Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-20 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] та [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] помер батько позивача - [PERSON], в зв'язку з чим відкрилась спадщина, що складалась з житлового будинку та господарських споруд, розташованих за адресою: [ADDRESS]. Даний будинок був побудований у 1967-1971 р.р. батьками позивача, які перебували у шлюбі. Право власності на цю нерухомість було зареєстроване за [PERSON] на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 26.12.1967 року. Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на ? належну йому частку вищевказаного житлового будинку. Право на спадщину мали спадкоємці першої черги: дружина - [PERSON], та діти - [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Вказаний будинок є місцем постійного проживання сім'ї позивача, членами якої були його батьки, дружина, двоє дітей та сам позивач. [PERSON] живе в будинку фактично з часу його зведення, тобто з 1967 року. В 1973 році позивач одружився і його дружина оселилась у спірному будинку, і фактично на сьогодні також там проживає. В батьківському домі з народження проживають і діти позивача - [PERSON] та [PERSON], що підтверджується записами в домовій книзі починаючи з 1969 року. Позивач проживаючи з батьками, як член сім'ї, приймав учать в будівництві будинку, господарських споруд, роботах по садибі тощо, допомагаючи батькам, а з часом вже і як повноправний член родини - доросла людина. Також позивач доглядав за престарілими батьками. В 2004 році [PERSON] за сімейними обставинами був змушений провести формально реєстрацію за іншою адресою, але фактично залишався проживати в спірному будинку та садиби не полишав. Члени родини позивача постійно проживали і були прописані за даною адресою. Тут народились і проживають його онуки. [PERSON] було проведено поховання та оплачено необхідні витрати в зв'язку із смертю батька. Брати позивача - [PERSON] та [PERSON] спадщину не приймали, з заявами до нотконтори не звертались. Таким чином, позивач і його мати - [PERSON], як спадкоємці першої черги, проживаючи на час смерті зі спадкодавцем прийняли спадщину у рівних частках по ?. В зв'язку з погіршенням стану здоров'я мати не оформила своє право на належну їх частку у будинку. Проживаючи разом однією сім'єю в даному будинку, позивач та його дружина здійснювали догляд за престарілою матір'ю позивача. Крім того, з 2005 року догляд за садибою, проведення необхідних робіт та витрат, оплату платежів здійснює виключно позивач, як спадкоємець, що проживав з батьками на прийняв спадкове майно. Свідоцтво про право власності на спадщину за законом оформлено не було. [INFO] померла мати позивача - [PERSON], і позивач як син померлої, який постійно проживав із нею в спадковому будинку, прийняв спадщину у відповідності до вимог ст.ст. 1258, 1261, 1268 ЦК України. До збігу 6-місяного строку для оформлення прав спадкодавця позивач звернувся до нотконтори, де йому роз'яснили , що він як спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час його смерті, може звернутись за свідоцтвом будь-коли, без визначення термінуну. Брати позивача - [PERSON] та [PERSON] спадщину після померлої матері не приймали. Таким чином, позивач є єдиним спадкоємцем першої черги, який прийняв спадщину у визначений законом термін, оскільки проживав з спадкодавцями однієї сім'єю на час смерті, і зазначене спадкове майно належить йому з часу відкриття спадщини. Звернувшись до нотконотри за оформленням його прав, позивач несподівано отримав відповідь, що через відсутність у нього реєстрації за місцем постійного проживання - місцем проживання та смерті спадкодавців, йому не може бути видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батьків. Крім того, відсутні документи, що посвідчують право померлої [PERSON] на садибу, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Право власності до сьогодні зареєстроване за померлим [PERSON] Між тим, вищезазначені фактичні обставини свідчать про прийняття позивачем права власності на спадкове майно. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про встановлення факту прийняття [PERSON] спадщини, що складається з житлового будинку з господарським спорудами, що розташовані по [ADDRESS], в порядку спадкування за законом майна померлого [INFO] [PERSON] та померлої [INFO] [PERSON], та визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок з господарськими спорудами № [ADDRESS] в порядку спадкування за законом, що зареєстровано за померлим [PERSON] В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві та просили їх задовольнити. Відповідачі позов визнали та просили задовольнити його. Ухвалою суду 21.04.2015 року відмовлено в прийняті визнання [PERSON] та [PERSON] позову [PERSON] По справі встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 25.07.1952 міським ЗАГС м. Суми, батьками [PERSON], [INFO], записані [PERSON] та [PERSON]. (а.с. 8) Також судом встановлено, що відповідачі по справі - [PERSON] та [PERSON] є рідними братами позивача - [PERSON], що підтверджується їх свідоцтвами про народження. (а.с. 9-10) [INFO] помер [PERSON], а [INFO] - його дружина [PERSON] (а.