Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

До Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшов вищезазначений позов в якому позивач просить: - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Рябих В.М. 23.05.2018, реєстровий номер 1817; - скасувати рішення державного реєстратора: приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаpiального округу Дніпропетровської області Рябих В.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 29713366 від 23.05.2016 15:55:29, зареєстрованого 23.05.2016 15:21:24 (номер запису про право власності 14621452;) та реєстраційний запис про право власності №14621452 від 23.05.2016 на підставі рішення реєстратором №29713366; - визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Рябих В.М. 18.05.2016 реєстровий номер: 1748; - скасувати рішення державного реєстратора: приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаpiального округу Дніпропетровської області Рябих В.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 29644611 від 18.05.2016 13:20:39, зареєстрованого 18.05.2016 13:13:42 (номер запису про право власності: 14551037) та реєстраційний запис про право власності №14551037 від 18.05.2016, внесений на підставі рішення №29644611; - скасувати рішення державного реєстратора Дніпропетровського міського управління юстиції, Дніпропетровської області Зубко В.Ю. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 29447329 від 27.04.2016 17:35:24, зареєстрованого 26.04.2016 о 16:28:22 (номер запису про право власності: 14349595; підстава внесення запису: рішення (заочне) 1ндустріального районного суду м. Дніпропетровська, суддя Мороз В.П., справа №202/2201//16-ц, провадження №2/0202/1423/2016) та реєстраційний запис про право власності №14349595, внесений 26.04.2016 на підставі рішення №29447329. В судове засідання позивач не з`явився, представником подано заяву про розгляд справи без участі позивача та представника. Відповідачі та третя особа в судове засідання не з`явилися, викликалися належним чином. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Стислий виклад позиції сторін. Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07.12.2016, який набрав законної сили встановлено, що [PERSON] викрав у позивача грошові кошти. За викрадені грошові кошти [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . В межах кримінального провадження позивач був залучений потерпілим, а на вказану квартиру було накладено арешт. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.04.2016 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] було задоволено, визнано за позивачем право власності на вказану квартиру та скасовано арешт, накладений в межах кримінального провадження. На підставі вказаного рішення права власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] . Постановою апеляційного суду від 29.05.2018 заочне рішення було скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Проте [PERSON] подарувала квартиру [PERSON] на підставі договору дарування від 18.05.2016, яка зареєструвала право власності за собою. В свою чергу [PERSON] продала квартиру [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 23.05.2016 та зареєструвала за собою право власності. Враховуючи, що позивач має інтерес, щоб право власності на квартиру належало [PERSON] , з якого він має право стягнути грошові кошти, ним заявлено позов про визнання недійсними договорів відчуження квартири, скасування рішень державних реєстраторів та реєстраційних записів. Відповідачі та треті особи не скористались правом на подання відзивів та заперечень проти позову. Фактичні обставини спору встановлені судом. Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01.02.2016 у справі №202/554/16-к, кримінальне провадження №12016040660000118, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . В ухвалі вказано, що наявні підстави вважати, що квартира є майном, яке набуте злочинним шляхом та отримане за рахунок доходу отриманого від вчинення кримінального правопорушення. Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07.12.2016 у справі №202/3051/16к, кримінальне провадження №12016040660000118 який залишений без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.05.2017 [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.185 КК України. Із вироку вбачається, що, обвинувачений [PERSON] , діючи за попередньою змовою з обвинуваченим [PERSON] , умисно, таємно, повторно, із корисливих мотивів, шляхом проникнення у підвальне приміщення, викрав там, викопавши з землі, чуже майно, яке належить [PERSON] , а саме грошові кошти у сумі: 122 700 Євро, що відповідно до курсу Національного банку України станом на 01.12.2015 становить 3 108 565 гривні 24 копійки, 80 000 Доларів США, що відповідно до курсу Національного банку України станом на 01.12.2015 становить 1 915 846 гривень 88 копійок. Таким чином обвинувачені спричинили потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 5 024 412 гривень 12 копійок, що на момент вчинення злочину становить 8250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто є особливо великим розміром. При цьому свідки [PERSON] та [PERSON] вказували проте, що підчас огляду квартири [ADDRESS] [PERSON] вказував, що купив таку квартиру за викрадені грошові кошти. Також вироком стягнуто із [PERSON] в користь потерпілого [PERSON] 2 058 998 грн. як відшкодування матеріальної шкоди та 50 000 грн. моральної шкоди. Разом із тим, заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.04.2016 у справі №202/2201/16-ц позов [PERSON] до [PERSON] задоволено, визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , скасовано арешт вказаної квартири, накладений ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська по справі №202/554/16-к. Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.05.2018 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, заочне рішення скасовано, ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено. Із витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано: за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 24.12.2015; за [PERSON] на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.04.2016 у справі №202/2201/16-ц; за [PERSON] на підставі договору дарування від 18.05.2016; за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23.05.2016 та станом на час розгляду справи. В матеріалах справи наявні: договір купівлі-продажу квартири від 23.05.2016, укладений між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем, реєстровий номер 1817 за 145 086 грн., договір дарування від 18.05.2016, укладений між [PERSON] як дарувальником та [PERSON] як обдарованим. Обидва договори посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рябих В.М. Норми права та висновки Верховного Суду. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3). Правове питання щодо права осіб, які не є сторонами правочину, оспорювати його і вимагати проведення реституції, вирішувалося Великою Палатою та за результатами такого вирішення прийнято постанову від 18.04.2018 у справі №439/212/14-ц (провадження № 14-75цс18). За змістом наведеної постанови згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 24, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. За висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. У вказаній справі Верховний Суд зазначив, особа, відчужуючи належні йому на праві власності будинок і земельну ділянку своїм синам був обізнаний про наявність вироку Голосіївського районного суду міста Києва яким стягнуто з нього на користь грошових коштів, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання вказаного судового рішення та залишив без змін судові рішення про визнання недійсними договорів відчуження майна боржника за позовом кредитора. У постанові Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі №6-2233цс16 зроблено висновок про те, що вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. У таких випадках Верховний Суд витребовує майно в користь осіб, яких скасованим судовим рішенням позбавлено права власності. За висновками Верховного Суду, викладеним у постанові від 11.03.2020 у справі №404/6619/17 забезпечення судом позову у виді накладення арешту на об`єкт нерухомого майна означає, що цей об`єкт набуває правового режиму, обмеженого в цивільному обороті. В тому разі, коли під час дії заборони відбувається відчуження такого майна особою, обізнаною про накладення арешту на майно, відповідний правочин може визнаватися недійсним і є таким, що порушує публічний порядок. При цьому не має правового значення і не може бути перешкодою для визнання договору недійсним той факт, що ухвала суду про накладення арешту не була зареєстрована відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Однією із засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.13 ЦК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. За висновком Верховного Суду, наведеним у постанові від 11.08.2021 у справі №329/253/20 тепер способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є: судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. Висновки суду. Оскільки [PERSON] є боржником позивача, мав у власності квартиру [ADDRESS] , із реалізації якої позивач може відшкодувати завдану матеріальну та моральну шкоду, позивач є «заінтересованою особою» в розумінні ст.215 ЦК України та вправі оскаржувати договори відчуження такої квартири. Арешт на вказану квартиру накладений в межах кримінального провадження ухвалою слідчого судді, а рішення про скасування такого арешту скасовано апеляційним судом за апеляційною скаргою позивача, тобто на моменту укладення оскаржуваних договорів обтяження фактично існувало. Рішення суду про визнання права власності на квартиру за [PERSON] скасовано, отже остання не набувала права власності на квартиру та мала права її подальшого відчуження. При цьому відомості про кримінальне провадження №12016040660000118 внесено до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань 16.01.2016, огляд квартири за участі [PERSON] було здійснено 25.01.2016, тобто з того часу останній знав про кримінальне провадження. Про кримінальне провадження та арешт було відомо й відповідачам [PERSON] , яка була позивачем у цивільній справі №202/2201/16-ц, свідком у кримінальному провадженні, [PERSON] , яка придбала квартиру у [PERSON] правовстановлюючим документом якої було рішення у вказаній цивільній справі. Про кримінальне провадження могла знати й відповідач [PERSON] , яка бачила правовстановлюючий документ [PERSON] у якому вказано про підставу набуття права власності на квартиру [PERSON] - рішення суду у справі №202/2201/16-ц. Наведені обставини, враховуючи короткий проміжок часу від ухвалення скасованого рішення суду - 11.04.2016 та укладенням оскаржуваних договорів - 18 та 23 травня 2016 року (21 та 22 травня вихідні) свідчить про намір укладенням таких договорів ухилитися від виконання грошового зобов`язання перед позивачем, недобросовісність відповідачів. В свою чергу відповідачі ні разу до суду не з`явились, заперечень щодо позову не подали, незважаючи, що позов у справі подано до суду ще 10.07.2018. Враховуючи належність способів захисту прав позивача, позовні підлягають до задоволення в частині визнання недійсними оскаржуваних договорів та рішень державного реєстратора про реєстрацію прав власності. В частині скасування записів у державному реєстрі позов не підлягає до задоволення. Оскільки позивача, на користь якого ухвалено судове рішення звільнено від сплати судового збору (інвалід 2 групи), діючий ЦПК України не передбачає у такому випадку стягнення судового збору з іншої сторони, судовий збір не стягується. На підставі ч.7 ст.158 ЦПК України, враховуючи відсутність із цього приводу клопотань, заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання даним рішенням законної сили.

Outcome: dismissed