Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

Генеральний директор Приватного аграрного орендного підприємства «Зоря» - [PERSON] звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , Фізичної особи -підприємця [PERSON] , в якій просить визнати недійсним договір оренди землі б/н, укладений 14 березня 2017 року між[PERSON] та Фізичною особою - підприємцем [PERSON] щодо земельної ділянки розміром 5,5197 га, кадастровий номер 6324285000:01:002:0207, розташованої на території Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області. В обґрунтування позовних вимог позивачем в позові зазначено, що між Приватним аграрним орендним підприємством «Зоря» та[PERSON] був укладений Договір оренди землі № 293 від 01 лютого 2008 року, предметом якого була земельна ділянки розміром 5,5197 га, кадастровий номер 6324285000:01:002:0207, що розташована на території Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області. Дана угода буда зареєстрована у Нововодолазькому районному відділі Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» при Держкомземі України, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 30 липня 2008 року за № 040870000335. За згодою сторін строк дії вказаного договору складав 10 років. Як вказав позивач даний договір ніким не оспорювався та не визнавався в судовому порядку недійсним. Згодом Договір оренди землі № 293 від 01 лютого 2008 року було розірвано сторонами відповідно до угоди про дострокове розірвання договору оренди землі, у зв`язку з чим припинення іншого речового права зареєстровано 09 грудня 2017 року. Водночас між Приватним аграрним орендним підприємством «Зоря» та [PERSON] було укладено новий договір оренди землі за № С/293 від 01 листопада 2017 року, за яким право оренди земельної ділянки за позивачем було зареєстроване 09 грудня 2017 року. Разом із тим, позивачу стало відомо, що у період дії Договору оренди № 293 від 01 лютого 2008 року всупереч вимогам діючого законодавства між [PERSON] та Фізичною особою - підприємцем [PERSON] був укладений інший Договір оренди б/н від 14 березня 2017 року строком на 15 років, предметом якого також є земельна ділянка, розміром 5,5197 га, кадастровий номер 6324285000:01:002:0207, що розташована на території Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області. Речові права за вказаною угодою булі зареєстровані 12 квітня 2017 року державним реєстратором Валківської районної державної адміністрації Харківської області, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 177217037 від 13 серпня 2019 року. На переконання позивача, [PERSON] не мав права укладати угоди щодо одного й того самого майна у період дії попереднього договору, про що також неодноразово наголошував Верховний Суд у своїх постановах. Зокрема у постанові від 29 січня 2018 року у справі № 192/1776/16-ц Верховним Судом висловлена правова позиція щодо встановлення недійсності інших угод, укладених у період попередньої. Оскаржений договір, на думку позивача, є недійсним, оскільки він не відповідає вимогам чинного законодавства та укладений до закінчення строку дії іншого договору оренди землі, стороною якого єПриватне аграрне орендне підприємством «Зоря».Дана обставина перешкоджає реалізації права позивача на користування майном, що зумовило останнього звернутись з позовом до суду. Відповідачем у справі - Фізичною особою - підприємцем [PERSON] адресу суду надіслано відзив на позовну заяву Приватного аграрного орендного підприємства «Зоря», відповідно до приписів статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, у якомуз посиланням на фактичні обставини, викладеними позивачем у позові зазначено, що між [PERSON] та ФОП [PERSON] був укладений Договір оренди б/н від 14 березня 2017 року строком на 15 років, предметом якого також є земельна ділянка, розміром 5,5197 га, кадастровий номер 6324285000:01:002:0207, що розташована на території Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області. Речові права за вказаною угодою булі зареєстровані 12 квітня 2017 року державним реєстратором Валківської районної державної адміністрації Харківської області, оскільки відповідні державні реєстри не містили будь-яких обмежень щодо реєстраційних дій. 09 серпня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір міни земельних ділянок, який був зареєстрований у відповідності з чинним законодавством України. На підставі цього договору [PERSON] став власником земельної ділянки з кадастровим номер 6324285000:01:002:0207. Відповідно до пункту 13.2 Договору про оренду землі від 14 березня 2017 року дія договору припиняється, зокрема у зв`язку з поєднанням в одній особі власника земельної ділянки та орендаря, що відбулося на підставі Договору міни земельних від 09 серпня 2018 року. Тому на думку відповідача Договір оренди землі б/н від 14 березня 2017 року припинив свою дію 09 серпня 2018 року в силу норм Закону та у відповідності до Договору оренди землі, тому визнання договору оренди землі недійсним є неможливим, оскільки предмет спору припинив існування. Відповідач [PERSON] своїм правом на надання відзиву на позовну заяву відповідно до приписів статті 178 Цивільного процесуального кодексу України не скористався. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 01 жовтня 2019 рокувідкрито провадження у справі за позовом Приватного аграрного орендного підприємства «Зоря`до [PERSON], Фізичної особи - підприємця [PERSON] про визнання договору оренди землі недійсним, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 03 грудня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. За клопотанням представника відповідача - Фізичної особи - підприємця [PERSON] ухвалами Нововодолазького районного суду Харківської області від 01 липня 2020 року та 03 вересня 2020 року явка відповідача [PERSON] у судове засідання визнавалась обов`язковою. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у справі за позовом Приватного аграрного орендного підприємства «Зоря» до [PERSON] , Фізичної особи - підприємця [PERSON] про визнання договору оренди землі недійсним, судом не вживалось. Уповноважений представник Приватного аграрного орендного підприємства «Зоря» у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи були сповіщені завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення УДППЗ «Укрпошта» про вручення рекомендованого поштового відправлення № 6320202332060. Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України,на електронну адресу суду представник позивача - адвокат Е.А.Ісачкін направив заяву, яка була зареєстрована за вхідним № ЕП-29/21 - вх. від 11 січня 2021 року, в якій просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, слухання справи провести за відсутності позивача. Відповідач, [PERSON] , у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Судові повістки були повернуті на адресу суду з відмітками відділення УДППЗ «Укрпошта» - «за закінченням встановленого строку зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою» . Фізична особа - підприємець [PERSON] у судове засідання також не з`явився та свого представника не направив, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення УДППЗ «Укрпошта» про вручення рекомендованого поштового відправлення № 6320202332079, відповідно до якого відповідач отримав судову повістку на 04 березня 2021 року - 19 лютого 2021 року. Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно приписів пункту 1 частини 3 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Крім того, частиною 3статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивача свідчить відповідна заяви, подана його представника та долучена до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги той факт, що судом створені необхідні умови для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав на участь в розгляді справи у суді, підстав для визнання необхідним надання сторонам особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Вивчивши доводипозовної заяви та відзиву відповідача - Фізичної особи - підприємця [PERSON] здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно зі статтею 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Положеннями статті 10 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. При цьому суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Так, цивільним законодавством України регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина 1 статті 1 Цивільного кодексу України). Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України регламентовано право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. А за правилами частини 1 статті 16 вищевказаного нормативно - правового акту визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно з частиною 1 статті 77 вказаного нормативно - правового документу, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Так, земельна ділянка площею 5,5197 га, розташована на території Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 6324285000:01:002:0207, на праві власності до 09 серпня 2018 року належала [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] . Дана обставина визнана усіма учасниками справи в заявах по суті справи, а отже у суду не має сумнівів щодо достовірності цієї обставин (щодо права власності на земельну ділянку) та добровільності її визнання, а отже у відповідності до частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України вона не підлягає доказуванню. Як убачається із матеріалів справи, між Приватним аграрним орендним підприємством «Зоря» та [PERSON] був укладений Договір оренди землі № 293 від 01 лютого 2008 року, предметом якого була земельна ділянки розміром 5,5197 га, кадастровий номер 6324285000:01:002:0207, що розташована на території Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, відповідно до умов якого орендодавець [PERSON] надає, а орендар Приватне аграрне орендне підприємство «Зоря», приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області. Так, в оренду передається земельна ділянка загальною площею 5,5197 гектар, у тому числі рілля - 5,5197 гектар, строком на 10 років (пункти 1, 2, 8 договору). Передача земельної ділянки в оренду здійснюється без розроблення проекту її відведення та здійснюється у тижневий строк після державної реєстрації цього договору за актом приймання - передачі (пункти 18 та 20 договору). Згідно з пунктами 36 та 37 договору зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. Дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; ліквідації юридичної особи - орендаря. Договір припиняється також в інших випадках, передбачених законом. При цьому, розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається. Умовами розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку є потреба для державних цілей (пункт 39 договору). У пункті 43 договору сторони дійшли згоди, що цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Зазначений договір зареєстровано у Нововодолазькому районному відділіХарківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» при Держкомземі України, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 30 липня 2008 року за № 040870000335. Відповідно до акту прийому - передачі земельної ділянки згідно договору оренди від 01 лютого 2008 року убачається, що у селі Комінтерн 30 липня 2008 року власник землі [PERSON] передав земельну ділянку, кадастровий номер 6324285000:01:002:0207згідно Державного акту ЯД № 064830 в натурі, та орендар Приватне аграрне орендне підприємство «Зоря» Красноградського району Харківської області в особі генерального директора [PERSON], прийняв її в розмірі 5,5197 гектарів, у тому числі рілля - 5,5197 гектар. 31 жовтня 2017 року орендодавець [PERSON] та орендар Приватне аграрне орендне підприємство «Зоря» уклали угоду про дострокове розірвання договору оренди землі № 293 від 01 лютого 2008 року. Окрім цього, між Приватним аграрним орендним підприємством «Зоря» та [PERSON] було укладено новий договір оренди землі за № С/293 від 01 листопада 2017 року, відповідно до умов якого орендавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області. Так, в оренду передається земельна ділянка з кадастровим номером 632242850000:01:002:0207, розміром5,5197 гектар, у тому числі рілля - 5,5197 гектар, строком на 20 років (пункт 2.1 статті 2, пункт 3.1 статті 3 договору). Відповідно до пункту 3.1 договору право оренди земельної ділянки виникає з моменту реєстрації цього права відповідно до законодавства. Договір набирає чинності після підписання сторонами. Земельна ділянка вважається переданою орендодавцю орендареві з моменту державної реєстрації права оренди земельної ділянки (пункт 6.1 статті 6 договору). При цьому у пункті 14.1 статті 14 договору сторони узгодили, що право оренди Земельної ділянки оформляється відповідно до чинного законодавства України З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 177217037, сформованої 13 серпня 2019 року о 08 годині 53 хвилин 46 секунд Камишанською сільською радою Охтирського району Сумської області вбачається, що земельна ділянка, площею 5,5197 гектар, кадастровий номер 6324285000:01:002:0207, що знаходиться на території Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1233446663242), на праві приватної власності відповідно до державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія та номер ЯД № 064830, виданий 23 січня 2008 року Нововодолазькою районною державною адміністрацією належала [PERSON] , реєстрацій номер облікової картки платника податків [NUMBER] . У розділі «Актуальна інформація про державну реєстрацію іншого речового права» міститься запис про інше речове право за № 23858371 (дата реєстрації 09 грудня 2017 року, час реєстрації 12 година 17 хвилин 46 секунд) згідно якого державним реєстратором Куц Оленою Віталіївною, філія комунального підприємства «Реєстраційно - інвентаризаційна служба» Опішнянської територіальної громади в Харківській області зареєстровано право оренди земельної ділянки відповідно до договору оренди землі, серія та номер: С/293, виданий 01 листопада 2017 року, строком на 20 років з правом пролонгації, укладеного між орендарем - Приватним аграрним орендним підприємством «Зоря», (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 30377984) та орендодавцем [PERSON] , реєстрацій номер облікової картки платника податків [NUMBER] . У той же час, 14 березня 2017 року між між [PERSON] та Фізичною особою - підприємцем [PERSON] був укладений інший Договір оренди б/н строком на 15 років, предметом якого також є земельна ділянка, розміром 5,5197 гектар, кадастровий номер 6324285000:01:002:0207, що розташована на території Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, відповідно до умов якого орендодавець [PERSON] , реєстрацій номер облікової картки платника податків [NUMBER] передав орендарю - Фізичній особі - підприємцю [PERSON] в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка належить орендодавцеві на праві приватної власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 064830. Об`єктом оренди за даним договором є земельна ділянка, площею 5,5197 гектар, кадастровий номер 6324285000:01:002:0207, яка знаходиться на території Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області (пункт 2.1 договору). Відповідно до пункту 3.1 договору строк його дії визначено 15 років, що відліковуються з моменту набрання чинності цим договором, але в будь - якому разі дія договору триває до закінчення збору врожаю орендарем після його належного визрівання відповідно до строків вегетації сільськогосподарських культур. Речові права за вказаною угодою були зареєстровані 12 квітня 2017 року державним реєстратором Валківської районної державної адміністрації Харківської області Шевченко О.В., що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 177217037 від 13 серпня 2019 року, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 34929310 від 25 квітня 2017 року, номер запису про інше речове право 20138639, що підтверджується інформацією з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права. З Договору міни земельних ділянок, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 09 серпня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гаражою І.П., зареєстрованого в реєстрі за № 1818 убачається, що [PERSON] передав [PERSON] , а [PERSON] прийняв земельну ділянку площею 0,0200 га, склад угід рілля, кадастровий номер 6324285000:02:001:0272, за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: Харківська область Нововодолазький район, с/рада Станичненська. Нерухоме майно належало [PERSON] на праві приватної власності, право власності на яке зареєстроване в Державному реєстрі речових прав 26 грудня 2016 року, номер запису про право власності 18399715, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1138233063242. В свою чергу [PERSON] передав у власність [PERSON] , а [PERSON] прийняв земельну ділянку, площею 5,5197 га, склад угід рілля, кадастровий номер 6324285000:01:002:0207, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: Харківська область Нововодолазький район, с/рада Станичненська. Нерухоме майно належало [PERSON] на праві особистої приватної власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯД №064830, виданого на його ім`я на підставі Розпорядження Нововодолазької райдержадміністрації від 07 квітня 2006 року № 200. При цьому, у пункті 2.3 Договору міни є примітка, що існує оренда земельної ділянки - Приватне аграрно орендне підприємство «Зоря», дата державної реєстрації речового права 09 грудня 2017 року, строк дії речового права 20 років, орган, що здійснив державну реєстрацію речового права - Філія комунального підприємства «Реєстраційно-інвентаризаційна служба» Опішнянської територіальної громади у Харківській області. Під час вирішення спірних правовідносин суд враховує, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України, а також Закону України «Про оренду землі». Так, частинами 1, 2 та 4 статті 13 й частиною 2 статті 14 Конституції України гарантовано, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності які рівні перед законом. Право власності на землю гарантується, воно набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Положеннями статті 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. При цьому саме власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, що прямо передбачено у частині 1 статті 317 Цивільного кодексу України. Приписами статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом статті 626 вказаного кодифікованого нормативно - правового акту України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України). Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 зазначеного кодифікованого закону України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є умови про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень статті 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди (частина 4 статті 124 Земельного кодексу України). При цьому у відповідності до статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Аналогічні приписи містяться й у частині 1 статті 210 Цивільного кодексу України, яка визначає, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно зі статтею 792 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, який регулює відносини щодо оренди землі є Закон України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року № 161-ХІV (далі - Закон України «Про оренду землі»). Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (стаття 1 Закону України «Про оренду землі»). За змістом статей 18 та 20 зазначеного вище закону (в редакції, яка була чинною на момент укладення й реєстрації договору оренди землі № 293 від 01 лютого 2008 року, предметом якого була земельна ділянки розміром 5,5197 га, кадастровий номер 6324285000:01:002:0207 між [PERSON] та Приватним аграрним орендним підприємством «Зоря») укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації та тільки після цього набирає чинності. Як вбачається із пунктів 8 й 43 договору оренди землі № 293, укладеного 01 лютого 2008 року між [PERSON] та Приватним аграрним орендним підприємством «Зоря», він укладений на строк 10 років й набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації, яка, як убачається із матеріалів справи, здійснена 30 липня 2008 року, про що у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис № 040870000335. Набрання договором чинності є момент у часі, коли починають діяти права та обов`язки сторін за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін. Таким чином, ураховуючи наведені обставини справи і визначений законодавцем порядок державної реєстрації договорів оренди землі та права користування на умовах оренди, суд приходить до висновку, що строк дії вказаного договору починається не з моменту його укладення (01 лютого 2008 року), а з моменту його державної реєстрації (30 липня 2008 року), та відповідно строк його дії складав до 30 липня 2018 року, але був розірваний достроково