Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

В січні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги мотивує тим, що він є основним квартиронаймачем (власником особового рахунку) квартири [ADDRESS] , де і зареєстрований разом з відповідачами, які в квартирі не проживають. Шлюб між ним та [PERSON] розірвано в 1995 році, а відповідачі [PERSON] та [PERSON] добровільно в 2006 році залишили жиле приміщення, малолітня [PERSON] тільки зареєстрована у вказаній квартирі, але фактично в ній ніколи не проживала, що підтверджується актом від 18 жовтня 2017 року. Відповідачі не цікавляться квартирою, не користуються нею, не виконують обов`язки члена сім`ї, пов`язані з утриманням, оплатою житлового приміщення та комунальних послуг, будь-яке майно відповідачів у квартирі відсутнє. Вважає, що реєстрація відповідачів у квартирі перешкоджає йому у загальному порядку у призначенні субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, а передбачає подачу додаткових документів, що підтверджують їх фактичне непроживання. В подальшому, в жовтні 2018 року, позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить визнати причини пропуску позивачем процесуального строку для збільшення позовних вимог поважними та поновити (відновити) даний процесуальний строк, визнати відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , малолітніх [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В липні 2018 року позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що він критично відноситься до тверджень позивачів щодо їх непроживання в квартирі понад встановленого законом строку з поважних причин, оскільки ними не було надано жодного належного та допустимого доказу в підтвердження вчинення позивачем перешкод у користуванні кватирою, де вони зареєстровані, а надані відповідачами акти викликають у нього сумнів з приводу їх достовірності та належності. Відповідачі вже давно проживають в інших приміщеннях, а малолітня [PERSON] постійно проживає зі своїми батьками у їх власній кватирі по [ADDRESS] . Відповідачами не надано жодного належного та допустимого в розумінні вимог ст.ст. 77 та 78 ЦПК України доказу в підтвердження факту вчинення їм у 2015-2018 роках перешкод у користуванні спірним житлом, зокрема, не надано жодного офіційного передбаченого чинним законодавством звернення до суду чи правоохоронних органів щодо поновлення порушених їх прав та усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням за місцем їх реєстрації. Наведені доводи та докази відповідачів свідчать лише про існування конфліктів між ними та позивачем, що склалися у 2012 року, але сам по собі факт існування в 2012 році таких відносин не може свідчити про наявність перешкод у користуванні відповідачами спірним житлом та не може бути поважною причиною їх відсутності за місцем реєстрації понад встановлені законом строки. Крім того, звернув увагу на те, що при вирішенні даного спору права малолітньої [PERSON] не порушуються, оскільки предметом спору є лише право користування майном - жилим приміщенням, у якому остання ніколи не проживала та була там зареєстрована лише формально без намірів проживання. Ухвалою суду від 24 травня 2018 року відмовлено в задоволенні клопотання позивача про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Протокольною ухвалою суду від 03 липня 2018 року до участі в справі в якості законного представника малолітнього відповідача [PERSON] залучено [PERSON] . Ухвалою суду від 15 серпня 2018 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, витребувано з Дніпровської РДА у м. Києві інформацію. Протокольною ухвалою суду від 15 серпня 2018 року в якості третьої особи залучено Службу у справах дітей Дніпровської РДА у м. Києві. Протокольною ухвалою суду від 12 вересня 2018 року в якості третьої особи залучено Службу у справах дітей Святошинської РДА у м. Києві. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог підтримують в повному обсязі, просять визнати відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , малолітніх [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та їх представники адвокати Бондар М.М., Герасименко А.О. та Шаповалов І.В. проти задоволення позовних вимог заперечують посилаючись на їх безпідставність та просять відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представники третіх осіб: Служби у справах дітей Дніпровської РДА у м. Києві та Служби у справах дітей Святошинської РДА у м. Києві в судове засідання не з`явилися, надали суду заяви з проханням розглянути справу за відсутності їх представника та ухвалити рішення в найкращих інтересах дітей. Суд, вислухавши позивача та його представника, відповідачів та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Судом встановлено, що 26 вересня 1977 року [PERSON] , в складі сім`ї [PERSON] (дружина) та [PERSON] (син), був виданий ордер № Г-311082 на житлове приміщення, а саме на квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 173). 31 жовтня 1995 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданого 31 жовтня 1995 року Відділом РАГС Дніпровського району м. Києва (т. 1 а с. 8). 06 березня 2005 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу, виданого 06 березня 2005 року відділом РАЦС Канівського МУЮ Черкаської області (т. 1 а.с. 211). [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої записані: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого 12 грудня 2013 року Відділом РДАЦС Дніпровського РУЮ у м. Києві (т. 2 а.с. 68). [INFO] народився [PERSON] , батьками якого записані: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого 21 листопада 2014 року Відділом РДАЦС Дарницького РУЮ у м. Києві (т. 2 а.с. 163). Згідно довідки вих. 106 від 29 червня 2016 року, виданої КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» ЖЕД № 404, станом на 02 липня 2016 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровано 5 осіб, а саме: [PERSON] (власник особового рахунку), [PERSON] (колишня дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (син), [PERSON] (онука) (т. 1 а.с. 5). Вказана обставина підтверджується також і довідкою № 62070-002357613-06 від 04 грудня 2017 року відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА у м. Києві (т. 1 а.с. 6). Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб в квартирі [ADDRESS] , за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (т. 2 а.с. 65). 18 жовтня 2017 року мешканцями будинку [ADDRESS] складено акт з якого вбачається, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в кватирі [ADDRESS] вказаного будинку не проживають з 2006 року. Вказаний акт складено [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , мешканцями квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] зазначеного будинку відповідно (т. 1 а.с. 7). Позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, посилаючись на те, що вони не проживають в квартирі більше 10 років, своїх речей в квартирі не мають, участі в оплаті за комунальні послуги не приймають та не виявляють бажання проживати за своїм місцем реєстрації з власного бажання. Крім того, у власності відповідачів є інше майно, в якому вони проживають, користуються ним, сплачують комунальні послуги. Статті 61-70 ЖК Української РСР передбачають і встановлюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Особливим інститутом житлового права є збереження житла за тимчасово відсутніми. Порядок збереження житла за тимчасово відсутніми членами сім`ї наймача житла державного, комунального житлового фонду визначено ст. 71 ЖК України, а їхні права та обов`язки - ст. 78 ЖК України, які встановлюють випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадинами. Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач надав до суду заяву від 04 листопада 2010 року, скеровану на адресу начальника ЖРЕО 414 Дніпровського району м. Києва про те, що у кватирі [ADDRESS] він проживає один, займає одну кімнату і сплачує комунальні послуги через місяць. Колишня дружина та сини займають другу кімнату просто як склад, в квартирі не проживають, оскільки купили квартири, за квартиру комунальні послуги не оплачують, що призводить до зростання боргу, на що отримав рекомендацію про звернення до суду для вирішення питання, викладеного в його заяві (т. 1 а.с. 178, 179). Крім того, позивачем суду надано наступні докази, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог. Так, 02 квітня 2012 року ДП «Україна житло-сервіс» звернулося до [PERSON] із претензією про погашення суми основного боргу, яка станом на 01 квітня 2012 року становить 957,77 грн. (т. 1 а.с. 181), на що останнім надано відповідь про те, що він проживає один в квартирі, зареєстровані ще 4 особи, які не проживають в спірному житлі більше 8 років, не користуються квартирою та оплачують житлово-комунальні послуги тільки для збереження права на квартиру (т. 1 а.с. 180). 28 серпня 2012 року [PERSON] звернувся до начальника Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві із заявою про те, що протягом 8 років його колишня дружина [PERSON] та сини [PERSON] та [PERSON] , які проживають окремо в своїх квартирах, постійно вчиняють напади на нього та його дружину [PERSON] (т. 1 а.с. 137). По вказаній заяві 31 серпня 2012 року ДІМ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві винесено постанову про відмову в порушення кримінальної справи відносно [PERSON] та [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ст. 296 КК України, оскільки згідно акту СМЕ [PERSON] отримав легкі тілесні ушкодження по яких органи дізнання слідства не проводять (т. 1 а.с. 141-142). 10 вересня 2012 року [PERSON] знову звернувся до начальника Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві із заявою про відкриття кримінальної справи по факту нападу та побиття його сином [PERSON] та колишньою дружиною [PERSON] (т. 1 а.с. 144). По вказаній заяві 15 вересня 2012 року ДІМ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві винесено постанову про відмову в порушення кримінальної справи відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ст. 296 КК України, оскільки на час розгляду матеріалу АКТ № 4909 відносно [PERSON] не завершений, в зв`язку з чим не виявляється встановити ступінь тяжкості можливих отриманих ним тілесних ушкоджень (т. 1 а.с. 146-147). 11 березня 2015 року [PERSON] звернувся до начальника ЖЕО 1404 із повідомленням про те, що заборгованість по комунальним послугам складає 2 812,83 грн., в квартирі зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та дитина сина [PERSON] , яку він ніколи не бачив. Він щомісяця сплачує комунальні послуги і половину квартирної плати (кожен другий місяць), оскільки може користуватися лише однією кімнатою. Вказані особи не проживають майже 10 років, кімнату тримають закритою, періодично скоюють набіги з ціллю знищення майна та побиття, за кватиру не платять, на що отримав рекомендацію вих. № 106 від 29 червня 2016 року про звернення до УСЗН Дніпровського район для оформлення житлових субсидій на фактично проживаючих мешканців з відповідною заявою щодо створення комісії для обстеження (т. 1 а.с. 182, 184). 17 квітня 2015 року [PERSON] звернувся до Генерального прокурора України та Міністра внутрішніх справ із заявою про прийняття дієвих заходів з припинення злочинної діяльності та притягнення винних осіб до відповідальності (т. 1 а.с. 165-167). 29 червня 2016 року [PERSON] звернувся до начальника Дніпровського відділення Центру комунального сервісу із заявою про те, що зазначені вище особи не проживають в його кватирі більше 10 років, кімнату тримають закритою, мають всі права. Борг накопився в сумі 5 000,00 грн. (т. 1 а.с. 183). Крім того, він надіслав листа від 16 серпня 2016 року, на який отримав відповідь № 88-М від 29 серпня 2016 року, що оплата за послуги з ХВП, ВГВ, ПГВ та електроенергії здійснюється за фактично використану воду та електроенергію, незалежно від кількості зареєстрованих, оплата за послуги опалення та утримання будинків та прибудинкових територій проводиться не на кількість зареєстрованих осіб, а на площу квартири (т. 1 а.с. 185, 186). 24 травня 2017 року [PERSON] звернувся із заявою до ТОВ «Євро-Реконструкція» про те, що він проживає один у спірній квартирі, в одній кімнаті, інші зареєстровані особи в кватирі не проживають, на що отримав відповідь № УНГН-951 від 31 травня 2017 року в якій [PERSON] запропоновано заповнити бланк для проведення коригувань показань лічильника гарячого водопостачання (т. 1 а.с. 188, 189). Згідно повідомлення про призначення субсидії на ЖП до особової справи № 372874, [PERSON] згідно рішення комісії (протокол № 23 від 11 жовтня 2016 року) на фактичну кількість проживаючих призначено житлову субсидію з липня 2016 року по квітень 2017 року включно (т. 1 а.с. 177). Аналогічну заяву, щодо факту не проживання зареєстрованих осіб, позивач надіслав і до начальника ЖРЕО 414 12 липня 2017 року, на яку 08 серпня 2017 року за № 130-М отримав відповідь що чинним законодавством України не передбачено механізму зменшення розміру плати за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у разі тимчасової відсутності споживача (т. 1 а.с. 190, 191). З аналогічною заявою [PERSON] звертався до ЖЕО 414 20 жовтня 2017 року (т. 1 а.с. 192). 28 грудня 2017 року за № 1534/19-1 ПАТ «Київгаз» направило на ім`я [PERSON] листа в якому повідомило, що згідно отриманої від УПСЗН Дніпровського району про кількість фактично проживаючих осіб за адресою: [ADDRESS] , товариством було здійснено перерахунок на загальну суму 1 233,66 грн., нарахування на послуги з газопостачання з жовтня 2017 року здійснюється на 1 особу (т. 1 а.с. 193-194). В судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] складається з двох кімнат, в одній із яких проживає позивач разом зі своєю дружиною [PERSON] , в іншій кімнаті проживали [PERSON] , разом з відповідачами [PERSON] та [PERSON] . Згідно наданих показів відповідачів, вони неодноразово зверталися до правоохоронних органів із заявами про те, що вони не можуть потрапити в житло, де вони є зареєстрованими, оскільки позивач чинить їм в цьому перешкоди, протягом тривалого часу між ними склалася конфліктна ситуація, внаслідок якої відповідачі не можуть користуватися спірною квартирою. Так, в обґрунтування конфліктної ситуації, відповідачі надали суду довідку Дніпровського Р ГУ МВС України в м. Києві № 48 від 15 грудня 2006 року, в якій зазначено, що [PERSON] зверталася до Дніпровського Р ГУ МВС України в м. Києві по факту перешкоджання в користуванні житловою площею, а саме квартирою [ADDRESS] та неможливого проживання за місцем реєстрації (т. 1 а.с. 48). Крім того, постановою ДІМ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві капітана міліції Патаєва Д.П. від 15 вересня 2012 року відмовлено в порушенні кримінальної справи по заяві [PERSON] до встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ст. 296 КК України (т. 1 а.с. 41-42) та постановою ДІМ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві капітана міліції Патаєва Д.П. від 15 вересня 2012 року відмовлено в порушенні кримінальної справи по заяві [PERSON] до встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджено відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ст. 296 КК України (т. 1 а.с. 43-44). 08 липня 2015 року [PERSON] звернулася до начальника ЖРЕО-404 із заявою про те, щоб її, її дітей та онуку не знімали з реєстрації в квартирі [ADDRESS] , оскільки проживати в ній вони не мають можливості, так як її колишній чоловік створює бійку у випадку їх появи у житлі, а постійного місця проживання вони не мають (т. 1 а.с. 47). [PERSON] надала до суду акти про не проживання та акти про недопуск, з яких вбачається, що до квартири [ADDRESS] вона потрапити не може, оскільки двері відкрити вона не може, позивач виражається нецензурною лайкою, до квартири її не впускає (т. 1 а.с. 54-57, 59, т. 2 а.с. 17). Аналогічні акти містяться в матеріалах справи від відповідача [PERSON] (т. 1 а.с. 58, т. 2 а.с. 20). Крім того, відповідачі в судовому засіданні показали, що конфліктна ситуація сталася не тільки між позивачем та відповідачами, а між дружиною позивача, [PERSON] , яка проживає разом зі своїм чоловіком у спірному жилі з 2006 року та відповідачами. Так, постановою ДІМ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 05 лютого 2009 року відмовлено [PERSON] в порушенні кримінальної справи відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ст. 296 КК України, оскільки згідно акта СМЕ № 503 [PERSON] нанесені легкі тілесні ушкодження, які вбачається в ст. 125 КК України і органи дізнання розслідування не проводять (т. 1 а.с. 154). Крім того, допитані в судовому засіданні свідки підтвердили, що між сторонами дійсно існує конфлікт з приводу користування спірною кватирою. Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона проживає за адресою: [ADDRESS] та є подругою [PERSON] з 1972 року, з іншими сторонами вона відносин не має. Повідомила, що її подруга сказала, що не може потрапити до своєї квартири, після чого вони спустилися до квартири [ADDRESS] і не змогли туди потрапити. Про конфлікт подруга їй не розказувала, однак, вона часто ночувала в спірній кватирі. В березні 2018 року [PERSON] звернулася до неї з проханням посвідчити акт про не допуск в квартиру, що нею було і зроблено. Наразі в спірному житлі відповідачі не проживають, син [PERSON] не проживає в квартирі з 2009-2010 року, колишня дружина позивача - [PERSON] не проживає в квартирі з 2016 року, а син [PERSON] - станом на 2016 рік не проживав в ній. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона познайомилася з [PERSON] в 1993 році, оскільки вони працювали разом в магазині. Зазначила, що [PERSON] завжди боялася приходити в свою кватиру, а тому вона ходила також в квартиру з [PERSON] , однак, проблема потрапити у житло існує. В спірному житлі наразі проживає позивач та його нова дружина. Відповідач [PERSON] зверталася до неї з приводу підписання акту про непроживання в квартирі, який вона підписала в 2018 році. Причиною того, що відповідачі не проживають в квартирі більше 3 років, є конфлікт між ними та позивачем, який поставив в квартирі новий замок. Наразі [PERSON] проживає в селі, де проживають інші відповідачі їй невідомо, онуки проживають разом зі своїми батьками. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона перебуває з [PERSON] в приятельських відносинах з 2000 року. Восени 2016 року [PERSON] попросила сходити з нею до квартири, двері чоловік відчинив, однак, в квартиру не впустив. Про конфлікт в сім`ї вона знає зі слів [PERSON] , акт про не допуск в кватиру складався в неї вдома. Вказала, що [PERSON] проживає в селі, де проживають інші відповідачі з дітьми - їй невідомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він знає позивача, оскільки в 2009 році 3 дні він навчався у нього ремонтувати холодильники. Зі слів відповідачів, в 2009 році в спірній квартирі проживав [PERSON] з дружиною, однак, вони виселилися із займаної квартири, що стало підставою для такої дії - він не знає. Зазначив, що його здивувало, що позивач проводив навчання по зварюванню алюмінію та міді на балконі квартири. Свідком сварок він особисто не був. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він працює інспектором патрульної поліції м. Києва та виїжджає на виклики. В 2018 року він виїжджав за адресою: [ADDRESS] , оскільки за даною адресою відбувся сімейний конфлікт. В присутності позивача та інших осіб він оглянув квартиру, в кімнаті стояли меблі, однак, більше ніяких речей в ній не було. Для нормальних умов проживання стан квартири незадовільний, квартира потребує ремонту. Тобто, в судовому засіданні встановлено та підтверджено письмовими доказами та показами свідків, що непроживання відповідачів в спірній квартирі носить вимушений характер, між ними та позивачем [PERSON] виникають спори та конфлікти з приводу користування спірною квартирою, оскільки позивач заперечує проти проживання і користування нею відповідачами, між сторонами впродовж тривалого часу склалися неприязні стосунки, що утруднюють їх спільне проживання в квартирі. Крім того, постановою ДІМ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 30 серпня 2012 року в порушенні кримінальної справи по заяві [PERSON] до встановлення ступеня тяжкості отримання тілесних ушкоджень відносно [PERSON] за ознаками злочину ст. 296 КК України відмовлено; в порушенні кримінальної справи по заяві [PERSON] до встановлення ступеня тяжкості отримання тілесних ушкоджень відносно [PERSON] за ознаками злочину ст. 296 КК України відмовлено; в порушенні кримінальної справи по заяві [PERSON] до встановлення ступеня тяжкості отримання тілесних ушкоджень відносно [PERSON] за ознаками злочину ст. 296 КК України відмовлено; в порушенні кримінальної справи по заяві [PERSON] відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ст. 296 КК України відмовлено (т. 1 а.с. 158-159), що також є підставою вважати, що осіб, зареєстрованих в спірному житловому приміщенні, існує конфлікт з приводу користування жилим приміщенням. Однак, дослідженими матеріалами справи встановлено, що у власності відповідачів знаходиться наступне майно. Так, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру праві власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, за [PERSON] на праві власності зареєстрована квартира [ADDRESS] , (т. 1 а.с. 199), однак, як показала сама [PERSON] в судовому засіданні, вказана кватира нею відчужена в 2018 році, в ній вона ніколи не проживала. За даними Великодимерської селищної ради Броварського району № 117 від 31 травня 2018 року, [PERSON] постійно проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] . (т. 1 а.с. 200). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру праві власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, [PERSON] є власником кватири [ADDRESS] (т. 1 а.с. 203), а [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (т. 1 а.с. 205). Тобто, у власності відповідачів [PERSON] та [PERSON] перебуває інше житло, придатне для проживання, в якому вони проживають разом зі своїми дітьми - в інтересах яких вони діють в даному судовому провадженні, користуються вказаними кватирами, оплачують комунальні послуги, в спірній квартирі вони не проживають більше 6 місяців, не несуть витрат по утриманню вказаної квартири, особистих речей в ній не мають, а тому відповідачів [PERSON] та [PERSON] , суд визнає такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , оскільки вони мають у власності інше житло, придане для користування та проживання. Крім того, місцем проживання дитини, яка не досягла десяти років, за вимогами ст. 29 ЦК України, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Оскільки станом на час розгляду справи в суді малолітні [PERSON] та [PERSON] не досягли десятирічного віку, ніколи не проживали в спірному житловому приміщенні, то наявні передумови вважати їх таким, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Що стосується позовних вимог щодо відповідача [PERSON] , суд приходить до наступного висновку. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок відносно застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись право (намір) ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру праві власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, [PERSON] є власним об`єкту незавершеного будівництва за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 199 зворот). Однак, як зазначено в даній інформації, вказаний будинок є об`єктом незавершеного будівництва. Крім того, як показали в судовому засіданні відповідачі [PERSON] та [PERSON] , даний будинок не приданий для проживання, оскільки він є недобудованим, крім того, в ньому відсутнє опалення, що унеможливлює проживання в ньому особливо в холодну пору року, а тому відповідач [PERSON] інколи приїздить жити до сина [PERSON] в його квартиру за адресою: [ADDRESS] . Дана обставина в судовому засіданні не спростована позивачем. Крім того, в ході судового розгляду не знайшло свого підтвердження посилання позивача на те, що особистих речей відповідача [PERSON] в квартирі немає, оскільки вказана обставина жодним доказом не підтверджена. Відповідач [PERSON] показала, що в спірній квартирі наявне її майно та вона отримує пенсію по місцю своєї реєстрації. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska andKryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Виходячи з наведеного вище, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , оскільки вона проживає в ній понад встановлений строк з поважних причин, а саме в зв`язку з існуванням конфлікту між колишнім чоловіком разом з його дружиною та нею, іншого майна, придатного для проживання та користування вона не має, а тому її відсутність викликана поважними причинами. Крім того, суд не може покласти в основу рішення докази подані сторонами, а саме акти про не проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] від 05 травня 2018 року та від 18 травня 2018 року в кватирі [ADDRESS] вказаного будинку, акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № 8355 та звернення до Дніпровського УП ГУНП у м. Києві від 31 травня 2018 року, 05 вересня 2018 року, 21 листопада 2018 року, 30 березня 2018 року, 16 лютого 2019 року та 30 березня 2019 року, оскільки дані докази було отримано сторонами, під час розгляду справи в суді. Згідно з вимогами ст.ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, підсумовуючи викладене, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а тому визнає [PERSON] , [PERSON] , неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] такими, що витрати право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , в решті позовні вимоги до задоволення не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати в розмірі по 352,40 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial