Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

В травні 2016 року позивач [PERSON] (надалі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку» (надалі по тексту - відповідач), в якому із урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 09.11.2016 року просила суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти заборгованості по відсоткам за невчасну видачу коштів за договорами банківського вкладу від 29.10.2015 року в сумі - 992,32 доларів США і 3% відсотків річних за цим договором в сумі - 305,33 доларів США та за договором банківського вкладу від 30.10.2015 року в розмірі відсотків в сумі - 909,84 доларів США та 3% річних в розмірі - 303,28 доларів США та моральну шкоду в розмірі - 25 000 грн. та судові витрати та витрати на правову допомогу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 29.10.2015 року між ним та ПАТ «АКПІБ» було укладено договір банківського вкладу «Депозит» до 26.04.2016 року під 9,75 % річних в іноземній валюті (надалі по тексту - Договір №1). Крім того, 30.10.2015 року між ним та ПАТ «АКПІБ» було укладено договір банківського вкладу «Депозит» до 27.04.2016 року під 9,75 % річних в іноземній валюті (надалі по тексту - Договір №2). Позивач свої зобов'язання за вищезазначеним Договором банківського вкладу виконав належним чином та вніс через касу банку грошові кошти в розмірі - 25 000 доларів США по кожному з вказаних договорів, але відповідач на його вимоги та у встановлений строк вказані кошти депозитного вкладу та відсотки за його користування не повернув, а тому він звернувся за захистом своїх прав до суду та просив суд стягнути з відповідача на його користь вказані суми. Між тим, під час судового розгляду справи по суті відповідач виплатив позивачу кошти основного вкладу та відсотки за користування ними за період його дії. Відтак, вважає за необхідне стягнути з відповідача визначені у позові кошти відсотків за користування кредитом по дату видачі коштів по вкладу понад строк його дії по 22.09.2016 року та по цей же період 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України, а також моральної шкоди та витрат на правову допомогу. В судовому засіданні позивача та його представник позов підтримали та просили його задовольнити повністю з викладених у позові підстав. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, підтримавши свої письмові заперечення проти позову, та зазначив, що оскільки в межах дій строку вказаних договорів усі свої зобов»язання банком були виконані, тому підстав для задоволення усіх позовних вимог немає. Вимоги про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу не доведені належними та допустимими доказами і не узгоджуються із вимогами закону, а присутній в судовому засіданні представник позивача як це визначено законом не була допущена до участі у справі відповідною ухвалою суду. Суд, врахувавши пояснення представників позивача і відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем з приводу укладеного договору банківського вкладу є цивільно-правовими за своїм змістом. Частина 2 статті 1060 ЦК України містить імперативну норму про обов'язок банку видати вкладнику за його першою вимогою та не допускає іншого порядку регулювання даних відносин спеціальним законодавством чи договором. Згідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що 29.10.2015 року між [PERSON] та ПАТ «АКПІБ» було укладено договір банківського вкладу «Депозит» із строком дії до 26.04.2016 року під 9,75 % річних в іноземній валюті (надалі по тексту - Договір №1), відповідно до п.3 умов якого сума депозиту - 25 000 доларів США. При цьому, відповідач взяв на себе зобов»язання виплачувати проценти за користування коштами позивача (а.с.9-10). Крім того, 30.10.2015 року між позивачем та ПАТ «АКПІБ» було укладено договір банківського вкладу «Депозит» до 27.04.2016 року під 9,75 % річних в іноземній валюті (надалі по тексту - Договір №2), за умовами п.3 якого сума депозиту склала - 25 000 доларів США (а.с.11-12). Позивач свої зобов'язання за вищезазначеними Договорами банківського вкладу виконав належним чином та вніс через касу банку грошові кошти в розмірі по 25 000 доларів США за кожним договором. Листами від 24.04.2016 року та 29.04.2016 року позивач звертався до відповідача ПАТ «АКІПБ» із вимогами про виплату йому грошових коштів депозитних вкладів і відсотків за користування його коштами згідно укладених договорів у валюті вкладу (а.с.15-19), але під час розгляду справи судом кошти по вкладу та відсотки за користування ними було сплачено позивачу банком, що стало наслідком зменшення позовних вимог на цю частину. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Частиною 3 ст. 1060 ЦК України передбачено, що якщо відповідно до договору банківського вкладу вклад повертається вкладникові на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, проценти за цим вкладом виплачуються у розмірі процентів за вкладами на вимогу, якщо договором не встановлений більш високий процент. Згідно ч. 1 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Враховуючи те, що 29.10.2015 року та 30.10.2015 року між позивачем та ПАТ «АКІПБ» було укладено договори строкового банківського вкладу, суд приходить до висновку, що вони дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов'язання щодо виконання даного договору у відповідно встановлений та погоджений ними строк. Між тим, у відповідності до вимог ст..598 ЦК України зобов»язання банку перед позивачем за вказаним договором банківського вкладу припинилось у встановлений у цих договорах строк - 26.04.2016 року та 27.04.2016 року відповідно, а відтак нарахування та стягнення коштів відсотків за користування коштами банківського вкладу понад строк його дії суперечить правовій природі самого договору банківського вкладу, а відтак такі вимоги позивача задоволенню не підлягають. При цьому, судом враховано, що нараховані відсотки у визначений у договорі період банком було сплачено в повному обсязі. Закінчення строку дії договору і невиконання зобов»язань не припиняє зобов»язальні правовідносини , а трансформує їх в охоронні, що містять обов»язок відшкодувати заподіяні збитки, які встановлені договором або законом. Відтак як санкція за невиконання грошових зобов»язань в даному випадку повинна застосуватись ст..625 ЦК України. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 10.06.2015 року у справі за №6-36цс15, що за змістом вимог ст..360-7 ЦПК України є обов»язковою для застосування усіма судами України. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За таких обставин, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача суми 3% річних, розрахованих на суму за прострочення сплати коштів по договору-анкеті про отримання банківського продукту «Депозит» від 29.10.2015 року за період з 27.04.2016 року по 22.09.2016 року в сумі - 305,33 доларів США та за прострочення сплати коштів по договору-анкеті про отримання банківського продукту «Депозит» від 30.10.2015 року за період з 27.04.2016 року по 22.09.2016 року в сумі - 303,28 доларів США. Відповідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Відповідно до ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач довів ті обставини на які посилалась, як на підставу своїх позовних вимог. Між тим, вимоги позивача щодо стягнення на його користь моральної шкоди задоволенню не підлягають з наступних підстав. Так, позивач просив також стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі - 25000 грн., посилаючись на норми Цивільного кодексу України. Оскільки позивачем не було доведено в судовому засіданні сам факт неправомірності дій службових осіб відповідача, а також між позивачем та відповідачем діяли договірні правовідносини, які регулюються ЦК України, а умовами укладених договорів банківського вкладу відшкодування моральної шкоди не передбачено, як і не передбачено і ЦК України відшкодування моральної шкоди в зв'язку з невиконанням договірних зобов'язань, тому вказані вимоги задоволенню не підлягають. Крім того, позивач не надав суду доказів, які підтверджують факт заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру. Розглядаючи вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу в сумі - 2900 грн. суд не знаходить правових підстав для їх задоволення з огляду на те, що необхідність їх стягнення позивачем обґрунтовано по змісту договором №43003 про надання консультаційних послуг з юридичних питань від 10.05.2016 року, що укладений із позивачем та ФОП [PERSON], а також укладено додаткову угоду між ними ж про надання послуг з складання позовної заяви з приводу стягнення боргу із встановленням вартості послуг в розмірі - 2053 грн. Між тим, в судовому засіданні представництво інтересів позивача приймала представник [PERSON] на підставі довіреності від 10.05.2016 року від позивача та жодних доказів тому, що вказаний представник має відношення до написання позовної заяви чи надання консультацій з правових питань згідно договору від 10.05.2016 року суду надано не було. Більше того, позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів того, що умови договору від 10.05.2016 року адвокатом було виконано в повному обсязі, оскільки не було доведено в судовому засіданні, що вказаний договір стосувався надання правової допомоги саме в цій цивільній справі та відсутні розрахунку наданих послуг, витрат захисником та підписаний сторонами акт виконаних робіт по надання правової допомоги, а відтак у стягнення витрат на надання правової допомоги слід відмовити в повному обсязі. Як вбачається із заяви про зменшення позовних вимог від 09.11.2016 року, то позивачем було зменшено вимоги, а саме вказано про необхідність стягнення лише грошових коштів заборгованості по відсоткам за невчасну видачу коштів за договорами банківського вкладу від 29.10.2015 року в сумі - 992,32 доларів США і 3% відсотків річних за цим договором в сумі - 305,33 доларів США та за договором банківського вкладу від 30.10.2015 року в розмірі відсотків в сумі - 909,84 доларів США та 3% річних в розмірі - 303,28 доларів США та моральну шкоду в розмірі - 25 000 грн. Таким чином, в порівнянні із позовною заявою в першому варіанті, то вимоги було зменшено. Згідно ч.1 ст..7 Закону України «Про судовий збір» сума сплаченого судового збору повертається за клопотанням особи, що його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої винесено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачу було відмовлено. З врахуванням викладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі - 551 грн. 20 коп., а іншу суму судового збору в розмірі - 6890 грн. слід повернути позивачу у зв»язку з зменшенням ним розміру позовних вимог у цій справі.

Outcome: partial