с. 5-6) З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26266655 від 31.05.2010 року вбачається зареєстроване за [PERSON] право власності на житловий будинок № [ADDRESS] (а.с. 13) В судовому засіданні було оглянуто та досліджено матеріали інвентаризаційної справи № 15644 на об'єкт нерухомого майна, розташований за адресою: [ADDRESS] З матеріалів вище вкзазної інвентаризаційної справи вбачається, що право власності на житловий будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, розташований в [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 26.12.1967 року, реєстраційний № 7096. (а.с. 13-15) Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 25.07.2005 відділом РАЦС ВМУЮ Вінницької області, [PERSON] помер [INFO] в м. Вінниці, про що зроблено відповідний запис № 374. (а.с. 5) Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. Судом встановлено, що відповідно до архівних даних спадкова справа до майна померлого [INFO] [PERSON] не заводилась. Дана обставина підтверджується відповіддю Другої вінницької державного нотаріальної контори № 485/01-16 від 07.04.2015 року на запит суду. (а.с. 68) Нормами ст. ст. 1217, 1218, 1223 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 -1265 цього Кодексу. Згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] виданого 10.06.1950 року міським ЗАГС м. Суми, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано 10.06.1950 року, запис № 640. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON]. (а.с. 7) Відповідно до Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР в редакції 1926 року, який був чинним на час набуття у власність спірного житлового будинку, майно, нажите подружжям працею в період зареєстрованого шлюбу, вважається таким, що належить обом членам подружжя на засадах спільної власності. Розмір частини, яка належить кожному з подружжя, в разі спору, визначається судом. Інше майно становить окремо власність кожного з подружжя. Відповідно до ст. 112, ч. 3, ч. 4 ст. 113 ЦК Української РСР в редакції від 1963 року, майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Згідно ст. 101 цього Кодексу В особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його). У подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей може бути тільки один жилий будинок (або частина його), що належить на праві особистої власності одному з них або є в їх спільній власності. Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, визначено, що даний Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином, враховуючи те, що права на нерухоме майно продовжували існувати після 01.01.2004 року, судом також прийнято до уваги, що нормами ЦК України визначено, щомайно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи вище викладене, суд прийшов до висновку, що житловий будинок [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], оскільки набутий ними за час шлюбу. Судом встановлено, що згоди щодо поділу майна, що є спільною сумісною власністю між співвласниками досягнуто не було. Доказів про те, що між подружжям була домовленість про визначення розмірів часток будинку матеріали справи не містять. Отже, враховуючи вище зазначене, суд приходить до висновку, що частки співвласників житлового будинку [ADDRESS] є рівними - по ?. Згідно ст.ст. 319, 321 ЦК України та ст. 41 Конституції України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Ніхто не може бути приправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Враховуючи вище зазначене судом встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на ? частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS]. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Судом встановлено, що [PERSON] заповіт не складався. Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Оскільки позивач є сином спадкодавця, тому відповідно до ст. 1261 ЦК України, має право на спадкування за законом у першу чергу. Крім нього права на спадкування за законом в першу чергу також мали його рідні брати - відповідачі по справі та їх матір - дружина померлого [INFO] [PERSON] [PERSON] Відповідно до ст. ст. 1268, 1296 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Але, це положення закону треба сприймати у контексті статусу спадкоємця у певні проміжки часу, оскільки редакція даної норми має широкий зміст. Якщо особи не можуть довести свої права на спадщину, то відповідні факти, з якими пов'язується виникнення права на спадкування, встановлюються судом. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Судом встановлено, що ні відповідачі по справі, ні будь-хто інший до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не звертались. Твердження позивача та його представника про те, що позивач проживав на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем - [PERSON] не приймаються судом до уваги, враховуючи наступне. Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. У відповідності до положень Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», в редакції чинній на час відкриття спадщини, місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Згідно матеріалів домової книги домоволодіння [ADDRESS], померлий [PERSON] на день смерті [INFO] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 28.12.1970 року. (а.с. 44-53) З паспорту позивача серії [NUMBER] оглянутого в судовому засіданні, вбачається, що на час відкриття спадщини він був з 16.03.2004 року занятий з реєстрації за адресою: [ADDRESS] і 30.03.2004 року зареєстрований в [ADDRESS]. Факт зняття з реєстрації також підтверджується матеріалами домової книги домоволодіння [ADDRESS]. (а.с. 43-53) Також, з домової книги вбачається, що на день смерті [PERSON] [INFO] за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані, зокрема: [PERSON] (мати позивача) з 12.10.1970 року, [PERSON] (дочка [PERSON].) з 27.05.2000 року, [PERSON] (син [PERSON].) з 28.05.1999 року, [PERSON] (брат позивача/відповідач) з 18.07.1978 року (як встановлено в суд.засіданні - знятий з реєстрації з 30.05.2007 року), [PERSON] (брат позивача/відповідач) з 18.07.1978 року, [PERSON] (дружина [PERSON].) з 02.10.1984 року (зі слів відповідача [PERSON] - на даний час знята з реєстрації). (а.с. 43-53) За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМВС України у Вінницькій області [PERSON] і на даний час (станом на 13.03.2015 року) зареєстрований в [ADDRESS]. (а.с. 27) Згідно Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», довідка про реєстрацію місця проживання або місця перебування - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи. Тому, враховуючи вище зазначене, суд приходить до висновку, що [PERSON] і [PERSON] як спадкоємці першої черги вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті [PERSON], оскільки на час відкриття спадщини проживали із спадкодавцем і протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦПК України, не заявили про відмову від неї. В той же час, враховуючи вище викладене з урахуванням положень ст.ст. 1268 та 1270 ЦК України, судом не встановлено прийняття [PERSON] спадщини після смерті свого батька [PERSON] Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Частинами 1, 2 ст. 71 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За змістом ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Однак, як вбачається з матеріалів справи, а також пояснень сторін по справі, наданих в судовому засіданні, згоди щодо поділу майна, що є спільною сумісною власністю між співвласниками досягнуто не було, крім того, після смерті [PERSON] частки у спільній сумісній власності подружжя [PERSON] за заявою [PERSON] не визначались і така вимога на заявлялась. Також, зокрема, [PERSON] не було одержано свідоцтво про право на спадщину до моменту її смерті [INFO]. При цьому судом прийнято до уваги, що отримання свідоцтва про право на спадщину є правом особи, а не обов'язком. Однак, у відповідності до ст. 1299 ЦК України, в редакції, чинній на час відкриття спадщини, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна; право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 31.08.2006 рокувідділом РАЦС ВМУЮ Вінницької області, [PERSON] померла [INFO] в м. Вінниці, про що зроблено відповідний запис № 2324. (а.с. 6) Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. Судом встановлено, що відповідно до архівних даних спадкова справа до майна померлої [INFO] [PERSON] не заводилась. Дана обставина підтверджується відповіддю 485/01-16 від 07.04.2015 року Другої вінницької державного нотаріальної контори на запит суду. (а.с. 68) Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Однак, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Судом прийнято до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК, чинна на час відкриття спадщини). На що також звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Таким чином, враховуючи вище викладене, до спадкоємців [PERSON] перейшли лише визначені майнові права, які належали померлій на час відкриття спадщини. Судом встановлено, що ні відповідачі по справі, ні будь-які інші особи до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не звертались. Враховуючи вище встановлені обставини по справі, судом також не приймаються твердження позивача та його представника про проживання позивача разом із спадкодавцем - [PERSON] на час відкриття спадщини. Тому, суд прийшов до висновку, що [PERSON] не прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON] Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами. На що також звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Як вбачається з позовної заяви та наданих пояснень позивачем, його представником та відповідачами в судовому засіданні, підставою для звернення до суду позивача стало саме те, що він прийняв спадщину після смерті [INFO] [PERSON] та після смерті [INFO] [PERSON], оскільки на час відкриття спадщин померлих проживав разом із спадкодавцями. Судом звернуто увагу на те, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. На що також звернув увагу Верховний Суд України в п. 23 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року. Однак, суд звертає увагу позивача на те, що встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, може мати місце лише в разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про місце реєстрації особи. Також, щодо встановлення факту прийняття спадщини, то, враховуючи положення статей 1268, 1269 ЦК України, то мова може йти лише про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, враховуючи що спірні спадкові правовідносини виникли після набрання чинності ЦК України (після 1 січня 2004 року). На що також звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму інформаційному листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Згідно п. 207 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженій Наказом МЮУ від 03.03.2004 року № 20/5 та зареєстрованої в МЮУ 03.03.2004 року за № 283/8882, чинній на час відкриття спадщини, було передбачено, що до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини подається спадкоємцем письмово та особисто заява про прийняття спадщини та відмову від неї. Також, даною Інструкцією було передбачено можливість направлення таких заяв поштою. Дана Інструкція втратила чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року. Підпунктом 3.11 пункту 3 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595, визначено, що заява про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття підлягає реєстрації у Книзі обліку і реєстрації спадкових справ у день надходження. У разі надходження такого документа поштою він підлягає також реєстрації у Журналі реєстрації вхідних документів. Усі наступні заяви (додаткові, від інших спадкоємців, кредиторів) також реєструються у Книзі обліку і реєстрації спадкових справ під самостійними номерами та в хронологічному порядку. На всіх заявах зазначаються дата і час їх надходження та номер спадкової справи. Отже, враховуючи вище встановлені судом обставини, вище зазначена заява мала бути подана позивачем в письмовому вигляді особисто нотаріусу за місцем відкриття спадщини протягом шести місяців з часу відкриття спадщини. Однак, як вбачається з матеріалів справи така заява позивачем не подавалась. Підпунктом 1.2 пункту 1 глави 10 розділу II вище вказаного Порядку передбачено, що при зверненні спадкоємця у зв'язку з відкриттям спадщини нотаріус з'ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна, згідно ст. 68 Закону України «Про нотаріат». Відповідно до ст. 69 цього Закону нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна. Нотаріус також перевіряє коло осіб, які мають право на обов'язкову частку в спадщині. Посилання представника позивача на відмову нотаріуса в оформленні права позивача на спадщину, оформлену листом № 1355/01-16 від 20.08.2012 року, є безпідставним. (а.с. 69) Даний лист є роз'ясненням, а не відмовою у вчиненні нотаріусом нотаріальних дій, передбачених законом. З вище вказаного роз'яснення нотаріуса вбачається, що на час усного звернення позивача до ноткантори, діяв Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595. Згідно даного Порядку, нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов'язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. У постанові про відмову зазначаються: дата винесення постанови; прізвище, ініціали нотаріуса, який виніс постанову, найменування та місцезнаходження державної нотаріальної контори або найменування нотаріального округу та адреса розташування робочого місця приватного нотаріуса; прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, місце її проживання або найменування і місцезнаходження юридичної особи; про вчинення якої нотаріальної дії просила особа, що звернулася до нотаріуса (короткий зміст прохання); причини відмови у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на чинне законодавство; порядок і строки оскарження відмови з посиланням на норми цивільного процесуального законодавства. Позивачем суду не надано обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Належнимита допустимим доказами суду не підтверджено відсутність умов для одержання позивачем в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, що є підставою для відмови у позові. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в інформаційному листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» звернув увагу судів на те, що у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. Така ж сама позиція висловлена й Верховним Судом України в Постанові Пленуму № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування». Тому, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що вимоги про встановлення факту прийняття [PERSON] спадщини, що складається з житлового будинку з господарським спорудами, що розташовані по [ADDRESS], в порядку спадкування за законом майна померлого [INFO] [PERSON] та померлої [INFO] [PERSON], та визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок з господарськими спорудами [ADDRESS] в порядку спадкування за законом, не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що в задоволені позову слід відмовити, оскільки він є необґрунтованим і недоведеним належними та допустимими доказами. Враховуючи вище викладене, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про встановлення факту прийняття [PERSON] спадщини після смерті [INFO] [PERSON] та після смерті [INFO] [PERSON], та визнання права власності за [PERSON] на житловий будинок з господарськими спорудами [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. Враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом даної справи і понесені позивачем, слід залишити за позивачем. Відповідно до наведеного вище та

Outcome: dismissed