Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-17 00:00:00

В червні 2018 року позивач [PERSON] пред'явив позов до [PERSON] та просить суд розірвати укладений між сторонами шлюб, посилаючись на те, що погіршення стосунків та складнощі у взаєморозумінні призвели до фактичного припинення подружніх стосунків. Позивач вказує, що кожен з подружжя жив своїм життям та не намагався перейнятися проблемами іншого. Сторони не мають спільних інтересів, почуття поваги та любові остигли. Одночасно з позовною заявою позивач надав письмову заяву, якою просив розгляд справи проводити у його відсутності та задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась. Надала заяву про розгляд справи у її відсутності (вхід. № 25482 від 11.07.2018). У вказаній заяві відповідач підтвердила, що подружні стосунки між сторонами не підтримуються з квітня 2018 року, незважаючи на спільне проживання в одному будинку. Причиною розлучення зазначила ревнощі з боку позивача та прояв неповаги до дружини. Враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, суд вважає за можливе розглянути справу у підготовчому засіданні, що відповідає положенням статті 200 ЦПК України. Матеріали справи є повними і достатніми для її розгляду. При розгляді справи судом встановлено, що шлюб між громадянами України [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], був зареєстрований 01 червня 1997 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Одеської міської ради, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 459 від 01.06.1972(свідоцтво про одруження [NUMBER]). Дружина після реєстрації шлюбу змінила прізвище на [PERSON]. Від шлюбу у подружжя [PERSON] народилося двоє дітей: [INFO] - [PERSON] (свідоцтво про народження: [NUMBER] від 20 червня 1998 р., актовий запис № 292 Відділу реєстрації актів громадянського стану Центральної райадміністрації Одеської області); [INFO] - [PERSON] (свідоцтво про народження: серія [NUMBER] від 27 травня 2010 р. актовий запис № 872 Київського відділу реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції). 05 червня 2018 року позивач [PERSON] подав до суду позов про розірвання шлюбу з [PERSON]. Станом на 18 липня 2018 року позивач заяву не відізвав, що свідчить про незміну намірів позивача щодо розлучення. Обидві сторони, у поданих до суду заявах, зазначили про неможливість збереження шлюбу та поновлення сімейних стосунків. Просять суд не вживати заходи щодо примирення, вважаючи, що подальше спільне життя та збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам їх дітей. При таких обставинах суд погоджується із сторонами про недоцільність вжиття заходів щодо примирення, оскільки збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на морально-правовій основі шлюбу. Суд наголошує на праві кожної із сторін на повагу до свого приватного життя. Частина 1 статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя. Пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв'язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.». У статті 17 Закону України № 3477-IV від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зазначено, що «суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права». Суд бере до уваги, що розлад у стосунках подружжя [PERSON] є тривалим. Стосунки між подружжям продовжують погіршуватися. Конфлікт носить стійкий характер, що може негативно вплинути на формування світогляду їх дітей та формування поглядів на значення родини, яка за своєю суттю є соціальною групою, що складається з чоловіка та жінки, які зазвичай перебувають у шлюбі, їхніх дітей (власних або прийомних) та інших осіб, поєднаних родинними зв'язками з подружжям, кровних родичів, і здійснює свою життєдіяльність на основі спільного економічного, побутового, морально-психологічного укладу. Першоосновою розвитку дитини як особистості в першу чергу є виховання дітей у сім'ї. У відповідності до частини третьої статті 109 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. В силу статті 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно з статтею 24 Сімейного кодексу України примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, відповідно до якої чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частиною другою статті 112 Сімейного кодексу України встановлено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Outcome: approved