Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

В травні 2018р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: ГО «[INFO]», ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс», ПАТ «Національна Суспільна Телерадіокомпанія України», в якому просив суд: 1) Визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності інформацію щодо [PERSON] , поширену ГО «[INFO]» у програмі «[INFO]» № [NUMBER] і розміщену в мережі Інтернет [INFO] за адресою: [INFO] і [INFO] на офіційному каналі проекту Вihus.Іnfo за адресою: [INFO] , зокрема на відеозаписі починаючи з 13 хв. 34с. по 13 хв. 54 с., починаючи з 14 хв. 19 с. по 14 хв. 44 с., починаючи з 15 хв. 28 с. по 15 хв. 46 с., починаючи з 20 хв. 16 с. по 20 хв. 21 с., починаючи з 20 хв. 41 с. по 23 хв. 43 с., а також розміщений в мережі Інтернет [INFO] за адресою: [INFO] текст наступного змісту: «[INFO]»; 2) Визнати неправомірним показ, відтворення і розповсюдження ГО « [INFO] » та зобов`язати вилучити зображення [PERSON] в мережі Інтернет за адресою: [INFO] і на офіційному каналі проекту Вihus.Іnfo за адресою: [INFO] зокрема на відеозаписі від [INFO] з 13 хв. 34 с по 13 хв. 54 с., починаючи з 14 хв. 19 с. по 14 хв. 44 с., починаючи з 15 хв. 28 с. по 15 хв. 46 с., починаючи з 20 хв. 16 с. по 20 хв. 21 с., починаючи з 20 хв. 41 с. по 20 хв. 43 с., а також розміщене в мережі Інтернет [INFO] за адресою: [INFO]; 3) Визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності інформації щодо [PERSON] , поширену ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс» [INFO] у відеосюжеті « [INFO] », розміщеному в мережі Інтернет на сайті [INFO] : [INFO] ; та на каналі телеканалу 24 на сайті [INFO] з 14 хв. 21 с. по 14 хв. 39 с., починаючи з 15 хв. 02 с. по 15 хв. 28 с., починаючи з 16 хв. 14 с. по 16 хв. 31 с., починаючи з 17 хв. 41 с. по 18 хв. 00 с., починаючи з 21 хв. 28 с. по 21 хв. 29 с., починаючи з 21 хв. 37 с. по 21 хв. 42 с., починаючи з 21 хв. 48 с. по 21 хв. 53 с.; 4) Визнати неправомірним показ, відтворення і розповсюдження ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс» та зобов`язати вилучити зображення [PERSON] розміщене в мережі Інтернет за адресою: [INFO] ; та на каналі телеканалу [INFO] на сайті Youtube [INFO] починаючи з 14 хв. 21 с. по 14 хв. 39 с., починаючи з 15 хв. 02 с. по 15 хв. 28 с., починаючи з 16 хв. 14 с. по 16 хв. 31 с., починаючи з 17 хв. 41 с. по 18 хв. 00 с., починаючи з 21 хв. 28 с. по 21 хв. 29 с., починаючи з 21 хв. 37 с. по 21 хв. 42 с., починаючи з 21 хв. 48 с. по 21 хв. 53 с.; 5) Визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності інформації щодо [PERSON] , поширену ПАТ «Національна Суспільна Телерадіокомпанія України» [PERSON] розміщене в мережі Інтернет на сайті телеканалу UA:[INFO] починаючи з [INFO] по 13 хв. 54 с., починаючи з 14 хв. 19 с. по 14 хв. 44 с., починаючи з 15 хв. 28 с. по 15 хв. 46 с., починаючи з 20 хв. 16 с. по 20 хв. 21 с., починаючи з 20 хв. 41 с. по 20 хв. 43 с.; 6) Визнати неправомірним показ, відтворення і розповсюдження ПАТ «Національна Суспільна Телерадіокомпанія України» та зобов`язати вилучити зображення [PERSON] , розміщене в мережі Інтернет на сайті телеканалу UA:[INFO] починаючи з 13 хв. 34 с. по 13 хв. 54 с., починаючи з 14 хв. 19 с. по 14 хв. 44 с., починаючи з 15 хв. 28 с. по 15 хв. 46 с., починаючи з 20 хв. 16 с. по 20 хв. 21 с., починаючи з 20 хв. 41 с. по 20 хв. 43 с.; 7) стягнути з ГО «[INFO]», ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс», ПАТ «Національна Суспільна Телерадіокомпанія України» солідарно на свою користь грошові кошти у сумі 60000,0 грн., в якості відшкодування моральної шкоди, а також судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідачем ГО «[INFO]» було підготовлено, використано та поширено [INFO] в мережі «Інтернет» за відповідним посиланням на каналі «YouTube» інформацію щодо нього у програмі «[INFO]». В подальшому, [INFO] цим ж відповідачем зазначену програму було поширено на веб-сайті [INFO], відповідачем ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс» на веб-сайті [INFO] та на каналі «YouTube» за відповідними посиланнями, а відповідачем ПАТ «Національна Суспільна Телерадіокомпанія України» - у відеосюжеті, розміщеному на сайті телеканалу UA:Перший [INFO]. Зазначає, що у цих відео протиправно, через проведення прихованої зйомки, використано його зображення і запис голосу, невірно зазначено посаду. Вважає, що діями відповідачів порушено його особисті немайнові права, гарантовані ст. ст. 201, 269, 270, 297, 299, 290, 307, 308 ЦК України. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 01 червня 2018р. відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні. 09 серпня 2018р. та 11 жовтня 2018 р. відповідачами ПАТ «Національна Суспільна Телерадіокомпанія України» та ГО «[INFO]» відповідно було подано відзиви на позов (а.с. 36-43, 67-78). 22 та 26 березня 2019 р. стороною позивача були подані заява про долучення письмових доказів та відповідь на відзив. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 червня 2019 р. було закрито підготовче судове засідання та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. В призначені судом дати та час розгляду справи по суті позивач та його представник неодноразово не з`являлись. Відповідачами подано заяви про розгляд справи без їх участі. Суд, розглянувши подані докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що [INFO] за зазначеними в позовній заяві адресами (посиланнями) було поширено програму «[INFO] » № [NUMBER] . У зазначеній програмі, серед іншого, міститься коментар позивача наступного змісту: «…[INFO]…». Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Конституцією України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (ст. 34). Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб. Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію», інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до ст. 2 цього Закону основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. Згідно ст. 59 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» телерадіоорганізація, зокрема, зобов`язана: а) дотримуватися законодавства України та вимог ліцензії; в) поширювати об`єктивну інформацію. За змістом ст. 277 ЦК України, кожному гарантується право на захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію у такий же спосіб, у який вона була поширена. Статтею 201 ЦК України, встановлено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Статтею 30 Закону України «Про інформацію», встановлено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» при розгляді справ суди застосовують Європейську Конвенцію з прав людини (далі - Конвенція) і практику суду як джерело права. Так, статтею 10 Конвенції встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. В рішенні у справі «Карплюк проти України» (№ 30582/04, 32152/04, 06 жовтня 2015р.), ЄСПЛ зазначає, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції свобода вираження поглядів стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства». Як передбачено в статті 10, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена. В рішенні у справі «Ляшко проти України» (№ 21040/02, 10 серпня 2006р.) Європейський суд з прав людини зазначає, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки. В рішенні у справі «Перна проти Італії» (Case of Perna v.Italy, № 48898/99) та у справі «Ляшко проти України» (параграф 41), ЄСПЛ зазначив, що журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Згідно з п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до п.15 цієї ж Постанови Пленуму Верховного Суду України при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно вимог ст. ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається зі змісту програми «[INFO] » [NUMBER] оскаржувані, як недостовірні, позивачем фрагменти складаються або з діалогів журналіста та позивача або коментарів самого позивача. В діалогах журналіст ставить питання, а позивач надає на них відповіді. У фрагменті тексту статті, яку було опубліковано на веб-сайті: [INFO]/ і який позивач вважає таким, що містить недостовірну інформацію, авторський текст представлено у формі узагальнень змісту цитат-коментарів самого позивача, які наводяться відразу після узагальнення. Суд вважає, що в частині визнання недостовірними питань журналіста у фрагментах програми або авторських узагальнень в тексті статті позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки є за змістом та формою оціночними судженнями. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Щодо визнання недостовірною прямої мови позивача, суд зазначає, що ним не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про її недостовірність або про факти будь-якого монтажу з боку відповідачів. Також, суд зазначає, що позивач не виконав свого процесуального обов`язку в частині надання доказів стосовно власників веб-сайтів та каналів відеохостингу «YouTube» через які було поширено програму та опубліковано статтю із оскаржуваним фрагментом. У п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009р. зазначено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі «Інтернет» є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» автор - фізична особа, яка своєю творчою працею створила твір, а власник веб-сайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу. З наданих позивачем доказів вбачаються лише припущення стосовно можливих реєстрантів доменних імен: [INFO] , [INFO] , [INFO] . Враховуючи норми ч. 6 ст. 81 ЦПК України щодо неможливості ґрунтування доказування на припущеннях, вимоги ст. 13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного процесу, а також відсутність будь-яких інших доказів в матеріалах справи, суд позбавлений можливості визначити, хто є власником (власниками) зазначених в позовній заяві веб-сайтів. Так само, позивач не надав суду будь-яких доказів стосовно порушення особистих немайнових прав, завдання шкоди відповідним особистим немайновим благам або перешкоджання йому повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. В частині визнання неправомірним показу зображення позивача та позовних вимог щодо його видалення, на думку суду, оскільки в даному випадку зйомка проводилась відкрито на вулиці, з метою висвітлення суспільно-значимої теми щодо використання пішохідної зони парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Феофанія» для проїзду автотранспорту, який належить ПАТ «Миронівський хлібопродукт» радника Президента України (на момент поширення) - згода позивача на проведення вказаних дій не була обов`язковою. Адже, ч. 1 ст. 307 ЦК України, яка регулює захист інтересів фізичної особи при проведенні фото-, кіно-, теле- та відеозйомок, передбачає виключення і припускає наявність згоди учасників зйомки при даних обставинах. Позивачем не надано належних та допустимих, згідно процесуального закону доказів проведення прихованої зйомки. При цьому, ст. 308 ЦК України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки регулює використання зображення особи при створенні і використанні фотографій та інших художніх творів. Програма «[INFO] », на думку суду, не є фотографією або іншим, саме художнім твором. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995р. «Про судову практику в справах про відшкодуванню моральної шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В п. 11 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно ст. ст. 16, 23, 280 ЦК України вимоги щодо моральної шкоди є похідними від вимог щодо визнання поширеної інформації недостовірною, такою що принижує честь, гідність та ділову репутацію, завдає шкоди особистим немайновим правам. Враховуючи вищенаведені обставини, а також те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів про факт нанесення, розмір моральної шкоди та її причнно-наслідкового зв`язку із поширеною інформацію суд вважає позовні вимоги в цій частині такими, що не підлягають задоволенню. При ухваленні рішення суд також враховує, що позивач на момент поширення програми та публікації статті із оскаржуваними фрагментами був заступником директора із загальних питань Інституту еволюційної екології НАН України «Парк «Феофанія». Тобто являвся публічною особою. Зайняття такого посту надає громадськості широкі межі свободи вираження поглядів і пильний контроль за його діяльністю. Межі допустимої критики щодо публічної особи ширші, ніж межі критики щодо приватної особи. На відміну від останньої, публічна особа неминуче та свідомо відкриває себе для пильного вивчення своїх слів та дій з боку журналістів та широкого загалу, а тому повинна проявляти більшу толерантність (рішення ЄСПЛ у справі «ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України»). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачів не підлягають стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати.

Outcome: dismissed