Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

В травні 2020 р. позивач [PERSON] , інтереси якого представлені адвокатом Гурез І.О., звернувся з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Подільської РДА у м. Києві суду про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном, а саме: квартири [ADDRESS] . На підтвердження позовних вимог позивач посилається на те, що він є власником квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстровані Відповідачі, які не є співвласниками квартири, а попереднім власником даної квартири була [PERSON] , однак остання втратила право власності у зв`язку з продажем квартири Позивачу. На даний час наявність реєстрації Відповідачів у квартирі обмежує права Позивача та він змушений безпідставно нести додаткові витрати з оплати комунальних послуг за зареєстровану особу що фактично не проживає. Провадження у справі відкрито ухвалою від 08.07.2020 р. з призначенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Відзив на позов не надходив. В судовому засіданні 16.03.2021 р. за клопотанням представника позивача до участі в справі як третя особа, що не заявляє самосійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, залучена Служба у справах дітей Подільської РДА у м.Києві. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам, проти постановлення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомлено, відзив на позов не надходив. На підставі ст.223 ч.4, 280 ЦПК України розгляд справи проведений в заочному порядку. Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв пор суті справи та з процесуальних питань не подавав. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, якимнадана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Встановлено, що позивач [PERSON] є одноособовим власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 13.04.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Кучеренко Н.П. за реєстром № 681, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.04.2017 року. Як вбачається з вищевказаного договору, позивачем була придбана дана квартира у продавця [PERSON] , [INFO] . Відповідно до п.16. вищевказаного договору, продавець [PERSON] зобов`язувалась знятись з реєстраційного обліку та забезпечити зняття з реєстраційного обліку зареєстрованих в квартирі осіб в термін до 13.05.2017 р., звільнити квартиру та передати покупцю ключі від квартири в день підписання цього договору. Згідно матеріалів справи, на час розгляду справи у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [INFO] , - з 11.02.1999 р.; малолітній [PERSON] , [INFO] , - з 27.12.2019 р.; [PERSON] , [INFO] , - [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , - з 28.04.2015 р. Отже, матеріалами справи підтверджено, що на час розгляду справи попередній власник квартири - відповідач [PERSON] - та члени її сім`ї не знялись з реєстраційного обліку у вищевказаній квартирі. Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України та ЖК України. За змістом ст.156 ч.1 Житлового Кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16). Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до положень статей 391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Верховний суд у складі Касаційного цивільного суду зробив такий висновок у справі № 638/13030/13-ц, постанова від 25 липня 2018 року: якщо квартира набута на законних підставах, покупець має право виселити усіх зареєстрованих у ній осіб, в тому числі і членів сім`ї продавця, без надання іншого житлового приміщення. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В судовому засіданні наданими документами підтверджено, що Відповідачі, не будучи власниками вказаної квартири, зареєстровані у вказаній квартирі, при цьому не є родичами/членами родини Позивача, що порушує права власника, позивача. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Право користування Відповідачами вищевказаною квартирою було похідним від права власності на вказану квартиру [PERSON] , а право власності останньої припинилось 13.04.2017 року. Згідно із статтею 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що відповідачі втратили право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , оскільки відсутні у даному житловому приміщенні, не мають речей у спірному житлі, не беруть участі в утриманні майна за місцем реєстрації, чим перешкоджають власнику у здійсненні права користування та розпоряджання квартирою. Відповідно до ст.29 ч.4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Отже, в зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування вищевказаною квартирою, то її малолітній син [PERSON] , [INFO] , що проживає разом з нею, також не має права користування даною квартирою, оскільки повинен проживати з одним зі своїх батьків. Статтею ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання фізичної особи є рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням. Отже, зазначення про необхідність зняття особи з реєстраційного обліку у рішенні суду є зайвим. Відповідно до Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання», зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентними, уповноваженими на це органами, зокрема, на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, і лише в разі відмови цього органу здійснити зняття особи з реєстраційного обліку на підставі рішення суду, такі дії можуть бути оскаржені до суду із залученням компетентного органу в якості відповідача. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, заснованими на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, то відповідно до ст.141 ЦПК України з Відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір сплачений Позивачем при подачі позову в розмірі 1 681,6 грн., тобто по 560,53 грн. з відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, ст.ст.317, 319, 321, 391, 405, 406 ЦК України, ст.ст.150, 156 ЖК України, ст.3,7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved