звертаючись до суду з позовними вимогами позивач АТ «Перший Український Міжнародний Банк» наголошує на тому, що за невиконання умов кредитного договору з боку відповідача станом на 23.07.2019 року у останнього перед банком утворилася заборгованість на загальну суму боргу в розмірі - 114 786,80 грн., яка складається з: 18 810,31 грн. - заборгованість за кредитом; 3 283,03 грн. - заборгованість процентами; 11 790,93 грн. - заборгованість за комісією; 80 902,53 грн. - штрафні санкції. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно зі ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і в строк, встановлений договором, відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. В силу ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визнані умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. На підставі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір в силу приписів ст. 638 ЦК України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, підписання пропозиції укласти договори ( оферта ) від 06.11.2014 року та основні умови кредитного договору та страхування свідчить про те, що [PERSON] всі умови даного Договору цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього. Таким чином, своїми підписами сторони письмово підтвердили та закріпили те, що вони діяли свідомо, були вільні в укладенні договору, вільні у виборі контрагента та умов договору. Стаття 1048 частина 1 ЦК України передбачає право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір та порядок одержання яких встановлюється договором. Позичальник зобов`язаний, відповідно до ст. 1049 ЦК України, повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. За кредитним договором, відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є примусове виконання зобов`язання в натурі. Примусове виконання зобов`язання в натурі, - це спосіб захисту, який випливає з загального принципу повного і належного виконання зобов`язання та полягає в зобов`язанні здійснити дію, або утриматися від її здійснення, незалежно від застосування до боржника інших заходів впливу. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частино 5 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено та не спростовано сторонами, що дійсно між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір 06.11.2014 року та відповідачем [PERSON] отримано кредит в розмірі 20 636,19 грн. Відповідач [PERSON] підтвердив те, що не виконував своєчасно та в повному обсязі умови кредитного договору. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнав частково позовні вимоги позивача в частині основного боргу за кредитним договором у розмірі 18 810,31 гривень та проценти в розмірі 3 283,03 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки, відповідач підтвердив те, що не виконував умови кредитного договору у зв`язку з чим виникла заборгованість та визнав позовні вимоги позивача в частині основного боргу у розмірі 18 810,31 грн. та процентів у розмірі 3 283,03 грн., то суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу у розмірі 18 810,31 грн. та процентів у розмірі 3 283,03 грн. Крім того, Велика Палата ВС у рішенні № 444/9519/12 перше за все акцентувала увагу на тому, що потрібно розрізняти поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання». Судді зазначили, що: «Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке відбувається під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України)» (п. 32 Постанови). Тому, посилання представника відповідача в заяві про застосування строків позовної давності, яка була надана до суду 24.09.2019 року, про сплив строку позовної давності в частині стягнення основного боргу за кредитним договором, що є підставою для відмови у позові є безпідставними та такими, що не можуть бути застосовані судом. До того ж, в судовому засіданні встановлено та підтверджено випискою, що останній платіж відповідачем було здійснено 18.04.2016 року. Інших належних та допустимих доказів в зворотному з боку відповідача не було надано. Стосовно позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача комісії у розмірі 11 790,93 грн., то такі вимоги є обґрунтованими та таким, що підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до п. 2.5 кредитного договору, розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості становить - 1,35%. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості становить - 278,59 грн. щомісяця ( п. 3.6 ). В судовому засіданні встановлено, що комісія у розмірі 11 790,93 грн. виникла у відповідача за невиконання умов договору та була нарахована за період з 01.01.2018 року по 01.10.2018 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою та підтверджено представником позивача. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки, комісія у розмірі 11 790,93 грн., яку просить суд стягнути позивач нарахована за період з 01.01.2018 року по 01.10.2018 року, тобто в межах позовної давності, то заява представника відповідача про застосування строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог є безпідставною та такою, що не може бути застосована судом. Щодо позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача неустойки в розмірі 80 902,53 гривень, то суд приходить до наступного. У наданій позивачем до суду виписці по рахунку відповідача, остання не відображає суму заборгованості, яку просить стягнути позивач з відповідача за неустойку в розмірі 80 902,53 гривень. Не змогла пояснити в судовому засіданні і представник позивача щодо зазначеної суми, яким чином та за який період остання була нарахована. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача неустойки в сумі 80 902,53 гривень є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Оскільки позивачем при зверненні до суду було понесено судові витрати у розмірі 1 921 гривень, понесення яких документально підтверджено ( а. с. 29 ), то такі витрати підлягають відшкодуванню та стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial