Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

В червні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недостовірною та такою, що принижує його, [PERSON] честь і гідність, та порушує право на недоторканність ділової репутації інформацію поширену відповідачем [PERSON] в листі від 30 травня 2018 року за вх.№386 на ім'я виконуючого обов'язки Гвардійського селищного голови [PERSON], а саме: «На підставі вищевикладеного хочу звернути Вашу увагу на корупційну складову цієї справи, з огляду на те, що Ваш заступник [PERSON] пропонував мені 6 місяців тому звільнити орендоване приміщення за запропоновані їм 500 у.е. На мою відмову з боку продовжити зі мною договір оренди державного майна», а також «Я не вважаю, що сільська рада прагне стати філіалом церкви «Блага вість», яку очолює за сумісництвом Ваш заступник [PERSON], зі свого боку докладу всіх зусиль, щоб цього не сталося», та зобов'язати не пізніше п'ятнадцяти днів, з дня набрання рішенням суду законної сили, спростувати недостовірну інформацію, яку він поширив про нього, [PERSON] у спосіб найбільш близький до способу її поширення, а саме написати лист на ім'я виконуючого обов'язки Гвардійського селищного голови, який спростовує неправдиву інформацію, що була поширена відповідачем; стягнути з [PERSON] на його, [PERSON] користь 15000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позову [PERSON] вказав, що 30 травня 2018 року на ім'я виконуючого обов'язки Гвардійського селищного голови [PERSON] надійшов лист від підприємця [PERSON], який зареєстрований у журналі вхідних документів за №386. У даному листі відповідач виклав безпідставні аргументи щодо корупційної складової, яка складається в тому, що начебто ним, [PERSON] пропонувалося [PERSON] звільнити орендоване ним нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] за грошову винагороду у розмірі 500 умовних одиниць і його погрози не продовжувати договір оренди у зв'язку з відмовою. Однак викладена інформація [PERSON] не відповідає дійсності та є неправдивою. Також у листі зазначено, що він, [PERSON] намагається перетворити Гвардійську селищну раду на філіал церкви «Блага вість» яку очолює, що також є неправдою. Всі вище зазначені факти є неправдивими та такими що формують негативне відношення до нього, [PERSON] Інформація була поширена відповідачем шляхом подання листа у письмовому вигляді до діловодства виконавчого комітету Гвардійської селищної ради. Поширення недостовірної інформації порушує його немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію та завдало моральну шкоду, яку він оцінює в 15000 грн. Просив позов задовольнити. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Відповідач позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (ст. 3, 28). Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Відповідно до ст. 94, 277 ЦК України, фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно п. 15 постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права (пункт 18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Стаття 10 Конвенції захищає погляди, критичні зауваження, або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 ст. 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які одержані належним чином або розглядаються, як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «Демократичне суспільство» неможливе (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гендісайд проти Сполученого Корлівства» від 07 грудня 1976 року). Характерним прикладом оцінки достовірності, вірогідності та об'єктивності інформації щодо дій органу влади є рішення Європейського суду з прав людини по справі «Торгейр Торгейрсон проти Ісландії» від 25 червня 1992 року. Суд, зокрема, відзначив у своєму рішенні: «Можна використовувати те, що говорять люди. Або, навіть, чутки. Були б ці чутки настільки схожі та численні, щоб їх не можна було би вважати брехнею». Згідно ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європі, вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв?язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи або органу державної влади чи місцевого самоврядування, є значно ширшою ніж окремої пересічної особи. В даному випадку [PERSON] є заступником селищного голови та виконує функції органу місцевого самоврядування. 30 травня 2018 року на ім'я виконуючого обов'язки Гвардійського селищного голови [PERSON] надійшов лист від імені фізичної особи-підприємця [PERSON], який був зареєстрований у журналі вхідної кореспонденції за №386 (а.с.6). В абзаці 2 пункту 3 вищевказаного листа [PERSON] зазначив: «На підставі вищевикладеного хочу звернути Вашу увагу на корупційну складову цієї справи, з огляду на те, що Ваш заступник [PERSON] пропонував мені 6 місяців тому звільнити орендоване мною приміщення за запропоновані їм 500 у.е. На мою відмову з боку [PERSON] надійшла загроза, що він є депутатом і наданою йому владою може не продовжити зі мною договір оренди державного майна. Зрозумівши, що ці дії грають проти нього, [PERSON] через дві години зателефонував мені і вибачився за свої погрози, але намірів своїх не залишив.», а також в передостанньому абзаці [PERSON] зазначив: «Я не вважаю, що сільська рада прагне стати філіалом церкви «Блага вість», яку очолює за сумісництвом Ваш заступник [PERSON] і зі свого боку докладу всіх зусиль, щоб цього не сталося.». Частина вказаної в листі інформації, а саме: «На підставі вищевикладеного хочу звернути Вашу увагу на корупційну складову цієї справи, з огляду на те, що Ваш заступник [PERSON] пропонував мені 6 місяців тому звільнити орендоване приміщення за запропоновані їм 500 у.е.» є недостовірною, підтвердженою та такою, що порочить честь, гідність, принижує ділову репутацію та порушує права і свободи [PERSON], оскільки стосується виключно позивача. Вищевказану інформації не слід вважати оціночними судженнями, як про це помилково зазначає відповідач, адже вона містить конкретні звинувачення у неправомірних діяннях із зазначенням розміру коштів, котрі, на думку автора, слід передати працівнику органу місцевої влади у певних випадках. Ці відомості можуть бути перевірені, що знову ж таки, виключає можливість тлумачити їх як оціночні судження, однак жодних доказів, на підтвердження вказаних обставин відповідачем надано не було. Відповідно до ч. 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Аналізуючи вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку, що інформацію поширену [PERSON] в своєму листі від 30 травня 2018 року за вх.№386 на ім'я виконуючого обов'язки Гвардійського селищного голови [PERSON], а саме: «На підставі вищевикладеного хочу звернути Вашу увагу на корупційну складову цієї справи, з огляду на те, що Ваш заступник [PERSON] пропонував мені 6 місяців тому звільнити орендоване приміщення за запропоновані їм 500 у.е.» слід визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та ділову репутацію [PERSON] та зобов'язати [PERSON] не пізніше п'ятнадцяти днів з дня набрання рішенням суду законної сили, спростувати недостовірну інформацію, яку він поширив про [PERSON] у спосіб найбільш близький до способу її поширення, а саме написати лист на ім'я виконуючого обов'язки Гвардійського селищного голови, який спростовує неправдиву інформацію, що була поширена. Що стосується позовних вимог [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] маральної шкоди у розмірі 15000 грн. суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України). Згідно зі ст. 280 ЦК України фізична особа, особисте немайнове право якої порушено, має право на відшкодування майнової та (або) моральної шкоди, яку їй завдано у зв'язку з таким порушенням. Відповідно до п.п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та урахуванням інших обставин. При цьому моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях, фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку із каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях у зв?язку з порушенням її права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв?язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При цьому моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом не встановлено фактів, а позивачем не представлено доказів, того, що неправомірними діями відповідачу було завдано моральної шкоди , тому суд вважає, що у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити у зв?язку з їх безпідставністю та не обгрунтованістю. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] та користь [PERSON] судові витрати в розмірі 704,80 грн. сплаченого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial