Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-16 00:00:00

В травні 2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який своєю заявою від 9 листопада 2018 року уточнив, мотивуючи свої вимоги тим, що він з 18 квітня 2005 року працював в КП КОР «Бородянкатепловодопостачання» на посаді майстра по ремонту та експлуатації котельного обладнання, а з 20 травня 2009 року - на посаді виконавця робіт та відповідно до наказу № 12-к від 26 січня 2017 року був звільнений з роботи на підставі п.2 ст.40 КЗпП України, у зв'язку з відсутністю у нього теплотехнічної освіти. Рішенням Бородянського районного суду від 2 жовтня 2017 року його (позивача) було поновлено на роботі та за його заявою від 27 жовтня 2017 року цього ж дня звільнено з роботи за згодою сторін. При проведенні з ним розрахунку йому не була виплачена грошова компенсація за невикористані відпустки за період його роботи на підприємстві в кількості 103 календарних днів на загальну суму 26 606,96 грн. Тому просив стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію за невикористані дні відпусток у вказаній сумі 26 606,96 грн. та на відшкодування завданої цим моральної шкоди 5000 грн. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позов підтримали, викладене підтвердили. Представник КП КОР «Бородянкатепловодопостачання» [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на здійснення відповідачем повного розрахунку з позивачем. Вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що позивач з 18 квітня 2005 року був прийнятий на роботу в КПТМ «Бородянкатепломережа», яке з 1 січня 2006 року реорганізоване в КП КОР «Бородянкатепловодопостачання», на посаду майстра по ремонту та експлуатації котельного обладнання, з 20 травня 2009 року переведений на посаду виконавця робіт, а з 26 січня 2017 року за № 12-к звільнений з роботи на підставі п.2 ст.40 КЗпП України, що підтверджується матеріалами справи (а.с.3-11) та визнається сторонами. Як вбачається з матеріалів справи (а.с.145-147) та що також визнається сторонами, в день звільнення з позивачем було проведено розрахунок, в тому числі було виплачено компенсацію за 27 невикористаних днів основної щорічної відпуски в сумі 5189,67 грн. Рішенням Бородянського районного суду від 2 жовтня 2017 року, яке набрало чинності 11 грудня 2017 року, було визнано незаконним та скасовано наказ № 12-к від 26 січня 2017 року про звільнення [PERSON] з посади виконавця робіт КП КОР «Бородянкатепловодопостачання», поновлено його на даній посаді, стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу та кошти на відшкодування завданої даним звільненням моральної шкоди (а.с.17-23,152-162). На підставі заяви позивача від 27 жовтня 2017 року його в цей же день було звільнено з роботи за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України, але розрахунок з ним при звільненні не проведено, що підтверджується матеріалами справи (а.с.3-12) та визнається сторонами. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що при звільненні йому мала бути виплачена компенсація за невикористані 103 календарних дні відпусток в сумі 26 606,96 грн. Відповідно до ч.1 ст.6 ЗУ «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Відповідно до ст.8 ЗУ «Про відпустки» щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається працівникам з ненормованим робочим днем - тривалістю до 7 календарних днів згідно із списками посад, робіт та професій, визначених колективним договором, угодою. Конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах. Відповідно до ст.47 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», працівники, які працюють (перебувають у відрядженні) на територіях радіоактивного забруднення, надається щорічна відпустка тривалістю пропорційно відпрацьованому на цих територіях часу, зокрема, у зоні посиленого радіоекологічного контролю, до якої до 1 січня 2015 року відносилось смт.Бородянка, - 30 календарних днів. Загальна тривалість відпустки не повинна перевищувати 42 календарних днів. Зазначені відпустки надаються без урахування додаткової відпустки, передбаченої законодавством України. В усіх випадках тривалість щорічної відпустки не повинна бути меншою за передбачену законодавством України для будь-якої категорії працівників. За працівниками, які отримують відпустку більшої тривалості, ніж передбачено цим Законом, її тривалість зберігається. Як вбачається з витягів з колективних договорів КП КОР «Бородянкатепловодопостачання» (а.с.83-103) та що визнається сторонами, за період роботи з 18 квітня 2005 року по 1 січня 2015 року позивач мав право на щорічну основну відпустку тривалістю 30 календарних днів на підставі ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та додаткову відпустку за ненормований робочий час тривалістю 7 календарних днів, що разом становило 37 календарних днів, а з 1 січня 2015 року - на щорічну основну відпустку тривалістю 24 календарні дні та додаткову - 7 календарних днів, що становить 31 календарний день. Згідно листа відповідача від 10 жовтня 2018 року, копій особової картки позивача, наказів КП КОР «Бородянкатепловодопостачання» (а.с.75-76,114-122,129-136) та що визнається сторонами, за час роботи [PERSON] на підприємстві йому надавались щорічна основна відпустка та додаткові відпустки за 2005-2007 роки повністю терміном 37 календарних днів, за 2007-2008 роки - 36 календарних дні, тобто, невикористано один день відпустки, за 2008-2010 роки - 37 календарних дні, за 2010-2011 роки - 31 календарний день (невикористано 6 календарних днів), за 2011-2012 роки - 37 календарних днів, за 2012-2013 роки - 29 календарних днів (невикористано 8 календарних днів), за 2013-2014 року - 28 календарних днів (невикористано 9 календарних днів), за 2014-2015 роки - 30 календарних днів (невикористано згідно розрахунку позивача 1 календарний день), за період з 18 квітня 2015 року і по час звільнення 27 жовтня 2017 року відпуски не надавались і, таким чином, тривалість невикористаних відпусток за цей час становить 78 календарних днів (31+31+16 (31 : 365 х 193), а всього невикористано позивачем 103 календарних дні відпусток (1+6+8+9+1+31+31+16). При цьому суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що час вимушеного прогулу позивача після його звільнення 26 січня 2017 року не зараховується в стаж роботи на відпустки, а тому і не може бути нарахована компенсація, оскільки це суперечить положенням п.2 ч.1 ст.9 ЗУ «Про відпуски», згідно якого до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку зараховуються час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу). Таким чином, суд вважає, що позивач має право на отримання компенсації за невикористані 103 дні щорічної та додаткової відпусток в розмірі 26 606,96 грн., виходячи із його середньоденної заробітної плати за останні два місяці перед звільненням в розмірі 258,32 грн. згідно наданої відповідачем довідки № 25 від 26 жовтня 2018 року (а.с.82) (103 х 258,32 грн.). Однак, враховуючи те, що [PERSON] вже отримав при першому звільненні 26 січня 2017 року компенсацію за 27 невикористаних днів основної щорічної відпуски в сумі 5189,67 грн. (а.с.145-147), то відповідач має сплатити йому компенсацію в сумі 21 417,29 грн. (26 606,96 грн. - 5189,67 грн.). За таких обставин, приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає за необхідне, частково задовольняючи позов, стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за невикористані відпустки в розмірі 21 417, 29 грн., а в іншій частині даних вимог відмовити за їх безпідставністю. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки відповідачем тривалий час, а саме, з 27 жовтня 2017 року, неправомірно не виплачувалась належна позивачу значна сума коштів, що ставило його в скрутне матеріальне положення, то суд вважає, що [PERSON] цим було завдано моральної шкоди, яка виразилась у моральних стражданнях, втраті нормальних життєвих зв'язків і здійсненні ним додаткових зусиль для організації свого життя, розмір якої суд оцінює в 0,5 розміру мінімальної заробітної плати, що становить 2100 грн. (4173 грн. : 2). Так як підстав для відшкодування моральної шкоди у більшому розмірі суд не вбачає, то в іншій частині даних вимог також необхідно відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути на відшкодування витрат на правничу допомогу 6600 грн. (а.с.31,137-139) та в дохід бюджету судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial