Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

До Бабушкінського районного суду м.Дніпрропетровська у квітні 2019 року надійшла вищезазначена позовна заява в якій позивач просить суд: стягнути з відповідача: грошові кошти сплачені згідно з рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 11 серпня 2017 року у розмірі 174\~400,00 грн.; грошові кошти сплачені на ремонт пошкодженого автомобіля у розмірі 43\~648,00 грн.; грошові кошти за надання правничої допомоги адвоката у розмірі 10\~000,00 грн.; судовий збір у сумі 3495,00 грн.; а всього 231\~543,00 грн. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилався на те, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини відповідача, з товариства, як з роботодавця останнього, в межах кримінальної справи, стягнуто шкоду завдану останнім під час ДТП. З огляду на те, що товариство відшкодувало збитки спричинені ДТП та зважаючи на те, що автомобіль підприємства також зазнав значних ушкоджень від вказаної дорожньо-транспортної пригоди, вважали за можливе, в порядку передбаченому ЦК України, звернутись з регресними вимогами до [PERSON] . Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідачем було надано відзив, доводи викладені в якому зводяться до не згоди з заявленими позовними вимогами. Також у відзиві відповідачем зазначено, що між ним та позивачем не було укладено договору повної матеріальної відповідальності, що виключає можливість стягнення з нього збитків спричинених ДТП у повному обсязі. Крім того, зауважив, що оскільки ДТП сталося під час виконання ним трудових обов`язків, до спірних правовідносин застосовуються приписи КЗпП України за положеннями яких позивачем пропущено строки звернення до нього з регресною вимогою. У зв`язку з розглядом справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику сторін), фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з копією наказу (розпорядження) №2-000000000006 від 01.11.2011 виданого ТОВ «АВТОВІВА», [PERSON] прийнято на роботу водієм транспортного засобу у транспортний відділ до ТОВ «АВТОВІВА». Відповідно до копії наказу №1 від 21.01.2017 виданого ТОВ «АВТОВІВА», за [PERSON] закріплено автомобіль державний номерний знак [NUMBER] та напівпричеп [NUMBER] та покладено відповідальність на останнього за збереження, справний технічний стан та дотримання законодавства щодо використання автотранспорту, економічного використання паливно-мастильних матеріалів. Підпис [PERSON] про ознайомлення з даним наказом відсутній. Згідно з копією вироку Новоселицького районного суду Чернівецької області від 11.08.2017 ухваленого за результатами розгляду кримінального провадження №12017260000000251 від 30.03.2017, [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст.286 ч.2 КК України. Предметом дослідження була дорожньо-транспортна пригода, яка мала місце 29.03.2017 на 255 км автодороги «Стрий-Івано-Франківськ-Чернівці-КПП Мамалига» між автомобілями «Nissan Murano» державний номерний знак [NUMBER] та сідловим тягачем марки «DAF- [NUMBER] 10/460» державний номерний знак [NUMBER] з напівпричепом марки «KRONE- [NUMBER] » державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] . За вироком суду з ТОВ «Автовіва» на користь: [PERSON] стягнуто 40350, 00 грн. моральної шкоди; [PERSON] - 40350,00 грн. моральної шкоди; [PERSON] та [PERSON] - 40350,00 грн. моральної шкоди. Відповідно до копії ухвали апеляційного суду Чернівецької області від 12.10.2017, вирок Новоселицького районного суду Чернівецької області від 11.08.2017 ухвалений за результатами розгляду кримінального провадження №12017260000000251 від 30.03.2017, залишено без змін. Згідно з копіями платіжних доручень, ТОВ «Автовіва» виплатило за шкоду за вироком суду від 11.08.2017 суму у розмірі 174\~400,00 грн. Відповідно до накладної та актів виконаних робіт, ТОВ «Автовіва» придбало товарів за для ремонту автомобіля та сплатило за роботу пов`язану з його відновленням кошти у сумі 22\~396,00 грн. Згідно з ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З огляду на те, що обставини скоєння ДТП яке мало місце 29.03.2017 та в результаті якого з ТОВ «Автовіа» стягнуто спричинену діями [PERSON] шкоду встановлені вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області від 11.08.2017, у суду відсутні підстави для повторного їх дослідження. Як вбачається з вироку Новоселицького районного суду Чернівецької області від 11.08.2017, ДТП в результаті якого спричинена шкода, сталося під час виконання [PERSON] трудових обов`язків за трудовим договором укладеним з ТОВ «Автовіва» (а.с.12). За положеннями ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Згідно з ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно із ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними і рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають, зокрема, у сфері трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тобто, з аналізу вказаних норм та враховуючи обставини справи, вбачається, що до правовідносин виниклих між сторонами (між працівником [PERSON] та роботодавцем ТОВ «Автовіва») з приводу матеріальної відповідальності за заподіяну шкоду слід застосовувати положення Глави ІХ КЗпП України. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За загальними приписами матеріального права, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку (ч.1 ст.132 КЗпП України). Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві (ч.2 ст.132 КЗпП України). Статтею 134 КЗпП України визначено випадки, за яких працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Такий вид матеріальної відповідальності покладається на працівників у разі, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. З огляду на те, що з вищезазначеного вироку не вбачається перебування [PERSON] у стані алкогольного сп`яніння під час ДТП, приймаючи до уваги відсутність в матеріалах справи договору про взяття на себе відповідачем повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна за ним закріпленого та зважаючи на відсутність доказів наявності в останнього умислу на спричинення шкоди, тобто за відсутні ознак визначених положенням ст.134 КЗпП України, у суду відсутні підстави для стягнення з [PERSON] матеріальної відповідальності у повному розмірі за шкоду спричинену в результаті ДТП яке мало місце 29.03.2017. Тобто, відповідальність [PERSON] обмежується розміром середнього місячного заробітку. Судом не приймається до уваги, наказ №1 від 21.01.2017 «про закріплення транспортних засобів», яким, згідно з п.3, покладено на [PERSON] відповідальність за збереження, справний технічний стан та дотримання вимог законодавства щодо використання автотранспорту, з огляду на те, що він не містить даних щодо ознайомлення [PERSON] з його змістом та не містить даних про покладення на [PERSON] відповідальності за не збереження майна, що також виключає можливість застосування до останнього приписів 134 КЗпП України. Статтею 233 КЗпП України встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Зокрема, за приписами ч.3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Як роз`яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Як вбачається\~з матеріалів\~справи вирок\~суду,\~з урахуванням\~апеляційного перегляду,\~набрав законної\~сили 12.10.2017,\~виплати ТОВ\~«Автовіва» за\~вказаним вироком\~провело у\~вересні 2017\~року,\~а з\~позовом підприємство\~до суду\~звернулося у\~квітні 2019\~року,\~тобто за\~минуванням річного\~строку,що вказує на порушення останніми строків на пред`явлення регресного позову в частині відшкодування шкоди стягнутої з останнього за вироком. Також,\~як вбачається\~з матеріалів\~справи ТОВ\~«Автовіва» придбало\~відповідні матеріали\~та провело\~ремонтні роботи\~належному підприємству\~автомобілю протягом\~грудня 2017\~-\~березня 2018\~(накладна\~№54\~від 10\~березня 2018\~року,\~акт надання\~послуг №22\~від 10.03.2018,\~акт №27\~надання послуг\~від 27\~грудня 2017\~року),\~в той\~час як\~до суду\~з позовом\~звернулося у22\~квітня 2019\~року,\~тобто за\~минуванням річного\~строку,що вказує на порушення останніми строків на пред`явлення позову в частині стягнення з працівника матеріальної шкоди заподіяної підприємству, установі, організації. Суд не приймає до уваги як доказ, наданий позивачем рахунок на оплату №1 від 19.09.2018 та рахунок № [NUMBER] від 10.03.2018, оскільки вказані документи містять дані щодо отримання відповідними організаціями замовлення, однак не містять відомостей щодо їх сплати. Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд вважає зазначити наступне. Стаття 133 ЦПК визначає види судових витрат і передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави). Частиною 2 статті 141 ЦПК України визначено, що судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. З огляду на те, що заявлені позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню, витрати пов`язані з розглядом справи не можуть бути відшкодовані за рахунок відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed