Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

Головний лікар КУ «Одеська обласна психіатрична лікарня №2» - [PERSON] звернувся до суду із заявою про госпіталізацію [PERSON], [INFO], який визнаний судом недієздатним, до психіатричного закладу КУ «ООПЛ №2» у примусовому порядку. В мотивування заявлених вимог заявник вказує, що 28.09.2017 року [PERSON], [INFO], був доставлений до КУ «ООПЛ №2» з Новосавицького психоневрологічного будинку-інтернату, де він мешкає, у звязку з загостренням захворювання. Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 06.04.2010 року [PERSON], [INFO], визнано недієздатним. На даний час він являється підопічним Новосавицького психо-неврологічного будинку-інтернату. Згідно висновку комісії лікарів психіатрів Одеської обласної психіатричної лікарні №2 від 29.09.2017 року, [PERSON], [INFO], страждає на психічне захворювання органічний психічний розлад змішаного ґенезу (внаслідок черепно мозкової травми та хронічної інтоксикації) у вигляді психоорганічного синдрому по психопатоподібному та дементному типу; інфільтративний туберкульоз легень, внаслідок чого він не може в повному обсязі самостійно задовольняти основні життєві потреби, становить небезпеку для себе і оточуючих, потребує лікування в умовах психотуберкульозного відділення. Суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності [PERSON], оскільки, з наявних матеріалів справи, вбачається, що його психічний стан здоровя не дозволяє приймати участь в судовому засіданні. Окрім того, [PERSON] епідеміологічно небезпечний для оточуючих у звязку з активною формою туберкульозу легень та не може знаходитись у громадських містах. У судовому засіданні представник лікарського закладу підтримав заяву, просив її задовольнити в повному обсязі з мотивів необхідності госпіталізації [PERSON], [INFO], який визнаний судом недієздатним, до психіатричного закладу КУ «ООПЛ №2» у примусовому порядку. Як пояснила в судовому засіданні лікар-психіатр, [PERSON] у 18-ти річному віці переніс важку черепно-мозкову травму, тривалий час вживав алкоголь, переніс повторно алкогольний психоз; у 39-ти річному віці, перебуваючи в стані алкогольного спяніння, під впливом хворобливих переживань скоїв вбивство жінки та відрізав їй голову, у звязку з чим був визнаний неосудним, та до нього було застосовано примусові заходи медичного характеру, а саме примусове лікування в психіатричній лікарні, є недієздатним. Прокурор в судовому засіданні також повністю погодився з думкою представника лікарського закладу, не заперечував щодо задоволення вказаної заяви. Директор Новосавицького психоневрологічного будинку-інтернату [PERSON], який є опікуном [PERSON], [INFO], - у судове засідання не зявився, проте подав до суду клопотання, яким просив розглянути заяву щодо примусової госпіталізації [PERSON] без його участі та задовольнити її у повному обсязі. В судовому засіданні [PERSON] участь не приймає, оскільки його психічний стан за матеріалами справи не дозволяє приймати участь в судовому засіданні. Окрім того, [PERSON] епідеміологічно небезпечний для оточуючих у звязку з активною формою туберкульозу легень та не може знаходитись у громадських містах. Заслухавши думку, доводи та пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви головного лікаря виходячи з наступного: У відповідності до положень ст. 5 S: 1 ((е) законне взяття під варту душевнохворих) Європейської Конвенції захисту прав людини та основних свобод, кожний має право на свободу та особисту недоторканість. Ніхто не може бути позбавлений свободи не інакше ніж у випадках і в порядку, встановленому законом. У відповідності до положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 2. ст. 28 Конституції України жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально правовими обмеженнями. Нормою ст. 7 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлюються підстави діагностики психічного розладу та лікування особи, яка страждає на психічний розлад. Забороняється визначати стан психічного здоровя особи та встановлювати діагноз психічних розладів без психіатричного огляду особи, крім випадків проведення судово психіатричної експертизи посмертно. Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатричний огляд проводиться з метою зясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутись родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь яку медичну спеціальність, інші особи. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про психіатричну допомогу» перебування особи в психіатричному закладі в примусовому порядку може здійснюватися лише протягом часу наявності підстав, за якими було проведено госпіталізацію. Особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу в примусовому порядку, повинна оглядатися комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на місяць з метою встановлення наявності підстав для продовження чи припинення такої госпіталізації. У разі необхідності продовження госпіталізації в примусовому порядку понад 6 місяців представник психіатричного закладу повинен направити до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про продовження такої госпіталізації. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обгрунтування про необхідність продовження такої госпіталізації. В подальшому продовження госпіталізації особи в психіатричному закладі проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців. Судом встановлено, що згідно висновку комісії лікарів психіатрів Одеської обласної психіатричної лікарні №2 від 29.09.2017 року, [PERSON], [INFO], страждає на психічне захворювання органічний психічний розлад змішаного ґенезу (внаслідок черепно мозкової травми та хронічної інтоксикації) у вигляді психоорганічного синдрому по психопатоподібному та дементному типу; інфільтративний туберкульоз легень, внаслідок чого він не може в повному обсязі самостійно задовольняти основні життєві потреби, становить небезпеку для себе і оточуючих, потребує лікування в умовах психотуберкульозного відділення. Суд вважає, що термін «Душевнохворий» не має чіткого визначення, оскільки психіатрія це сфера, яка включає в себе і медичні і соціальні фактори. Однак, цей термін не може бути використаний таким чином, щоб дозволити госпіталізувати особу в недобровільному порядку тільки тому, що її уявлення та поведінка відхиляються від загальноприйнятих норм. Аналогічну позицію висловив Європейський Суд з прав людини в справі Winterwerpv. The Netherlands, від 24 жовтня 1979, SeriesAno. 33, S:37. Високий Суд висловив думку, для того щоб були дотримані вимоги законності позбавлення свободи в сенсі ст. 5 S: 1 (е) Конвенції, повинні бути дотримані три основних принципи: По-перше, госпіталізована особа має бути визнана з точки зору обєктивних медичних показників такою, що страждає на психічне захворювання, за виключенням невідкладної психіатричної допомоги. По-друге, захворювання має бути такого ступеню, щоб вимагати недобровільної госпіталізації. По-третє, захворювання повинно продовжуватись на протязі періоду госпіталізації. З наявних у справі матеріалів вбачається, що [PERSON] має документально закріплену історію психічної проблеми перед госпіталізацією, є недієздатним. Крім того, комісія лікарів-психіатрів, яка оглядала [PERSON] надала свою медичну оцінку психічного стану останнього перед госпіталізацією. На час огляду психічний статус [PERSON] дозволив комісії лікарів психіатрів дійти до висновку, що увага хворого залучається не стійко, в бесіді не заінтересований, скарг не предявляє, на питання відповідає формально, односкладно; виявляє торпедне мислення, примітивні судження; хворий напружений, підозрілий, похмурий, злий; періодично висловлює суїцидальні думки, обслуговує себе частково. Суд приходить до висновку, що в сенсі положень ч.ч. 1, 4 ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» такі дії комісії лікарів психіатрів є правомірними, і засновані на законі. Висновок комісії лікарів-психіатрів містить певні посилання, які, у сукупності з іншими встановленими обставинами справи, дають суду підстави вважати, що у [PERSON] наявне психічне захворювання, і у суду не має сумнівів в правильності висновків комісії лікарів - психіатрів, в звязку із чим суд вважає, що стан здоровя [PERSON] може вимагати невідкладної психіатричної допомоги. Таким чином, у суду не має сумнівів у подоланні презумції психічного здоровя, яка гарантована [PERSON] положенням статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», оскільки наявність розладу його психічного здоровя повністю встановлена і доведена належними та допустимими доказами, які зібрані по справі. Відповідно до ст. 282 ЦПК України суд залежно від встановлених обставин ухвалює рішення про задоволення заяви про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу, або відмовляє в її задоволенні. На підставі викладеного,

Outcome: approved