Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

В червні 2017 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя посилаючись на те що, сторони з 31 серпня 1990 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 15 листопада 2005 року. За час шлюбу ними було придбано майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме квартиру [ADDRESS]. Враховуючи те, що позивач проживає у спірній квартирі з двома синами, один з яких є інвалідом третьої групи та навчається у вищому навчальному закладі на денній формі навчання, та те, що розмір аліментів, які виплачував відповідач був на її думку недостатнім для забезпечення повноцінного фізичного, духовного розвитку сина, просить суд здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS] шляхом виділення у власність позивача 2/3 частини квартири та у власність відповідача - 1/3 частини квартири. Ухвалою суду від 20 червня 2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 20 червня 2017 року клопотання позивача [PERSON] про звільнення від сплати судового збору задоволено та звільнено останню від сплати судового збору за подання вказаного позову до суду. Довідкою від 18 липня 2017 року розгляд справи відкладено до 11 серпня 2017 року в зв'язку з неявкою в судове засідання учасників справи. Довідкою від 11 серпня 2017 року розгляд справи відкладено до 13 жовтня 2017 року в зв'язку з неявкою в судове засідання учасників справи. Довідкою від 13 жовтня 2017 року розгляд справи знятий зі складу в зв'язку з зайнятістю судді в іншому процесі, розгляд справи призначено на 23 листопада 2017 року. 23 листопада 2017 року в судовому засіданні оголошено перерву до 15 січня 2018 року для повторного виклику відповідача. Будь-яких інших заяв та клопотань від учасників справи до суду не надходило. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просить суд здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS] та виділити [PERSON] у власність 2/3 частини спірної квартири та у власність [PERSON] - 1/3 частини спірної квартири. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення в газеті «Урядовий кур'єр» № 5 від 10 січня 2018 року. З урахуванням вищевикладеного Дніпровським районним судом м. Києва 15 січня 2018 року в судовому засіданні постановлена ухвала про заочний розгляд справи, відповідно до положень ст. ст. 280, 281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У п.п. 1, 3 ст. 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 31 серпня 1990 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 31 серпня 1990 року. Після укладання шлюбу [PERSON] присвоїла прізвище чоловіка, а саме «[PERSON]» (а.с. 5). 15 листопада 2005 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, серії [NUMBER], виданого ВРАЦС Дніпровського РУЮ у м. Києві 15 листопада 2005 року (а.с. 6). Згідно ч. 1 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Як роз'яснено у п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). У відповідності до положень ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як вбачається з матеріалів справи, 02 червня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], та зареєстровано в реєстрі за № 22-2383. (а.с. 7). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтями 63, 65 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Наполягаючи на позові позивач посилається на те, що вона проживає в квартирі разом з двома дітьми, один з яких є інвалідом третьої групи, навчається у вищому навчальному закладі на денній формі навчання, а розмір аліментів, які виплачував відповідач, на її думку, був недостатнім для забезпечення повноцінного розвитку їх сина. Крім того, вказує, що відповідач не проживає в спірній квартирі з 2005 року, та з цього часу не здійснює витрати на її утримання, що дає підставу визнати за нею право власності на 2/3 частини спірної квартири. Згідно вимог ч. 3 ст. 70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У відповідності до п.п. 4 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Так, судом встановлено, що сторони мають двох повнолітніх синів. Відповідно до довідки, виданої Національним технічним університетом України «Київський політехнічний інститут» № 915 від 18 листопада 2016 року вбачається, що [PERSON] є студентом першого курсу факультету інформатики та обчислювальної техніки денної форми навчання, навчається за договором і закінчує університет 30 червня 2020 року (а.с. 10). Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Міністерства охорони здоров»я України серії АВ № 0639825 встановлено, що [PERSON] має третю групу інвалідності (а.с. 9). Довідками, виданими ТОВ Гіпромбуд» № 23/01-01 та № 23/01-02 від 23 січня 2017 року підтверджується, що вказане товариство виплатило [PERSON] аліменти в розмірі 5 421,81 грн. за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року та в сумі 1 411,14 грн. за період з жовтня по грудень 2016 року відповідно (а.с. 11,12). Згідно ч. 1 ст. 6 СК України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Аналізуючи зміст вказаної статті, суд приходить до висновку, що посилання позивача про збільшення розміру частки майна позивача в підстав проживання з нею двох дітей, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки сини сторін по справі є повнолітніми, а тому не носять правого статуту «дитина». Крім того, позивачем та її представником не доведено суду підстав щодо поділу майна, відповідно до яких частка позивачки має бути збільшена, оскільки до суду також не надано документів, що підтверджують непрацездатність повнолітнього сина [PERSON] Крім того, суд не приймає до уваги доводи позивача про недостатній розмір аліментів, які виплачував [PERSON] на утримання сина [PERSON], так як позивач не зверталася до суду з вимогами про збільшення розміру аліментів на утримання сина. З урахуванням викладеного та беручи до уваги положення норм ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України суд не вбачає підстав для відступлення від засад рівності часток сторін при поділі спірного майна подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, враховуючи, що набута сторонами в період шлюбу квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, суд дійшов висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем і відповідачем право власності - в розмірі 1/2 частини вказаного майна та змінивши таким чином режим спільної сумісної власності подружжя на цей об'єкт на режим спільної часткової власності. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. В силу вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя підлягає частковому задоволенню, а саме визнання за [PERSON] права власності на ? частини квартири [ADDRESS]. В порядку ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а тому підлягає стягненню з [PERSON] в дохід держави 2 400 грн. судового збору. Враховуючи викладене та

Outcome: partial