Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-23 00:00:00

В січні 2013 року позивач звернувся з позовною заявою до суду, в якій просив визнати Договір про сумісну діяльність № 91 від 29.10.2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], недійсним внаслідок його нікчемності, застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 68750,00 грн., а також стягнути з відповідачки судові витрати. В обґрунтування позову позивач вказав на те, що відповідачка є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS], та користувачем прилеглої до її будинку земельної ділянки площею 0,045 га. Восени 2007 року між сторонами була укладена угода про передачу позивачу в користування з метою подальшого оформлення права власності частину земельної ділянки площею 0,035 га, що знаходилась в користуванні відповідачки за адресою: [ADDRESS]. Згідно зазначеної домовленості позивач отримував право будування житлового будинку на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS], з подальшим переходом до нього права користування частиною земельної ділянки площею 0,035 га. Відповідач отримала від позивача гроші в розмірі 68750 грн., взяла на себе зобов'язання сприяти позивачу в оформленні належних документів на земельну ділянки, та надати погодження на перехід права користування від відповідачки до позивача по земельній ділянці площею 0,035 га, що знаходилася в користуванні відповідачки. Позивачем за довіреністю від відповідачки був отриманий державний акт на земельну ділянку площею 0,010 га, для обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. 22 листопада 2007 року відповідачка продала позивачу 148 кв.м. цієї ділянки для влаштування проїзду до земельної ділянки площею 0,035 га, які відповідачка мала намір передати позивачу. Позивачем за власний рахунок було оформлено належні для здійснення зазначеної домовленості документи землевпорядного характеру, загальна вартість яких перевищила 20000 грн. Позивачем частково було завезено будівельний матеріал на зазначену ділянку. Влітку 2009 року відповідачка повідомила позивача про відсутність наміру сприяти в продовженні оформлення належних документів та надання погодження на перехід права користування від відповідачки до позивача по земельній ділянці площею 0,035 га, що знаходилася за адресою: [ADDRESS]. Позивач неодноразово намагався домовитися з відповідачкою про продовження виконання договірних зобов'язань на що отримував відмови. На теперішній час відповідачка відмовляється виконувати взяті зобов'язання про передачу позивачу в користування, з метою подальшого оформлення права власності, частину земельної ділянки площею 0,035 га, що знаходилась в користуванні відповідачки за адресою: [ADDRESS]. На теперішній час відповідачка відмовляється повертати отримані 21 квітня 2008 року гроші в розмірі 68750 грн. Відповідачка визнає, що отримувала гроші від позивача, про що 20 листопада 2012 року при свідках особисто написала розписку. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі, посилався на обставини викладені в позові. Також зазначили, що спірний договір суперечить чинному законодавству, оскільки не містить істотних для сторін умов, а також сторони взяли на себе зобов'язання на які не мали повноважень. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог позивача та просив відмовити йому в задоволенні його вимог, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даними позовними вимогами, а також вказав, що позивачем не надані документи які б підтверджували право користування земельною ділянкою, дозвіл на будівництво та належним чином затверджений проект. Крім того, пояснив, що договір був частково виконаний. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, вислухавши свідків, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що 29 жовтня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір про спільну діяльність № 1, згідно з умовами якого, сторони за цим договором, зобов'язуються шляхом об'єднання майна, фінансів і цілей спільно діяти для досягнення загальних господарських цілей з будівництва та експлуатації житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). 27 грудня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Додатковий договір до Договору про спільну діяльність № 1 від 29.10.2007 року, згідно п. 2 якого - «Згідно п. 3.9. договору про спільну діяльність, Сторона-2 приймає на себе особисту повну участь у проекті, після виходу з проекту Сторони-1, при цьому Викуп у Сторони-1 частина її участі в проекті, визначена на момент виходу з спільної діяльності в розмірі 42500 грн. (сорок дві тисячі п'ятсот гривень, 00 коп.)». Крім того, згідно п. 4 вищевказаного додаткового договору - «Форма і вид розрахунків: готівкова, Сторона-2 передає грошові кошти Стороні-1 на руки і отримує від неї розписку про отримання грошових коштів із зазначенням одержаної суми і закріплена підписом» (а.с.11). Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив визнати Договір про спільну діяльність № 1 від 29.10.2007 року недійсним, оскільки він не містить істотних для сторін умов, а також сторони взяли на себе зобов'язання, на які не мали повноважень, оскільки земельна ділянка за адресою: [ADDRESS], на момент укладання спірного договору не належала відповідачці. Представник позивача, як на підставу позовних вимог позивача, посилався на ст. ст. 203, 215 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. ЦК не встановлює загальнообов'язковості нотаріального посвідчення (нотаріальної форми) правочинів. Нотаріальне посвідчення правочину вчиненого у письмовій формі, необхідне лише тоді, коли це прямо встановлено законом або передбачено домовленістю сторін. Позивач вказує, що підставою визнання даного правочину недійсним є та обставина, що [PERSON] за змістом договору передає відповідачу для будівництва земельну ділянку, а фактично земельна ділянка їй не належала. Суд вважає, що даний договір про передачу земельної ділянки повинен бути посвідчений нотаріально, а тому є нікчемним. Як зазначено у частині 2 статті 215 цього Кодексу визнання судом такого правочину недійсним не вимагається. Тому, позов про визнання такого правочину недійсним судовому розгляду не підлягають. За таких обставин, з урахуванням вищевказаного, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed