Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

В червні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про захист прав споживача, визнання протиправною бездіяльності та зобовязання виконати послуги, в якому просив ухвалити рішення, яким визнати правовідносини, що 02 березня 2009 року на підставі прийнятих від нього, [PERSON] відповідачем кількох письмових документів (трьох квитанцій про сплату робіт, послуг) виникли між ним, [PERSON] та Державним підприємством «Дніпропетровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» щодо виготовлення проектної документації землеустрою - цивільно-договірним, а підстави їх виникнення - чинним дійсним письмовим договором; визнати протиправною бездіяльність щодо невиконання Державним підприємством «Дніпропетровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» зобов'язання, що 02 березня 2009 року виникло у відповідача на підставі письмового договору, та неповідомлення його, [PERSON] про зупинення виконання робіт (послуги - передача земельної ділянки громадянинові в приватну власність, проекти відводу земель, геодезична зйомка земельної ділянки), а також незаконною відмову від виготовлення проектної документації землеустрою для відведення йому, [PERSON] земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, за адресою: Дніпропетровська область, Синельниківський район, смт. Іларіонове, вул. Робоча, [ADDRESS]; стягнути з Державного підприємства «Дніпропетровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» неустойку у розмірі 10861,20 грн.; зобов'язати Державне підприємство «Дніпропетровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» належним чином виконати зобов'язання шляхом виконання обумовлених письмовим договором робіт послуг: передача земельної ділянки громадянинові в приватну власність, проекти відводу земель, геодезична зйомка земельної ділянки, які відповідач зобов'язався виконати за здійснену ним 02 березня 2009 року оплату трьома платежами. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що у березні 2009 року він звернувся до ДП «Дніпропетровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» з проханням виготовити проект землеустрою щодо відведення йому земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS]. Відповідач, погодившись виконати замовлені роботи, запропонував йому укласти договір та сплатити встановлені суми вартості за кожну із трьох робіт (послуг), та надати копії квитанцій. Того ж дня, 02 березня 2009 року замовлення було ним оплачено згідно до умов договору, і передано відповідачу копії квитанцій. Так, за виготовлення документації, необхідної для оформлення права власності на прибудинкову територію і для забезпечення виконання зробленого ним у 2009 році замовлення на рахунки ДП «Дніпропетровський інститут землеустрою» було сплачено вартість послуг: 02.03.2009 року (квитанція № 02 від 02.03.2009 р.) сплата за послуги - передача земельної ділянки громадянину в приватну власність відповідно до рахунку № 1932 від 02.03.2009 р. у сумі 432,00 грн.; 02.03.2009 року (квитанція № 04 від 02.03.2009 р.) сплата за послуги - проекти відводу земель відповідно до рахунку № 1933 від 02.03.2009 р. у сумі 3932,40 грн.; 02.03.2009 року (квитанція № 06 від 02.03.2009 р.) сплата за послуги геодезична зйомка земельної ділянки відповідно до рахунку № 1931 від 02.03.2009 р. у сумі 1486,00 грн. Всього за виготовлення необхідної для приватизації земельної ділянки ним на рахунки ДП «Дніпропетровський інститут землеустрою» було сплачено 5550,40 грн. Вказав, що між ним та відповідачем виникли обопільні права та обов'язки, що були оформлені письмовим правочином, викладеним у кількох документах, якими є вищевикладені квитанції. Необхідність підписання одного документа у формі письмового договору йому відповідачем не пропонувалося, а він внаслідок власної юридичної необізнаності про необхідність видачі йому такого договору і не підозрював, чим зумовлене його довготривале очікування результату замовлення і звернення до відповідача лише в усній формі. Відносини, що виникли між ним та відповідачем визнані цивільно-договірними окружним адміністративним судом в ухвалі від 05.05.2015 року, до якого він помилково звернувся з адміністративним позовом до цього ж відповідача. На його чисельні звернення з проханням видати замовлену документацію відповідач завжди посилався на завантаженість працівників, тому виконання замолених та оплачених ним робіт, щоразу відкладав, без визначення терміну та надання будь-яких інших письмових документів. Письмову відповідь відповідачем на його неодноразові вимоги виконати оплачене замовлення було надано лише на адвокатський запит від 09.02.2015 р. № 6. У цій відповіді від 09 квітня 2015 року ДП «Дніпропетровський інститут землеустрою» повідомляє, що надати документацію, необхідну для приватизації ним земельної ділянки на території смт. Іларіонове, неможливо, у зв'язку з її відсутністю в архіві підприємства. Окрім цього позивач вказав, що невиконання взятого на себе зобов'язання є протиправною бездіяльністю відповідача, а дії щодо невиконання відповідачем укладеного 02 березня 2009 року договору є одностороннім припиненням дії двохстороннього договору і порушенням як законодавства про зобов'язання, так і виконання обумовленого договором обов'язку. Тому позивач звернувся до суду з позовом для захисту своїх прав. Позивач [PERSON] та його адвокат [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Представник відповідача у судове засідання не зявився про час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку. В наданих 11 серпня 2015 року до суду запереченнях просили відмовити в задоволенні позовних вимог у звязку з їх безпідставністю та недоведеністю. Вислухавши у судовому засіданні пояснення позивача та його адвоката, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі під час придбання, замовлення, або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на захист своїх прав державою. Згідно з ч. 1 ст. 22 цього Закону захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. У судовому засіданні встановлено, що згідно п. 3.2 Статуту Державного підприємства «Дніпропетровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» станом на 01.03.2009 року, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, предметом діяльності Інституту було зокрема складання проектів відведення земельних ділянок та ін. Як зазначив в своєму позові позивач, він у березні 2009 року звернувся до Державного підприємства «Дніпропетровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» з проханням виготовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS]. За виготовлення документації 02.03.2009 року [PERSON] сплатив 5550,40 грн., на підтвердження чого надав суду копії квитанцій (а.с.16). Позивач, посилаючись на Закон України «Про захист прав споживачів», просив захистити його права як споживача послуг. За положеннями ст. 26 Закону України «Про землеустрій», взаємовідносини замовників і розробників документації із землеустрою регулюються законодавством України і договором. Відповідно до абз. 4 ч. 3 ст. 123 ЗК України, умови і строки розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт відповідно до типового договору, який затверджується Кабінетом Міністрів України. Типовий договір про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із Додатками до нього затверджено Постановою КМУ № 266 від 04 березня 2004 року. Закон України «Про землеустрій», визначає правові та організаційні основи діяльності у сфері землеустрою і спрямований на регулювання відносин, які виникають між органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами із забезпечення сталого розвитку землекористування. Права і обовязки замовників і розробників документації із землеустрою визначені в ст. ст. 27, 28 Закону України «Про землеустрій». Проте серед них відсутній обов'язок як замовників, так і розробників документації на укладення договору на розробку проекту землеустрою. Не передбачений такий обовязок і іншими нормативними актами. В ст. 26 Закону України «Про землеустрій», зазначено тільки те, що взаємовідносини замовників і розробників документації із землеустрою регулюються договором. Однак, вона не містить ствердження про обовязок сторін даних правовідносин укладати такий договір. Ст. 22 даного Закону передбачає підстави проведення землеустрою, а саме те, що землеустрій здійснюється на підставі укладених договорів між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою, проте, також не передбачає обовязку учасників цих правовідносин укладати договір. Не містить такого обовязку також ст. 118 ЗК України, в якій вказано, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Із системного аналізу даних норм права випливає, що проект землеустрою розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання на підставі договору, однак, не передбачають прямого обовязку замовників і розробників документації із землеустрою укладати такий договір. За положеннями ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Проте, в матеріалах справи відсутні докази того, що сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, як це передбачено вимогами чинного законодавства. Натомість, наявний у справі лист відповідача від 09 квітня 2015 року № 01-07/241, свідчить про те, що між сторонами такої згоди не досягнуто, а відтак відсутні законні підстави вважати такий договір укладеним. Згідно п. б ч. 3 ст. 27 Закону України «Про землеустрій», замовники документації із землеустрою зобов'язані надавати вихідну документацію, необхідну для виконання робіт із землеустрою, а розробники документації із землеустрою згідно п. а ч.2 ст. 28 даного Закону зобов'язані дотримуватися законодавства України, що регулює земельні відносини, а також державних стандартів, норм і правил при здійсненні землеустрою. Крім того, згідно ч. 3 ст. 28 Закону України «Про землеустрій», розробники документації із землеустрою несуть відповідно до закону відповідальність за достовірність, якість і безпеку заходів, передбачених цією документацією. [PERSON] не надав до суду жодних доказів, що він дійсно звертався до Державного підприємства «Дніпропетровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» з заявою про проведення геодезичної зйомки земель за адресою: [ADDRESS] та інших послуг вказаних у позові, не надав до суду підтвердження згоди відповідача на надання послуг. Стаття 509 ЦК України передбачає, що зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 901 ЦК України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Тобто правовідносини у сфері послуг встановлюються лише у формі договору. Як передбачає глава 52 ЦК України договір повинен мати обов'язкові істотні умови - ціну, строк дії договору. Відповідно до статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором. При цьому Позивач не надав до суду жодного письмового належного доказу про існування договору. Як доказ наявності правовідносин з інститутом землеустрою, [PERSON] надав до суд копії виписок про оплату послуг, але відповідно до відомостей вказаних квитанцій неможливо встановити, за яким саме договором проведено оплату, за які саме послуги, та що є предметом оплати послуг. Що стосується позовної вимоги щодо стягнення неустойки в розмірі 10861,20 грн., суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який прострочив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. В той же час відповідно до ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Однак, [PERSON] не надав до суду письмовий договір про надання послуг у період 2009 року, тобто вимога щодо стягнення неустойки є неправомірною та не підлягає задоволенню. В межах Закону України «Про захист прав споживачів» питання стягнення збитків (неустойки) визначено ст. 10 Закону, зокрема у разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати: безоплатного усунення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) у розумний строк; відповідного зменшення ціни виконаної роботи (наданої послуги); безоплатного виготовлення іншої речі з такого ж матеріалу і такої ж якості чи повторного виконання роботи; відшкодування завданих йому збитків з усуненням недоліків виконаної роботи (наданої послуги) своїми силами чи із залученням третьої особи; реалізації інших прав, що передбачені чинним законодавством на день укладення відповідного договору. Зазначені вимоги підлягають задоволенню у разі виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) або під час її виконання (надання), а в разі неможливості виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) - протягом гарантійного чи іншого строку, встановленого договором, чи протягом двох років з дня прийняття виконаної роботи (наданої послуги) у разі відсутності гарантійного чи іншого строку, встановленого законодавством або договором. Зазначені вимоги можуть бути пред'явлені споживачем протягом строків, передбачених нормативно-правовими актами та нормативними документами, умовами договору, а в разі відсутності таких строків - протягом десяти років. Однією із засад цивільного судочинства є свобода договору (ст. 3 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв дійового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - Споживача враховується вимоги законодавства про захист прав споживачів. Суд вважає, що обов'язку доказування наявності вказаних фактів, відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, позивач не виконав, а відповідно не довів їх наявність, тому відсутні правові підстави, вказані позивачем, для розірвання договору між ним і відповідачем. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків,\~встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.\~\~ Як пояснив [PERSON] в судовому засіданні, на даний час послуги з виготовлення проектної документації землеустрою відповідач не виконав, на неодноразові його звернення до Державного підприємства «Дніпропетровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» результатів не дало. Однак, стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами, що дійсно [PERSON] звертався до Державного підприємства «Дніпропетровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» з питанням виготовлення проектної документації землеустрою. Також, позивачем не було надано будь-яких доказів, які б свідчили про те, що\~\~відповідачем допущено порушення вимог законодавства, що було б підставою для визнання протиправною діяльність відповідача відповідно до вказаних судом норм Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. ст. 651, 652 ЦК України. Перелік платних послуг їх вартість та порядок отримання визначений Поставною КМ України від 01.08.2011 № 835 «Деякі питання надання Державною службою з питань геодезії, картографії та кадастру та її територіальними органами адміністративних послуг». Так послуги з встановлення право волосності на земельну ділянку, надання кадастрового номеру інститутом землеустрою не надаються, це питання відноситься до компетенції Державної кадастрової служби (ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Відповідно до Закону України «Про землеустрій» взаємовідносини замовників і розробників документації із землеустрою регулюються законодавством України і договором (ст. 26). Відповідно од постанови КМУ України від 01.08.2011 № 835 послуги з землеустрою є платними. Тобто, з метою надання послуг з землеустрою Позивач повинен звернутися до ДП «Дніпропетровський науково-дослідний та проектний інституту землеустрою» для укладання договору та виконання адміністративних платних послуг. Як зазначається в ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи (ч.1 ст. 64 ЦПК України). Судом не встановлено порушення прав позивача, які б потребували судового захисту. Виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін, позивачем не надано доказів наявності майнової шкоди, протиправності діяння чи бездіяльності відповідача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини відповідача в її заподіянні. Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими і у їх задоволенні слід відмовити. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач при пред'явленні позову був звільнений від сплати судового збору, а в задоволені його позовних вимог було відмовлено, суд прийшов до висновку, що судові витрати слід віднести за рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed