Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-18 00:00:00

В серпні 2017 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 15.04.2003 року вона є власником 1/2 частини будинку [ADDRESS]. У вищевказаному будинку за її згодою був зареєстрований [PERSON] Відповідач у даному будинку жодного дня не проживав, не приймав участі в оплаті комунальних послуг. Крім того, його реєстрація перешкоджає [PERSON] в повній мірі розпоряджатися своїм майном. У зв'язку з чим, позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS]. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та зазначила, що [PERSON] є другом сина власниці будинку [PERSON] Йому необхідно було оформити документи для виїзду за межі України на заробітки, у зв'язку з чим його було зареєстровано за вищевказаною адресою, проте він ніколи не проживав там. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням, причину своєї неявки не повідомив. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON], на підставі договору дарування частини житлового будинку від 15.04.2003 року, є власником 1/2 частини будинку [ADDRESS] (а.с.5). В зазначеному будинку, як вбачається із домової книги, крім неї, також зареєстрований [PERSON] (а.с.9-10). При цьому, з актів обстеження №895 від 29.05.2017 року та №1333 від 28.08.2017 року вбачається, що [PERSON] хоча зареєстрований в [ADDRESS], фактично не проживає за даною адресою (а.с.7, 8). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт того, що [PERSON] з моменту реєстрації та по теперішній час за адресою [ADDRESS] не проживає. У суду немає підстав ставити під сумнів достовірність фактів, повідомлених свідками, даних про їх зацікавленість в результаті розгляду справи не виявлено. Згiдно положень ст.4 ЦПК України суд, здiйснюючи правосуддя захищає права, свободи та iнтереси фiзичних осiб у спосiб, визначений законами України. Перелiк способів захисту цивiльних прав та iнтересiв мiститься в статтi 16 ЦК Укаїни. Цей перелiк не є вичерпним i суд може захистити цивiльне право або інтерес iншим способом, що встановлений законом або договором. У статті 41 Конституції України, ч.1 ст. 319 ЦК України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із положеннями норм статей 16, 386, 391 ЦК України, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК; ст. 405 ЦК). Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11). Статтею 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Враховуючи встановлені обставини справи, які підтверджені дослідженими в судовому засіданні належними доказами та положення діючого в Україні цивільного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що права позивача як власника житла підлягають захисту у обраний нею спосіб відповідно до вимог ст.391 ЦК України та ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». У зв'язку з тим, що відповідач з моменту реєстрації (05.07.2006 року) та по теперішній час без поважних причин не проживає в житловому будинку [ADDRESS], ніяких перешкод у користуванні яким йому не чинилось, суд вважає можливим визнати його таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням. Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved