Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-22 00:00:00

В січні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «Торезантрацит» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на те, що він знаходився у трудових відносинах з відповідачем ДП «Торезантрацит» в особі відокремленого підрозділу «Шахта Прогрес», де працював електрослюсарем підземним з повним робочим днем під землею. 20.02.2015 року, на підставі ст.38 КЗпП України, він був звільнений з ДП «Торезантрацит» за власним бажанням. Підстава звільнення - наказ №34/к від 20.02.2015 року. Його звільненню передувало те, що в порушення законодавства про працю роботодавець з жовтня 2014 року не виплачував нараховану [PERSON] заробітну плату. З довідки форми ОК-5 (індивідуальні відомості про застраховану особу) він дізнався, що відповідачем у 2014 році на його ім`я була нарахована наступна заробітна плата: жовтень 2014 року - 4945,15 грн.; листопад 2014 року - 4450,76 грн.; грудень 2014 року - 5495,48 грн. (загальна сума 14891,39 грн.) Проте до теперішнього часу зазначені суми заробітної плати йому не виплачені. Посилаючись на ст.ст.116, 117, 237-1 КЗпП України, просить стягнути з відповідача на його користь вищевказану заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 20.02.2015 року (дата звільнення) по 03.01.2020 року (дата подання позову до суду) в сумі 280579,84 грн.(230,74 грн. х 1216 робочих днів). Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, надав клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.28, 29). Представник ДП «Торезантрацит» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному сайті Бердянського міськрайонного суду (а.с.35), відповідно до вимог п.19 Перехідних положень, ч. 11 ст.128 ЦПК України, оскільки відповідач знаходиться в зоні проведення операції об`єднаних сил. Причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав. Відповідно до ч.8 ст.178, ст.ст. 223, 280-281 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд, за згодою позивача, вирішує справу за наявними матеріалами. За таких підстав, суд ухвалив розглянути справу за відсутності позивача і відповідача, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в заочному порядку, за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи та докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ст.43 Конституції України, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно із ст.7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VІІІ від 19.10.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується робітнику регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів. Згідно ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівнику належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. За правилами ст.ст.2, 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Судом встановлено, що дійсно позивач по справі [PERSON] перебував у трудових відносинах з ДП «Торезантрацит» з 27.04.2004 року по 20.02.2015 року, зокрема 27.04.2004 року прийнятий підземним електромонтером 5 розряду з повним робочим днем під землею, 01.07.2011 року переведений підземним електрослюсарем 4 розряду з повним робочим днем під землею, 20.02.2015 року він був звільнений за власним бажання за ст.38 КЗпП України, що підтверджується світлокопією трудової книжки (а.с.8-9). 11.09.2019 року він отримав у Гуляйпільському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області, довідку форми ОК-5, індивідуальні відомості про застраховану особу, з якої дізнався, що відповідачем на його ім`я була нарахована наступна заробітна плата: жовтень 2014 року - 4945,15 грн.; листопад 2014 року - 4450,76 грн.; грудень 2014 року - 5495,48 грн. (загальна сума 14891,39 грн.) (а.с.10-12). Відповідач, здійснивши нарахування заробітної плати, до теперішнього часу повного розрахунку з [PERSON] не здійснив, що позивач підтвердив витягом з зарплатного карткового рахунку (а.с.13). З даного витягу вбачається, що останнє зарахування заробітної плати на картковий рахунок позивача ДП «Торезантрацит» здійснило 08.09.2014 року. Таким чином сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати становить 14891,39 грн. (за жовтень 2014 року - 4945,15 грн.; листопад 2014 року - 4450,76 грн.; грудень 2014 року - 5495,48 грн.) Між сторонами виник спір із приводу порушення роботодавцем законодавства про оплату праці з підстав, передбачених ст.ст.116, 117 КЗпП України. Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», судам роз`яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Конституційний Суд України в Рішенні від 22.02.2012 року N 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, передбачений ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. При цьому визначальним для доведення позову є такі юридично значимі обставини: невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України згідно постанови від 15.09.2015 року у справі 21-1765а15. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що заборгованість відповідача перед позивачем із заробітної плати за період жовтень, листопад, грудень 2014 року становить 14965,69 грн., та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо іншої частини позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача на його користь суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день звернення до суду з позовом в сумі в сумі 280579,84 грн.(230,74 грн. х 1216 робочих днів (а.с.2). Відповідач відзиву на позовну заяву не подав. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» N 100 від 08.02.1995 року обчислення середньої заробітної плати проводиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. За підрахунками суду середньоденна зарплата [PERSON] складала 231,30 грн. (4450,76 грн. заробітна плата за листопад 2014 р. + 5495,48 грн. заробітна плата за грудень 2014 р. = 9946,24 грн. / 43 робочих дні за листопад та грудень 2014 року). Затримка розрахунку становить 1218 робочих днів за період з 20.02.2015 року (дата звільнення) по 03.01.2020 року (дата подання позову до суду), тому середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні до дати звернення до суду з позовом становить 281723,40 грн. (231,30 грн. х 1218 робочих днів). З урахуванням викладеного, оскільки відповідач довідку про середньоденну заробітну плату позивача суду не надав, суд приходить до висновку, що вимоги трудового законодавства щодо строків проведення остаточного розрахунку відповідачем були порушені, отже позов підлягає задоволенню в межах заявленої позивачем суми, а саме в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 280579,84 грн. Згідно ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. В зв`язку з цим, рішення суду в цій частині підлягає негайному виконанню. Відповідно до 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Згідно ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивача звільнено від сплати судового збору: за позовною вимогою про стягнення заробітної плати на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір»; за позовною вимогою майнового характеру (про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) на підставі ухвали суду від 17.01.2020 року відповідно до ст.8 Закону України «Про судовий збір». Позовні вимоги позивача задоволено в повному обсязі. Відповідно до п.1 ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем підлягає сплаті судовий збір у розмірі - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином, на підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 840,80 грн. (за позовною вимогою майнового характеру про стягнення заборгованості по заробітній платі), та 2805,79 грн. (за позовною вимогою майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні), а загалом 3646,59 грн.

Outcome: approved