Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-17 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулася [PERSON] з позовом до Держави Україна , в особі Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області та Управління Державної казначейської служби України у Вінницькій областіпро відшкодування моральної шкоди Позов мотивований тим, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 11.11.2019 у справі № 120/25557/19-а, яке набрало законної сили, визнано протиправною бездіяльність Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області щодо ненадсилання [PERSON] документів виконавчого провадження № 58084827, зокрема постанов від 28.01.2019, 06.06.2019, 22.07.2019. Визнано протиправними та скасувати постанови цього ж відділу ДВС у ВП 58084827, зокрема: від 28.01.2019 року про відкриття виконавчого провадження; від 06.06.2019 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника; від 22.07.2019 року про стягнення виконавчого збору. Цим же рішенням встановлено, що 13.06.2016 у справі № 802/490/16-а постановою Вінницького окружного адміністративного суду у задоволенні позову [PERSON] до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Державної казначейської служби України, про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди - відмовлено. Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 23.08.2016 скасовано постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 13.06.2016, позов задоволено частково: визнано бездіяльність Головного управління Національної поліції у Вінницькій області щодо розгляду скарги [PERSON] від 27.02.2016 протиправною; зобов`язано Головне управління Національної поліції у Вінницькій області розглянути повторно та надати відповідь до чинного законодавства по скарзі [PERSON] від 27.02.2016; стягнуто на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Вінницькій області 1 000, 00 гривень на відшкодування моральної шкоди. 21.09.2016 проведено примусове списання коштів у сумі 1 000, 00 гривень на виконання виконавчого листа, виданого Вінницьким окружним адміністративним судом 13.09.2016 у справі № 802/490/16-а щодо стягнення на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди. Постановою Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 802/490/16-а скасовано постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 23.08.2016 та залишено в силі постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 13.06.2016. Згодом до Вінницького окружного адміністративного суду звернулось Головне управління Національної поліції у Вінницькій області про поворот виконання судового рішення. Ухвалою суду від 27.09.2018 заяву Головного управління Національної поліції у Вінницькій області задоволено та здійснено поворот виконання постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 23.08.2016 у справі № 802/490/16-а шляхом стягнення з [PERSON] виплачених їй кошти в сумі 1 000, 00 гривень на користь Головного управління Національної поліції у Вінницькій області. 13.11.2018 на виконання даної ухвали суду виданий виконавчий лист. Постановою державного виконавця Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ВП 58084827 від 28.01.2019 року відкрито виконавче провадження № 58084827 з виконання виконавчого листа № 802/490/16-а, який видав Вінницький окружний адміністративний суд про здійснення повороту виконання постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 23.08.2016 у справі № 802/490/16-а. Постановою державного виконавця від 06.06.2019 звернуто стягнення на доходи боржника [PERSON] , що отримує дохід у Хмельницькому об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Вінницької області та ухвалено здійснювати відрахування із доходів боржника у відповідності до чинного законодавства на користь стягувача у розмірі 20% до виплати загальної суми боргу 1 400, 00 гривень. Постановою державного виконавця від 22.07.2019 стягнуто з [PERSON] на користь Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 100, 00 гривень виконавчого збору. Постанови у ВП 58084827 державним виконавцем на адресу [PERSON] не направлялись, що є порушенням Закону України «Про виконавче провадження». Вважаючи протиправною бездіяльність державного виконавця щодо ненадсилання [PERSON] документів ВП 58084827, а також визнання постанов державного виконавця від 28.01.2019, 06.06.2019, 22.07.2019 протиправними, позивач звернулась до суду. Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 26.09.2019 у справі № 802/490/16-а, яка набрала законної сили, скасовано ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 27.09.2018 у справі за адміністративним позовом [PERSON] до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди. Ухвалено у справі нову постанову, якою відмовлено у задоволенні заяви Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про поворот виконання постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 23.08.2016 у справі № 802/490/16-а. Такими рішеннями (постановами), діями та бездіяльністю державного виконавця [PERSON] заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних та психічних стражданнях, переживаннях, яких вона зазнала у зв`язку з порушенням її законних прав на отримання та розпорядження коштами пенсії у повному розмірі для задоволення своїх особистих потреб, необхідності інваліду, пенсіонеру, особі у похилому віці відстоювати у судах ці свої права, при цьому не мати можливості отримати і використати кошти пенсії у зв`язку із протиправними рішеннями (постановами), діями та бездіяльністю посадової особи органу державної влади, на який законом покладено обов`язок по примусовому виконанню рішення суду. Позивач вбачає у цьому глузування над нею цією посадовою особою виконавчої служби (державного виконавця), який замість того щоб виконати свої обов`язки - провести виконавчі дії в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», не просто не довів до її відома про винесені ним постанови та інші документи виконавчого провадження, а позбавив тим самим позивачку можливості їх вчасно оскаржити та уникнути примусового стягнення коштів з її пенсії, а також - якомога швидше оскаржити незаконну ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 27.09.2018, якою ці кошти протиправно стягнуто, який, в свою чергу, не повідомив її про постановлення цієї ухвали. Про наявність цього судового рішення, як і про незаконні рішення (постанови), дії та бездіяльність державного виконавця позивачка дізналась лише після того, як у липні 2019 року з її пенсії було примусово відраховано 628, 85 гривень і їй - інваліду, людині похилого віку (1940 року народження), з якої за все її життя ніколи і ніхто не стягував примусово кошти, прийшлось докласти багато зусиль щоб з`ясувати хто і у зв`язку із чим такі кошти з неї стягнув. Позивачка вказує на те, що при цьому вона вимушена була виправдовуватись перед різними службовими особами, які відповідають за виплату пенсії, що вона нічого незаконного не робила щоб з мене примусово стягували гроші, вважаючи спочатку, що це якась прикра помилка і її з кимось переплутали. Поки позивачка це з`ясовувала та добивалась припинення такого стягнення, в серпні 2019 року з її пенсії було примусово відраховано ще 628, 85 гривень, які згідно відповіді заступника начальника Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 21.12.2019 № 3609/К-10 на її заяву щодо надання інформації перераховано на розрахунковий рахунок Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області. Позивач вказує, що до сьогоднішнього дня жодних коштів їй не повернуто, чим порушено її право власності на них, зокрема вільно ними розпоряджатись такий тривалий проміжок часу, і ще не відомо коли вона матиме змогу їх повернути та розпорядитись ними. Вищевикладене й стало підставою звернення до суду позивача із вимогою про стягнення на її користь за рахунок коштів Державного бюджету України моральної шкоди в розмірі 5 000, 00 гривень шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. Ухвалою суду від 28.02.2020 вищевказану заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. У строк встановлений ухвалою суду від 28.02.2020, 13.03.2020 та 20.03.2020 надішли відзиви. Так, Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області у своєму відзиві зазначило, що не визнає позовні вимоги у повному обсязі та просить відмовити у їх задоволенні, оскільки ні Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, ні Державна казначейської служби України не є органами, що порушили чи не визнають порушені права та інтереси позивача. Крім того, позивачем не наведено жодних підстав, які б надавали їй право на відшкодування моральної шкоди. Вінницьким районним відділом державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), яке є правонаступником Вінницького районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Вінницькій області, відзив наданий з порушення вимог п. 2 ч. 5 ст. 178 ЦПК України. Так, не додано документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів позивачці. При цьому судом враховано, що подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Водночас, прийняття даного відзиву до розгляду судом без ознайомлення із його змістом позивача, суд вважає порушенням права позивачки на надання нею відповіді на відзив. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Тому, враховуючи вищевикладене та положення ч. 2 ст. 43, ч. 1 ст. 44 і п. 2 ч. 5 ст. 178 ЦПК України, суд не приймає відзив до розгляду. Враховуючи положення п. 3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України, зокрема щодо строку надання відповіді на відзив, розгляд справи було продовжено. Однак, 13.05.2020 на адресу суду надійшла заява позивачки, якою вона повідомила про небажання надання відповіді на відзив і проханням розглянути справу не очікуючи від неї жодних документів. Судом прийнято до уваги, що подання, в даному випадку, відповіді на відзив є правом позивачки, а не обов`язком. Будь-які докази по справі чи інші клопотання від учасників справи на адресу суду не надійшли. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 11.11.2019 у справі № 120/25557/19-а, яке набрало законної сили 19.12.2019, визнано протиправною бездіяльність Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області щодо не надсилання [PERSON] документів виконавчого провадження № 58084827, зокрема постанов від 28.01.2019, 06.06.2019, 22.07.2019. Визнано протиправними та скасовано постанови цього ж відділу ДВС у ВП 58084827, зокрема: від 28.01.2019 про відкриття виконавчого провадження; від 06.06.2019 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника; від 22.07.2019 про стягнення виконавчого збору. Вищевказане судове рішення є публічно доступним, розміщеним в мережі Інтернет на офіційному веб-порталі судової влади України. Так, даним рішенням встановлено наступне. 13.06.2016 постановою Вінницького окружного адміністративного суду по справі № 802/490/16-ау задоволенні позову [PERSON] до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди - відмовлено. Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 23.08.2016 скасовано постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 13.06.2016, позов задоволено частково: визнано бездіяльність Головного управління Національної поліції у Вінницькій області щодо розгляду скарги [PERSON] від 27.02.2016 протиправною; зобов`язано Головне управління Національної поліції у Вінницькій області розглянути повторно та надати відповідь відповідно до чинного законодавства по скарзі [PERSON] від 27.02.2016; стягнуто на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Вінницькій області 1 000, 00 гривень на відшкодування моральної шкоди. 21.09.2016 проведено примусове списання коштів на користь [PERSON] у сумі 1 000, 00 гривень на виконання виконавчого листа, виданого Вінницьким окружним адміністративним судом 13.09.2016 за судовим рішенням у справі № 802/490/16-а. Постановою Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 802/490/16-а скасовано постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 23.08.2016 та залишено в силі постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 13.06.2016. Згодом до Вінницького окружного адміністративного суду звернулось Головне управління Національної поліції у Вінницькій області про поворот виконання судового рішення. Ухвалою суду від 27.09.2018 заяву Головного управління Національної поліції у Вінницькій області задоволено та здійснено поворот виконання постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 23.08.2016 у справі № 802/490/16-а шляхом стягнення з [PERSON] виплачених їй коштів в сумі 1 000, 00 гривень на користь Головного управління Національної поліції у Вінницькій області. 13.11.2018 на виконання даної ухвали суду було видано виконавчий лист. Постановою державного виконавця Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області від 28.01.2019 було відкрито виконавче провадження № 58084827 з виконання виконавчого листа № 802/490/16-а, виданого Вінницьким окружним адміністративним судом про здійснення повороту виконання постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 23.08.2016 у справі № 802/490/16-а. Постановою державного виконавця у ВП № 58084827 від 06.06.2019 звернуто стягнення на доходи боржника [PERSON] , що отримує дохід у Хмельницькому об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Вінницької області, та вирішено здійснювати відрахування із доходів боржника у відповідності до чинного законодавства на користь стягувача у розмірі 20 % до виплати загальної суми боргу в розмірі 1 400, 00 гривень. Постановою державного виконавця у ВП № 58084827 від 22.07.2019 стягнуто з [PERSON] на користь Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 100, 00 гривень виконавчого збору. Вінницький окружний адміністративний суд дійшов висновку про порушення державним виконавцем положень Закону України «Про виконавче провадження» стосовно ненадсилання на адресу [PERSON] постанов ВП № 58084827. Враховуючи те, що постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 26.09.2019 у справі №802/490/16-а відмовлено у задоволенні заяви Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про поворот виконання постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 23.08.2016 у справі № 802/490/16-а, суд прийшов до висновку, що постанови Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області у ВП № 58084827, зокрема від 28.01.2019 про відкриття виконавчого провадження, від 06.06.2019 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, від 22.07.2019 про стягнення виконавчого збору - є протиправними і підлягають скасуванню. Приймаючи до уваги положення ст. 82 ЦПК України, вищевказані обставини, встановлені рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 11.11.2019 у справі № 120/25557/19-а, не потребують доказування. Окрім того, судом прийнято до уваги, що під час судового розгляду даної цивільної справи не було спростовано обставини, які встановлені вищевказаним судовим рішенням, а судом не встановлено, що обставини у справі, що розглядається є інакшими, ніж встановлені під час розгляду вищезазначеної справи. Відповідачем не надано будь-яких належних доказів вчинення необхідних і відповідних дій на поновлення порушених прав позивачки. Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Серед заподіювачів шкоди законодавець виокремлює особливого суб`єкта - органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян. Стаття 11 ЦК України встановлює, що однією з підстав виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно із ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст.ст. 1173 та 1174 ЦК України. За ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому з урахуванням положень п. 10 ч. 2 ст. 16, ст.ст. 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Згідно із ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Посилання позивачки в обгрунтування своїх вимог на положення Закону України «Про державну виконавчу службу» є безпідставними, оскільки даний закон втратив чинність від 05.10.2016. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, на що звернув увагу Верховний Суд України в п. 5 постанови Пленуму від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Заявляючи позовні вимоги, позивачка посилалася на завдання їй моральної шкоди, яка полягає у душевних та психічних стражданнях, переживаннях, яких вона зазнала у зв`язку із порушенням її права власності - права на пенсію у повному розмірі для задоволення своїх особистих потреб через протиправність рішень (постанов), дій та бездіяльності державного виконавця, встановлених рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 11.11.2019 у справі № 120/25557/19-а. При цьому позивачка зазначила з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір моральної шкоди. Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права. Судом прийнято до уваги, що відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. Суд зауважує також, що у практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. При цьому, суд виходить з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Тому судом прийнято до уваги усі обставини справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у даному випадку, вік та стан здоров`я потерпілої. При цьому, в силу ст.ст. 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність таких дій та рішень презюмується. Водночас, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Судом встановлено наявність спричинення відповідачем моральної шкоди позивачу, в тому числі наявний причинний зв`язок між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Згідно з ч. 1 - ч. 4, ч. 6 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Згідно із ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загально\-людських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч. 4 ст. 10 ЦПК України). Європейський Суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах. Європейський суд з прав людини вважає, що одним із важливих елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право на мирне володіння майном є надання справедливої та обґрунтованої компенсації. Встановлені судом обставини справи на переконання суду призвели до спричинення позивачу моральної шкоди, яка виразилася в душевних стражданнях, яких вона зазнала в зв`язку із порушенням її прав на мирне володіння майном - грошовими коштами пенсії, які є єдиним джерелом її доходу та засобом для існування. Тому, враховуючи вищезазначене, беручи до уваги ступінь вини відповідача, характер моральних страждань, які перенесла позивачка, її вік, враховуючи певні її турботи і хвилювання, пов`язані з наслідками неправомірних дій відповідача, необхідність звернення до суду щодо захисту своїх прав, відношення відповідача до даних правовідносин, а також виходячи із принципів розумності та справедливості при даних обставинах, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди з відповідача на її користь підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 1 000, 00 гривень. Щодо посилання представника Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області у своєму відзиві на те, що Управління не є належним відповідачем у даній справі, суд виходить з наступного. За положеннями ч. 1 ст. 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. При цьому держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 170 ЦК України). Одночасно, відповідно до ч. 2 ст. 48, ч. 4 ст. 58 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника. Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Тому, територіальний орган ДКСУ, в даному випадку - Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області залучене до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, а Вінницький районний відділ державної виконавчої служби ГТУЮ у Вінницькій області, правонаступником якого є Вінницький районний відділ державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) - як орган, діями якого завдано шкоду. Отже, суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові та Головним управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькій області у відзиві, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача, шляхом стягнення з держави Україна на її користь моральної шкоди в розмірі 1 000, 00 гривень за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. В задоволенні решти позовних вимог, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача 4 000, 00 гривень моральної шкоди - слід відмовити, враховуючи їх необґрунтованість та недоведеність належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, які б були достатніми, в розумінні ст. 80 ЦПК України, для задоволення позову в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне. Позивач на момент звернення до суду була звільнена від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір». Тому, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано. На підставі викладеного,

Outcome: partial