Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-16 00:00:00

В січні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом до [PERSON], треті особи: Приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Дудкіна Надія Володимирівна, Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що її мати [PERSON], [INFO], разом зі своїм чоловіком [PERSON], [INFO], (свідоцтво про укладення шлюбу від 29.01.1992 р.) з 2004 року потребували догляду та сторонньої допомоги, і оскільки у них окрім позивача нікого з рідних більш не було, їй довелося переїхати до них за їх місцем реєстрації [ADDRESS] щоб доглядати за ними. [INFO] року [PERSON] померла, після її смерті у встановленому законом порядку позивачем та її вітчимом [PERSON], було прийнято спадкове майно за законом. Таким чином, [PERSON] набув права власності на ? частини земельної ділянки площею 0,1000 га в [ADDRESS] В 2010 року [PERSON] проходив курс лікування в КЗ «Дніпропетровській клінічній психіатричній лікарні» ДОР з діагнозом: органічний розлад особистості судинного генезу з парафілічним компонентом в формі ексгібіціонізму. Але після виписки з лікарні додому вітчим не повернувся. Не дочекавшись його додому позивач звернулася до правоохоронних органів, але через те, що пройшло не так багато часу заяву від неї не прийняли. В червні 2014 р. позивач знову звернулася до Ленінського PB ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області (талон повідомлення №66, реєстраційний №9578 від 27.06.14 р.) щодо зникнення вітчима [PERSON] Згодом їй повідомили, що 28.07.2011 р. на території Ленінського району м. Дніпропетровська знайдено труп невідомого чоловіка, яким виявився вітчим. 10.12.2014 р. позивач отримала свідоцтво про смерть вітчима [PERSON], актовий запис про смерть №10 від 10.11.11 р., в якому вказана дата смерті [PERSON], приблизно січень 2010 р. Але в усному порядку пояснили, що працівники СМЕ могли помилитися в встановленні дати смерті, і вона може коливатися до півроку, бо труп знайдено лише у липні 2011 р., майже через рік, а не відразу після смерті. Таким чином, встановивши даний факт смерті лише в грудні 2014 р., в січні 2015 р. позивач звернулася до Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою для прийняття спадщини (спадкова справа №32/2015). На підставі звернення до нотаріальної контори, 17.01.15 р. позивач отримала Постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії (№121/02-31), в зв»язку із відсутністю документи, підтверджуючі родинні стосунки із померлим, а факт проживання однією сім'єю із спадкодавцем не встановлено. Пізніше, перебираючи документи та папери сімейного архіву позивач випадково натрапила на два заповіти від 18.08.2000 р., якими, її мати та вітчим, заповідали їй, [PERSON], усе належне їм майно. На підставі вищевказаного, 29.01.16 р. позивач знову звернулася до Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але 02.02.2016 р. отримала Постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії (№220/02-31), а саме: відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з пропущеним строком для подачі заяви. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.04.2016 р. було визначено додатковий строк для прийняття спадщини. Проте, при аналізі документів спадкової справи та перевірці даних спадкового реєстру, позивачем було виявлено, що приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. від 16.06.2010 р. посвідчено заповіт від імені [PERSON]. На підставі зазначеного, 26.08.2016 р. позивач отримала Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20.08.2016 р., та рекомендовано звернутися до суду, адже новий заповіт від 16.06.2010 р. оформлено вже після дати, яка зазначена у свідоцтві про смерть спадкодавця. Так позивач наголошує, що вона є єдиною, хто піклувався про вітчима [PERSON]. А тому вважає, що заповіт від 16.06.2010 р. є недійсними, адже [PERSON] є психічно хворою людиною, перебував на облікові у психіатра, до того ж оспорюваний заповіт був укладений вже після смерті спадкодавця. Посилаючись на вищевикладене та норми закону, позивач просила суд визнати заповіт [PERSON], померлого в [INFO] р., посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіною Надією Володимирівною від 16.06.2010 р. на ім'я [PERSON] недійсним. В судове засідання позивач не з»явилася, звернулась до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, про про дату,час та місце розгляду справи повідомлявсь належним чином, причини неявки суду не повідомляв. Треті особи приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Дудкіна Надія Володимирівна та друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора в судове засідання не з»явилися, звернулись до суду із клопотанням про розгляд справи за їхньої відсутності. За згодою позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, [PERSON] є вітчимом позивача [PERSON] [PERSON]. [PERSON] помер приблизно в [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 10 грудня 2014 року Серія І-ИК № 590628, актовий запис № 10. 18.08.2000 року [PERSON] склав заповіт посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грищенко В.І., за умовами якого він зробив таке розпорядження: все належне йому майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалось заповів [PERSON]. 19 серпня 2016 року [PERSON] звернулась до Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори 19 серпня 2016 року із заявою про видачу на її ім'я свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно, що залишилось після [PERSON], який помер приблизно в [INFO] року. Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 32/2015 до майна померлого [PERSON] згідно зі свідоцтвом про смерть, [PERSON] помер приблизно у [INFO] року. Проте, при проведенні перевірки даних Спадкового реєстру (заповіти та спадкові договори), було виявлено, що приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. 16.06.2010 року (тобто після дати, яка зазначена у свідоцтві про смерть) було посвідчено заповіт від імені [PERSON], [INFO], який, згідно з даним реєстру, проживає в [ADDRESS], що повністю співпадає з даними [PERSON], після якого у Другій дніпропетровській державній нотаріальній конторі була заведена спадкова вправа. Отримавши відповідь від нотаріуса Дудкіної Н.В., з'ясувалось, що вказаний заповіт складено дійсно від імені спадкодавця, проте на земельну ділянку, яку [PERSON] має намір успадкувати за заповітом, складеним спадкодавцем на її ім'я 18.08.2000 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грищенком В.І. Як вбачається з матеріалів справи, 16.06.2010 року [PERSON] склав заповіт посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В., за умовами якого він зробив таке розпорядження: усе майно, що буде належати йому на день його смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, а також все те, на що він за законом буде мати право заповідає своєму синові [PERSON], [INFO] Відповідно до ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, а згідно ст.1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Згідно ст.1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складання заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги щодо визнання заповіту недійсним посилається на те, що [PERSON] був психічно хворою людиною, перебував на обліку у психіатра, а також оспорюваний заповіт був складений після смерті спадкодавця. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст.225 ЦК України, правочин який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та ( або) не могла керувати ними, може бути визнано судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї права або інтереси порушені. Відповідно до п. 16, 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини. Право на пред'явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. За змістом положень ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. На виконання вимог ст. 60 ЦПК України відповідач не надав суду жодного належного доказу на підтвердження своїх заперечень та доводів про здатність заповідача усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Що волевиявлення заповідача у заповіті було вільним та не зазнавало впливу сторонніх осіб. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов про визнання заповіту недійсним є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved