Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-03 00:00:00

В червні 2020 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, вказавши, що в кінці 2016 року [PERSON] запропонувала позивачу свої послуги по забезпеченню її доглядом, харчуванням, лікуванням, утриманням належного її на праві власності житла у належному стані. Позивач і відповідач домовлялись укласти договір довічного утримання. 05.01.2017 року позивач уклала із відповідачем договір, тексту якого не читала, вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обов`язки, про які вони домовилися. В травні 2020 року позивач стала збирати необхідні документи для звернення до суду із позовом про розірвання договору довічного утримання та їй стало відомо, що між нею і відповідачем був укладений договір дарування, а ні договір довічного утримання. Посилаючись на вказані обставини, позивач просила позов задовольнити. Сторони в судове засідання не з`явилися. Представник позивача надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила розглядати справу без її участі. Відповідач надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнала повністю. Третя особа надала заяву, в якій просила розглядати справу без її участі та ухвалити рішення на підставі наявних в справі доказів. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. встановив наступні обставини. Із матеріалів справи вбачається, що 05.01.2017 року між сторонами був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Грудницькою І.М. за реєстр. № 13. Згідно цього договору позивач подарувала відповідачу належні їй 2/3 частки в праві власності на житловий будинок з відповідною часткою господарських та побутових будівель і споруд, що розташований в [ADDRESS] . Судом встановлено, що після укладення цього договору позивач залишилась проживати у вказаному житловому будинку та оплачувати комунальні послуги. Іншого житла вона не має. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Таким чином, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Враховуючи викладене та зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів позивача щодо помилкового сприйняття нею умов укладеного договору. Суд виходить із того, що на час укладення договору позивачка була особою похилого віку (їй минуло 76 років), потребує сторонньої допомоги та догляду, є опікуном свого сина [PERSON] , який є інвалідом дитинства та визнаний судом недієздатним. Іншого житла вона не мала і не має його на даний час, прописана за вказаною адресою з 1971 року. До того ж, фактичної передачі частки житлового будинку, яка відчужувалась за цим договором, не було, позивачка як до укладення договору так і після його укладення проживає у вказаному будинку, сплачує за нього комунальні та експлуатаційні платежі, особовий рахунок по сплаті житлово-комунальних послуг не переоформлювався на відповідача. За таких обставин, а також із врахуванням визнання відповідачем позову, суд вважає, що позов про визнання недійсним договору дарування є обгрунтованим та підлягає задоволенню. На підставі 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені нею витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved