Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

До Баришівського районного суду Київської області 24.02.2021 року звернулася заявниця [PERSON] із заявою про встановлення факту смерті її батьків [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування поданої заяви посилається на те, що [INFO] в м. Торез Донецької області померла мати заявниці [PERSON] , а [INFO] в м. Торез Донецької області помер батько заявниці [PERSON] . Факт смерті матері заявниці було зафіксовано свідоцтвом про смерть [NUMBER] виданим відділом ЗАГС Торезького міського управління юстиції Міністерства юстиції ДНР від 04 вересня 2020 року, а факт смерті батька заявниці було зафіксовано свідоцтвом про смерть [NUMBER] виданим відділом ЗАГС Торезького міського управління юстиції Міністерства юстиції ДНР від 21 листопада 2020 року. Заявниця звернулася до Баришівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), щодо здійснення державної реєстрації смерті батьків, однак, відділом держаної реєстрації актів цивільного стану заявниці було відмовлено в реєстрації смерті, оскільки форма свідоцтв про смерть не відповідає опису та зразку бланка свідоцтва про смерть, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2010 року № 1025 (в редакції Постанови КМУ від 16.09.2015 року № 755) із внесеними змінами. Тобто, свідоцтва про смерть від 04 вересня 2020 року та 21 листопада 2020 року, які видані на території тимчасово не підконтрольній Україні, не створює будь-яких правових наслідків. Просить подану заяву задовольнити, оскільки встановлення факту смерті батьків заявниці [PERSON] та [PERSON] вплине на припинення, зміну та виконання правовідносин, які безпосередньо відобразяться на реалізацію прав заявника. Заявниця в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином. Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 317 ЦПК України щодо невідкланого розгляду даної категорії справ, суд приходить до висновку про необхідність розгляду справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України і такі справи розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню, Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»- підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. За зверненням заявниці до Баришівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 24.02.2021 року заявниці було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті, оскільки подані нею для підтвердження факту смерті [PERSON] та [PERSON] свідоцтва про смерть, не відповідають формі та опису свідоцтва українського зразка. Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ), практика якого відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права, дійшов висновку у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001), ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] та [PERSON] встановленими.

Outcome: approved