Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-10 00:00:00

Головне управління юстиції у Київській області, яке діє в інтересах громадянки Камеруну [PERSON] звернулося до суду з позовом до відповідача про забезпечення повернення неповнолітніх дітей до Французької Республіки, мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] (Позивач) та [PERSON] (Відповідач) перебували в шлюбі з 15 лютого 2002 року та є батьками неповнолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Зазначають, що на даний час відповідно до рішення Судді по сімейних справах Суду Вищої Інстанції міста Нім (Франція) від 17 травня 2011 року батьки розлучені. Згідно з висновком суду місцем постійного проживання дітей визнано адресу проживання матері. [PERSON] та [PERSON] були записані до приватного навчального закладу - Інституту ім. Еммануель Дальзон по вул. СентПерпетю, 11, місто Нім, що підтверджується довідками зі шкільного закладу від 18 квітня 2013 року. Посилаються на те, що 02 липня 2012 року відповідач з відома [PERSON] забрав дітей на два тижні з метою спілкування за місцем свого проживання у [ADDRESS]. А через два тижні телефоном повідомив, що вирішив поїхати з дітьми у відпустку до кінця серпня в Україну. З тих пір [PERSON] не бачила ні своїх дітей, ні їх батька. Виходячи з пояснень відповідача, запланованою датою повернення дітей було 28 серпня 2012 року. Звертають увагу суду на те, що [PERSON] ніколи не давала своєї згоди на переміщення відповідачем дітей в Україну на невизначений строк або переїзд дітей в Україну на постійне місце проживання, оскільки йшлося виключно про короткострокову поїздку відповідача з дітьми у відпустку на півтора місяця. Зазначають, що виходячи з викладеного на даний час відповідач з дітьми проживають в Україні за адресою: [ADDRESS] і останній не дозволяє спілкуватися дітям з [PERSON] і не має намірів повертатися у Францію. Відповідач самостійно змінив місце проживання спільних неповнолітніх дітей і визначив їх нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав [PERSON], адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] вона не давала. Посилаються на те, що [PERSON] вбачає, що відповідач незаконно утримує дітей на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV і яка набула чинності для України з 01 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та Французькою Республікою з 01 травня 2007 року. У зв'язку з чим звертаються з даним позовом до суду та просять повернути неповнолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], до Французької Республіки. Представник позивача в судовому засіданні підтримує вимоги з вищевикладених підстав, обґрунтувавши поясненнями просить позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач незважаючи на неодноразові виклики, в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений вчасно на належним чином, причини неявки суду невідомі. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України. Зі згоди представника позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується наданими суду Свідоцтвами про народження (а.с. 9, 10, 11, 12). Рішенням Судді по сімейних справах Суду Вищої Інстанції міста Нім (Франція) від 17 травня 2011 року [PERSON] та [PERSON] були розлучені, а місцем постійного проживання їх неповнолітніх дітей визнано адресу проживання матері, а саме: [ADDRESS] (а.с. 28-30, 31-33). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] були записані до приватного навчального закладу - Інституту ім. Еммануель Дальзон по вул. СентПерпетю, 11, місто Нім, на 2010-2011 і на 2011-2012 навчальні роки, що підтверджується Довідками із шкільного закладу Інституту ім. ЕммануельДальзон від 18 квітня 2013 року (а.с. 13, 14, 15, 16). З викладеного вбачається, що неповнолітні [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], дійсно народилися у Французькій Республіці і їх постійне місце проживання на підставі рішення суду визначено разом з їх матір'ю, [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. 25 липня 2013 року до Міністерства юстиції України як Центрального органу України з виконання Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року звернулася [PERSON] через Центральний орган Французької Республіки з заявою про повернення дітей, з якої вбачається, що 02 липня 2012 року [PERSON] з відома [PERSON] забрав дітей на два тижні з метою спілкування за місцем свого проживання у [ADDRESS]. А через два тижні телефоном повідомив, що вирішив поїхати з дітьми у відпустку до кінця серпня в Україну. З тих пір [PERSON] не бачила ні своїх дітей, ні їх батька. Виходячи з пояснень [PERSON], запланованою датою повернення дітей було 28 серпня 2012 року. [PERSON] ніколи не давала своєї згоди на переміщення [PERSON] дітей в Україну на невизначений строк або переїзд дітей в Україну на постійне місце проживання, оскільки йшлося виключно про його короткострокову поїздку з дітьми у відпустку на півтора місяця (а.с. 17-20, 21-27). Судом встановлено, що Україна приєдналася до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року згідно із Законом України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» від 11 січня 2006 року № 3303-IV. Зазначена Конвенція 1980 року набула чинності для України з 01 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та Французькою Республікою з 01 травня 2007 року. Стаття 9 Конституції України та статті 19, 15 Закону України «Про міжнародні договори України» визначають, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Так згідно статті першої Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, цілями цієї Конвенції є: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. Відповідно до ст.ст. 3, 4 Конвенції, переміщення або утримування дитини вважаються незаконними, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Права піклування, згадані в пункті а, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Для цілей цієї Конвенції: a) «права піклування» включають права, пов'язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини; b) «права доступу» включають право переміщення дитини на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання. Згідно статті 14 Конвенції, встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування, суд може безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів. Як вже зазначалося вище, судом встановлено, що Рішенням Судді по сімейних справах Суду Вищої Інстанції міста Нім (Франція) від 17 травня 2011 року [PERSON] та [PERSON] були розлучені, а місцем постійного проживання їх неповнолітніх дітей визнано адресу проживання матері, а саме: [ADDRESS]. Тобто з викладеного вбачається, що право піклування, зокрема і право визначати місце проживання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON], відповідно до вимог ст. 4 Конвенції, закріплено вищезазначеним рішенням Французької Республіки за матір'ю дітей [PERSON], яка постійно проживає у Французькій Республіці, а тому суд приходить до висновку, що відповідач перемістивши дітей з їх постійного місця проживання без згоди позивачки на зміну їх місця проживання, вчиняє незаконне їх утримування на території Україні, в розумінні статей 3, 5 Конвенції. Суд вважає, що відповідач своїми діями, які виражаються у незаконному утриманні дітей на території України, порушує права опіки позивачки на піклування про дітей, визначені рішенням Судді по сімейних справах Суду Вищої Інстанції міста Нім (Франція) від 17 травня 2011 року, що включають право на визначення місця проживання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] відповідно до статті 5 Конвенції, що зобов'язує державу Україну вжити усіх належних заходів для забезпечення негайного повернення дітей до держави постійного місця проживання дитини згідно з приписами ст. 2 Конвенції. Статті 8, 10, 11 Конвенції визначають, що будь-яка особа, установа або інший орган, які стверджують, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, може звернутися з заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини. Центральний орган держави, де знаходиться дитина, вживає або забезпечує вживання всіх належних заходів для добровільного повернення дитини. Судові й адміністративні органи Договірних держав без затримок здійснюють усі процедури для повернення дітей. Судом встановлено, що Головним управлінням юстиції у Київській області вживалися всі належні заходи для добровільного повернення неповнолітніх дітей до Французької Республіки, однак останніми 15.08.2013 року було отримано пояснення [PERSON] з яких вбачається, що останній відмовляється добровільно повернути дітей. Згідно статті 12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена, або протиправно утримується у розумінні статті 3 Конвенції 1980 року і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] звернулася до Міністерства юстиції України як Центрального органу в Україні по виконанню Конвенції 1980 року 25 липня 2013 року, а позовна заява про забезпечення повернення неповнолітніх дітей до Французької Республіки до суду була подана 25 грудня 2013 року, тобто до сплину річного строку про який йдеться в ст. 12 Конвенції. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про доведеність наявності всіх умов, визначених в статтях 3, 4, 35 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, за яких Держава, на територію якої переміщені та утримуються неповнолітні діти, зобов'язана повернути їх в державу їх постійного проживання, зокрема: - дії, що порушують права [PERSON], відбулися після набуття чинності Конвенцією 1980 року у відносинах між двома державами, а саме Конвенція 1980 року набула чинності для України з 01 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та Французькою Республікою з 01 травня 2007 року; - діти, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], на момент вирішення питання про їх повернення до Французької Республіки, не досягли 16-річного віку; - Французька Республіка є державою, в якій діти, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] постійно проживали і за законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дітьми, піклування про дітей, а також визначення їх місця проживання; - дії щодо утримування дітей за кордоном порушують права піклування матері, [PERSON], оскільки батьківські права та обов'язки належать обом батькам, а остання не давала згоди на вивезення дітей з Французької Республіки та на зміну місця проживання дітей, за наявності рішення суду про визначення їх місця проживання. Судом встановлено, що Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року містить вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд може відмовити у поверненні дитини в державу її постійного місця проживання. Так відповідно до ст. 13 Конвенції, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В порушення зазначених вимог цивільно-процесуального Закону відповідачем не надано до суду жодного доказу в спростування вимог позивачки та в підтвердження наявності обставин визначених в ст. 13 Конвенції, на підставі чого суд міг би відмовити позивачці в задоволенні її позову про повернення неповнолітніх дітей до постійного їх місця проживання у Французьку Республіку. Крім того стаття 19 Конвенції визначає, що ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції, щодо повернення дитини, не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування. Враховуючи приписи зазначеної статті Конвенції, суд задовольняючи позов позивачки про повернення дітей до їх постійного місця проживання виходить з того, що це не є відібранням дитини від батька і не обмежує його батьківських прав, так само як і не звільняє від виконання батьківських обов'язків. Преамбула Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка була ратифікована Верховною Радою України 27.02.1991 року, визначає, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Крім того зі змісту статей 1, 11, 14 Закону України «Про охорону дитинства» вбачається, що сім'я визнається природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Згідно статей 5, 18, 11 Конвенції про права дитини, Держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов'язки батьків і докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці вживають заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону. Як вже зазначалося вище, стаття 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 9, 124 Конституції України, ст.ст. 3, 6, 7, 11, 14, 16, 19, 23, 30 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, Закону України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей», ст.ст. 15, 19 Закону України «Про міжнародні договори України», п.п. 2, 9, 12 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 липня 2006 року № 952 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2010 року № 795,

Outcome: approved