за згодою сторін 31 жовтня 2017 року. У статті 204 Цивільного процесуального кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Так, судом не встановлено обставин нікчемності (недійсності в силу закону) договору оренди землі № 293, укладеного 01 лютого 2008 року між [PERSON] та Приватним аграрним орендним підприємством «Зоря», а в матеріалах справи відсутні відомості щодо визнання вказаного договору недійсним за рішенням суду. Разом із тим, як свідчать матеріали справи у період дії договору оренди землі № 293, укладеного 01 лютого 2008 року, між [PERSON] та Фізичною особою - підприємцем [PERSON] був укладений інший Договір оренди б/н від 14 березня 2017 року строком на 15 років, предметом якого також є земельна ділянка, розміром 5,5197 га, кадастровий номер 6324285000:01:002:0207, що розташована на території Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області. З цього приводу слід зазначити, що виходячи з приписів статті 95 та пункту 5 статті 116 Земельного кодексу України, за укладеного договору оренди землі, власник земельної ділянки (орендодавець) не може під час строку його дії укладати інші договори оренди чи встановлення емфітевзису щодо цієї самої земельної ділянки без розірвання попереднього договору, оскільки це порушує права первісного орендаря. Положеннями статті 396 Цивільного кодексу України регламентовано, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, в тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу, а відповідно до частини 1 статті 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. При цьому, орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою (частина 2 статті 24 Закону України «Про оренду землі»). За змістом статті 31 вищенаведеного Закону України розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно із частиною 3 статті 152 Земельного кодексу України, зокрема, шляхом визнання угоди недійсною (пункт «в» зазначеної норми права). Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з вимогами частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 3 вказаної статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Пленум Верховного Суду України у пункті 2 Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У пункті 8 вищезгаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України вказано, що відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 Цивільного кодексу України, саме на момент вчинення правочину. Під час судового розгляду справи судом встановлено, що на момент укладання між [PERSON] , як власником спірної земельної ділянки, та Фізичною особою - підприємцем [PERSON] іншого Договору оренди б/н від 14 березня 2017 року строком на 15 років, предметом якого також є земельна ділянка, розміром 5,5197 гектар, кадастровий номер 6324285000:01:002:0207, що розташована на території Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, продовжував ще діяти попередній договір оренди тієї ж самої земельної ділянки, укладений 01 лютого 2008 року між [PERSON] та Приватним аграрним орендним підприємством «Зоря» у порядку, передбаченому на час його укладення, та фактично виконувався позивачем на користь [PERSON] , що у встановленому законом порядку не спростовано. Таким чином, наявні усі підстави для визнання недійсним оспорюваного договору оренди землі, оскільки право користування земельною ділянкою, яке виникло та існувало у позивача на підставі договору оренди з [PERSON] (як власником земельної ділянки на час укладання договору № 293 від 01 лютого 2008 року), порушено внаслідок укладання договору оренди цієї ж земельної ділянки між відповідачами, і таке право підлягає захисту в обраний позивачем спосіб. Також при вирішені даного спору суд враховує висновки, що викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року в справі № 587/2326/16-ц (провадження № 14-442цс19), де вказано, що «суди першої й апеляційної інстанцій встановили, що на час підписання 29 грудня 2015 року оскарженого договору та реєстрації права оренди земельної ділянки за ФГ «Натон» був чинним інший договір оренди цього ж об`єкта, підписаний [PERSON] із позивачем 19 квітня 2007 року і зареєстрований 23 жовтня 2007 року у Сумському районному реєстраційному відділі Сумської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України». Орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які би перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою (абзац четвертий частини другої статті 24 Закону України «Про оренду землі»). Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання угоди недійсною (пункт «в» частини третьої статті 152 ЗК України). Внаслідок укладення оскарженого договору ФГ «Натон» отримало право оренди земельною ділянкою, що стало перешкодою для позивача у реалізації аналогічного права щодо тієї самої земельної ділянки. З огляду на це Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про порушення права позивача на оренду земельної ділянки та наявність підстав для визнання оскарженого договору недійсним». Аналіз постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року в справі № 587/2326/16-ц (провадження № 14-442цс19) як в цілому, так і висновків зроблених в ній свідчить, що основною ідеєю, на якій основується як постанова, так і висновки, є те, що недопустиме укладення декількох договорів найму щодо однієї речі, і другий договір найму має визнаватися недійсним. Відповідно до частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Крім того, згідно з частинами 5 та 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Таким чином, позивачем доведено недійсність договору оренди землі, укладеного 14 березня 2017 року між[PERSON] та Фізичною особою - підприємцем [PERSON] щодо земельної ділянки, площею 5,5197 гектар, кадастровий номер 6324285000:01:002:0207, розташованої на території Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, оскільки його недійсність встановлена при укладенні, у період дії іншого попереднього договору оренди, строк якого не закінчився. Доводи представника Фізичної особи - підприємця [PERSON] щодо того, що договір оренди від 14 березня 2017 року передбачає передання майна, а тому він вважається укладеним з моменту вчинення відповідної дії, що співвідноситься з правовими висновками, викладеними у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, суд відхиляє через таке. Предметом судового розгляду у справі № 338/180/17 був порядок визнання договору укладеним та стягнення заборгованості за договором підряду, у зв`язку з чим висловлено наступну правову позицію: «…Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частини перша та друга статті 640 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону…». Але, з урахуванням характеру спірних правовідносин, що виникли у справі за позовомПриватного аграрного орендного підприємства «Зоря`до [PERSON] , Фізичної особи - підприємця [PERSON] про визнання договору оренди землі недійсним, їх особливий порядок правового регулювання (спеціальні закони), зміст позовних вимог у даній справі, суд приходить до висновку, що правові висновки, викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, даних правовідносин не регулюють. Доводи відповідача стосовно того, що між [PERSON] та Фізичною особою - підприємцем [PERSON] був укладений договір оренди землі від 14 березня 2017 року, а речові права за вказаною угодою були зареєстровані 12 квітня 2017 року державним реєстратором Валківської районної державної адміністрації Харківської областісудом відхиляються, оскільки це не є підставою для відмови у задоволенні позову про визнання його недійсним, враховуючи, що з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 177217037, сформованого 13 серпня 2019 року о 08 годині 53 хвилини 46 секунд Комишанською сільською радою Охтирського району Сумської області вбачається, що у вказаному реєстрі є записщодо скасування дії іншого речового права, а саме право оренди спірної земельної ділянки,що виникло на підставі договору оренди землі від 14 березня 2017 року, укладеного між[PERSON] та Фізичною особою - підприємцем [PERSON] . Також суд не приймає до уваги посилання представника відповідача Фізичної особи - підприємця [PERSON] на відсутність підстав для задоволення позовних вимог Приватного аграрного орендного підприємства «Зоря», оскільки наразі спірний Договір оренди землі б/н від 14 березня 2017 року при пинив свою дію в силу норм Закону України «Про оренду землі» та пункту 13.2 Договору, у зв`язку із поєднанням в одній особі власника земельної ділянки та орендаря відповідно до договору міни, укладеного 09 серпня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] , в результаті якого власником спірної земельної ділянки став [PERSON] , через те, що зазначений договір міни був укладений вже після реєстрації права оренди за позивачем, про що також міститься застереження у договорі міни. Перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи - [PERSON] ніяким чином не впиває на недійсність правочину, укладеного 14 березня 2017 року між [PERSON] та Фізичною особою - підприємцем [PERSON] , та лише може бути за певних умов окремою підставою для зміни умов або припинення (розірвання) договору оренди землі, укладеного між [PERSON] та Приватним аграрним орендним підприємством «Зоря». Враховуючи вищевикладене, позов Приватного аграрного орендного підприємства «Зоря» до [PERSON] , Фізичної особи - підприємця [PERSON] про визнання договору оренди землі недійсним, належить задовольнити у повному обсязі. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог Приватного аграрного орендного підприємства «Зоря», суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1, підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, ставка судового збору встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1921 гривня 00 копійок, що підтверджено платіжним дорученням № 233 від 30 серпня 2019 року, Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» у місті Києві. Частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункт 1 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України). З огляду на вищевикладене, враховуючи, що позовні вимоги Приватного аграрного орендного підприємства «Зоря», підлягають задоволенню в повному обсязі, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з [PERSON] , Фізичної особи - підприємця [PERSON] понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 960 гривень 50 копійок з кожного. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved