Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-26 00:00:00

Головне управління юстиції в Івано-Франківській області (головне територіальне управління юстиції в Івано-Франківській області) подало до Івано-Франківського міського суду позов до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків. Представник позивача просила позов задовольнити, в подальшому подала заяву про згоду на заочний розгляд справи та завершення розгляду без її участі. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, про причини неявки суд не повідомив. А тому, виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки суд не повідомив, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести заочний розгляд справи. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] була прийнята на посаду начальника реєстраційної служби Калуського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області наказом №596/к від 29.12.2011р. Державної реєстраційної Служби України та наказом №1767-к від 29.12.2011р. Головного управління юстиції в Івано-Франківській області (а.с.6). Між позивачем та відповідачем 10.02.2012 року було укладено договір про повну матеріальну відповідальність за передані підзвітні товарно-матеріальні цінності (а.с.7-9). Наказом №681/к від 23.07.2014р. Державної реєстраційної Служби України та наказом №735/6 від 24.07.2014р. Головного управління юстиції в Івано-Франківській області [PERSON] звільнено 24.07.2014р. з посади за власним бажанням (ст..38 КЗпП України) (а.с.10). Після звільнення відповідач не передала підзвітні їй матеріальні цінності як передбачено умовами договору, а проведеною інвентаризацією 25.07.2014р. виявлено недостачу матеріальних цінностей на суму 3300грн. (а.с.11-16). На пропозицію позивача надати пояснення та з'явитися по місцю роботи, як зазначає представник позивача, відповідач не реагує, про що свідчить направлені листи (а.с.17-18). За вимогами ст..130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Працівник може добровільно покрити її повністю або частково. Відповідно до п. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей (п.1) а також якщо майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами (п.2). Стаття 135-1 КЗпП України встановлює, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24 (далі - Перелік). Пленум Верховного Суду України в п. 8 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року № 14 роз'яснив, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. За ст..135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними витратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей. Покриття шкоди працівниками в розмірі, що перевищує середній місячний заробіток проводиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до суду (ст..136 КЗпП України). Як вбачається з матеріалів справи, відповідач належить до категорії осіб, що несуть повну матеріальну відповідальність на підставі укладеного договору, несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, з врахуванням того що майно та інші цінності були одержані працівником під звіт. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення частково. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати у частці до задоволеного позову. На підставі наведеного, відповідно до ст..130, 134, 135-1, 135-3 КЗпП України,

Outcome: approved