Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-09 00:00:00

В січні 2021 [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Служби безпеки України (далі - відповідач) про відшкодування майнової шкоди, а саме завдані йому збитки (упущену вигоду) у розмірі 65 237,60 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.04.2014 позивач вийшов на пенсію та був звільнений із Служби безпеки України. У зв`язку із захворюванням, пов`язаним із виконанням позивачем обов`язків військової служби, 22.09.2014 йому було встановлено III групу інвалідності. У вересні 2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві». 12.12.2014 відповідачем затверджено висновок, яким прийнято рішення про виплату позивачу такої одноразової грошової допомоги у сумі 182700 грн. Разом із тим, 24.12.2014 відповідачем виплачено позивачу із вказаної суми лише 45675 грн., та через рік, 24.12.2015, відповідач виплатив позивачу решту коштів із вказаної суми. На думку позивача, несвоєчасна виплата йому відповідачем усієї суми одноразової грошової допомоги у сумі 182700 грн. протягом 1 (одного) місяця з дня прийняття ним рішення про таку виплату свідчить про порушення його майнових прав. Позивач вважає за необхідне стягнути з відповідача на його користь завдані йому збитки (упущену вигоду) у розмірі 65237,60 грн., що виникла внаслідок несвоєчасної виплати йому відповідачем усієї суми одноразової грошової допомоги та інфляційних втрат у період з грудня 2014 року по грудень 2015 року до фактичної виплати усієї суми допомоги. Ухвалою суду від 15.01.2021 року, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою суду від 12.03.2021 року продовжено Службі безпеки України строк для подання відзиву. 27.04.2021 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечують та просять у його задоволенні відмовити, заважаючи на наступне. Вказує, що виплата одноразової грошової допомоги здійснюється в порядку черговості відповідно до дати подання документів та законодавець не пов`язує строк прийняття рішення про призначення одноразової грошової допомоги зі строком її виплати. На підставі висновку, затвердженого заступником Голови СБУ від 22.12.2014 було прийнято рішення здійснити виплату позивачеві одноразову грошову допомогу у розмірі 182 700 грн. Отже, твердження [PERSON] щодо несвоєчасної виплати йому одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку № 975 є необґрунтованими, тому відсутні правові підстави для стягнення із СБУ завданих йому збитків (упущену вигоду). Порушені (на думку позивача) права не можуть вважатися майновою шкодою або збитками у розумінні статей 22, 1166 ЦК України. Крім того, відповідачем зазначено, що позивачем було пропущено строк позовної давності. Дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] проходив службу в Службі безпеки України на посаді заступника начальника 2 управління Департаменту охорони державної таємниці та ліцензування. 05.04.2014 позивач вийшов на пенсію та був звільнений із Служби безпеки України. У зв`язку із захворюванням, пов`язаним із виконанням [PERSON] обов`язків військової служби, 22.09.2014 йому було встановлено III групу інвалідності. Наприкінці вересня 2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві». 12.12.2014 відповідачем затверджено висновок, яким прийнято рішення про виплату [PERSON] одноразової грошової допомоги у сумі 182700 грн. 24.12.2014 відповідачем виплачено позивачу суму коштів у розмірі 45675 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером від 24.12.2014 № 73488. 24.12.2015 відповідач виплатив позивачу решту коштів із вказаної суми: видатковий касовий ордер від 24.12.2014 № 73488 - 45 675,00 грн.; видатковий касовий ордер від 24.12.2014 № 23833 - 41 107,50 грн.; видатковий касовий ордер від 24.12.2014 № 23860 - 95 917,50 грн. Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Пунктом 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції від 26.10.2014, чинній станом на12.12.2014, далі по тексту - Закон) встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Відповідно до пункту 1 статті 16 Закону, одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. Згідно з підпунктом 4 пункту 2 статті 16 Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті. Пунктом 2 статті 16-3 Закону встановлено, що у випадках, передбачених підпунктами 4-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується відповідним військовослужбовцям, військовозобов`язаним або резервістам. Відповідно до пункту 6 статті 16-3 Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами. У свою чергу, пунктом 9 вказаної статті передбачено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України. Так, зокрема, механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві визначається «Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 (далі - Порядок). У пункті 3 вказаного Порядку передбачено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є - у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії. Підпунктом 1 пункту 6 цього Порядку встановлено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується, серед іншого, військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи Пункт 13 Порядку передбачає, що керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пункті 11 цього Порядку. Розпорядник бюджетних коштів приймає місячний строк після надходження зазначених документів (рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови. Пунктом 14 Порядку встановлено, що одноразова грошова допомога виплачується особі шляхом її перерахування уповноваженим органом на рахунок в установі банку, зазначений одержувачем виплати, або через касу уповноваженого органу. У свою чергу, у пункті 17 Порядку йдеться, що особам, звільненим з військової служби, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється органом державної влади, який здійснював розрахунок під час звільнення з військової служби. Виплата одноразової грошової допомоги здійснюється в порядку черговості відповідно до дати подання документів (п. 20 Порядку № 975). Аналіз наведених норм права свідчить про те, що розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення одноразової грошової допомоги. При цьому, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється в порядку черговості. Таким чином, законодавець не пов`язує строк прийняття рішення про призначення одноразової грошової допомоги зі строком її виплати. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.09.2020 у справі № 802/1349/17-а. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що СБУ виконала перед [PERSON] покладену на неї державою функцію щодо соціального захисту військовослужбовців шляхом виплати позивачу гарантованої законодавством одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому III групи інвалідності. Отже, твердження [PERSON] щодо несвоєчасної виплати йому одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку № 975 є необґрунтованими. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою; вина завдавача шкоди. Наявність усіх зазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди (ухвала судової колегії з цивільних справ Верховного Суду України від 21.12.2005). Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому, з урахуванням положень п. 10 частини другої ст. 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними (Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, прийнятих за результатами розгляду справ із підстав, передбачених п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за II півріччя 2017 р. від 20.12.2017). Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У частині другій статті 625 ЦК України зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних правовідносин, але й з інших підстав, зокрема, з факту виплати одноразової грошової допомоги. Судом не встановлено факту прострочення виплати одноразової грошової допомоги, а відтак, відсутні підстави для відшкодування шкоди у виді інфляційних втрат. Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч. 1 та п. 1ч. 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені); У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 19.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, судом встановлено, що позов [PERSON] не доведено, що в свою чергу слугує підставою для відмови у задоволенні позову як самостійною підставою. Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог на підставі наявних у справі матеріалів, в яких відсутні докази завдання позивачу збитків, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, позов про стягнення збитків не підлягає задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed