Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-03 00:00:00

В травні 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів, своїх дітей, про стягнення аліментів на утримання матері. В обґрунтування позову зазначила, що вона народилася 31 липня 1947 року та є пенсіонером за віком. Єдиним доходом у неї є пенсія за віком, яка станом на 01 січня 2016 року складала 1074 грн. 00 коп. На день звернення до суду її пенсія складає 1130 грн. 00 коп., інших джерел доходу вона не має. 26 серпня 2009 року помер її чоловік [PERSON] після смерті якого дочки відповідачі по справі, їй не допомагають, хоча й проживають разом з нею. Вважає, що пенсія, яку вона отримує, не забезпечує їй необхідного мінімуму проживання частину вона одразу віддає за ліки. Сума, яка залишається є меншою ніж прожитковий мінімум і її ледь вистачає на харчування. Побутовими предметами першої необхідності вона забезпечити себе не може, та вимушена просити деяких не дуже близьких знайомих людей допомагати їй одягом, харчами та іншими необхідними речами, позичати гроші, щоб дожити до наступної пенсії. Вона є хворою людиною та потребує постійного лікування. Враховуюче викладене, просить стягнути з відповідачів аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з дати подання позову і довічно. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги з підстав, зазначених в позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що їх мати покинула їх та не забезпечувала її з 13 років. Вони із сестрою, якій тоді було 17 років, знаходилися на повному забезпеченні батька, який їх забезпечував та навчав. Їх мати переїхала проживати у [INFO], де вона фактично проживає на сьогоднішній час. Іноді приїжджає до них. Вона працює та отримує заробітну плату 2\~000 грн. Вона допомагає своїй матері, перераховуючи кожного місяця грошові кошти, що підтверджується наданими квитанціями. Вона згодна надавати допомогу матері і не відмовлялася від цього не більше 300 грн. на місяць. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, надала клопотання про розгляд справи за її відсутності з додатками та просила врахувати при розгляді справи її дохід, наявність на утриманні малолітньої дитини та боргу за кредитним договором. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити з наступних підстав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Згідно п. 21 Постанови пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що роз'яснити судам, що обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним. У зв'язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред'явлено позов про стягнення аліментів, зобов'язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов'язків щодо них (ст. 204 СК). Основною умовою виникнення обовязку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є сукупність двох умов це непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі. За відсутності однієї з цих умов у дітей не виникає обовязку утримувати батьків. Визначення поняття «потреба в матеріальній допомозі» містить в ст. 75 СК України. Так, відповідно до ч. 4 ст. 75 СК України один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Як встановлено в судовому засіданні позивач [PERSON] народилася 31 липня 1947 року. Згідно пенсійного посвідчення серія АБ № 395754, виданого 17.10.2002 року позивач є пенсіонером за віком на підставі чого отримує пенсію. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є рідними доньками позивачки. Як вбачається з паспорту громадянина України , виданого на імя [PERSON], місце проживання останньої зареєстровано за адресою [INFO], де вона фактично проживає, що визнано позивачкою та не заперечувалося відповідачами. Відповідно до довідки КЗ Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 7 амбулаторія № 5, виданої 27.04.2016 року, [PERSON] хворіє на ряд захворювань. Згідно свідоцтва про смерть серії 1-КИ № 306744, виданого 28 серпня 2009 року Відділом реєстрації смерті [PERSON] міського управління юстиції, чоловік позивачки [PERSON] помер 26 серпня 2009 року. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. В судовому засіданні встановлено, що відповідачі щомісяця надають матеріальну допомогу позивачці, що підтверджується відповідними квитанціями та визнано сторонами у судовому засіданні. Як вже зазначалося раніше, позивач є пенсіонером за віком та отримує відповідну пенсію, призначену їй відповідно до закону України «Про пенсійне забезпечення». Позивачем не надано суду доказів розміру пенсії, яку вона отримує. Відповідно до ч. 3 ст. 19 Закону України «Про пенсійне забезпечення» мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі мінімального споживчого бюджету. В умовах кризового стану економіки та спаду виробництва мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі не нижче межі малозабезпеченості. Статтею 1 Закону України «Про мінімальний споживчий бюджет» визначено, що мінімальний споживчий бюджет це набір продовольчих і непродовольчих товарів та послуг у натуральному і вартісному вираженні, що забезпечує задоволення основних фізіологічних і соціально-культурних потреб людини. Межа малозабезпеченості\~ величина середньодушового сукупного\~доходу, який забезпечує можливість непрацездатному громадянинові споживання\~товарів\~і послуг на мінімальному рівні, встановленому\~законодавством. Відповідно до ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Згідно Закону України «Про прожитковий мінімум», пожитків мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. З 01.05.2016 року мінімальний розмір пенсії за віком становить 1130 грн. Таким чином, позивач отримує пенсією, яка забезпечує задоволення основних фізіологічних і соціально-культурних потреб людини. Той факт, що відповідачі за своїм особистим бажанням надають позивачці матеріальну допомогу та не заперечують її надавати в подальшому, не може бути підставою для задоволення позову, оскільки це лише їх право, яке засноване на моральних принципах відповідачів та не повязане з обовязковим виконання вимог сімейного законодавства, а рішення суду має ґрунтуватися виключно на Законі. Крім того, судом враховується наявність у однієї із відповідачів малолітньої дитини та боргових зобовязань, а також розмір доходу, який отримують відповідачі і який незначно перевищує дохід позивачки, при тому що прожитковий мінімум працездатних осіб є вищим ніж непрацездатних. Що стосується посилань позивача в заяві на існування захворювань та витрат на придбання ліків, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Між тим, на підтвердження необхідності здійснення витрат, повязаних з лікуванням (придбання ліків, операції, стаціонарне лікування, сторонній догляд то що), позивачем жодних доказів надано не було, не зважаючи на те, що такий обовязок сторін було розяснено судом в судовому засіданні, та про це позивач зазначала в судовому засіданні. Крім того, суд розглядає позов лише в межах заявлених позовних вимог, а вимог щодо стягнення витрат на догляд та лікування батьків, або додаткових витрат (ст. ст. 203, 206 СК України) позивачкою не заявлялося. Оскільки позивачкою не було доведено у судовому засіданні її потреба в матеріальній допомозі, більш того її діти, відповідачі по справі, надають їй таку допомогу кожного місяці, суд вважає що не має підстав в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Оскільки, позивачу у задоволенні позову відмовлено, а вона звільнена від оплати судових витрат, суд вважає що судові витрати необхідно компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed