Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

В червні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом в якому просила усунути їй перешкоди в користуванні кімнатами №№ [NUMBER] у гуртожитку по [ADDRESS] шляхом виселення відповідачів з вказаних житлових приміщень. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на публічних торгах, які відбулись 18.08.2005, вона викупила кімнати № [NUMBER] у гуртожитку за вищевказаною адресою, який належав ТОВ «Ніконджитбудсервіс». З часу проведення торгів, та до 11.06.2018 мешканці гуртожитку оскаржували результати торгів, але рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 22.05.2017, у задоволенні всіх позовів щодо недійсності торгів було відмовлено. [PERSON] разом зі своєю родиною, яка складається з чотирьох осіб була вселена у гуртожиток, у спірні кімнати в листопаді 2003 року на підставі договору найму з ТОВ «Ніконджитбудсервіс», та зареєстрована за вказаною адресою. У грудні 2015 року, вже після отримання нею права власності на спірні житлові приміщення, в порушення вимог закону ТОВ «Ніконджитбудсервіс» уклало договір найму з сином [PERSON] - [PERSON] для проживання в кімнатах №№ [NUMBER] всіх чотирьох відповідачів. Згідно вимог статті 215 ЦК України цей договір є нікчемним, оскільки ТОВ «Ніконджитбудсервіс» не мало права розпоряджатись чужою власністю. Таким чином, на час подання позову відповідачі не мають жодних прав на користування належними їй житловими кімнатами. 20.08.2018 позивач надіслала відповідачам лист-пропозицію про укладення з нею, як власником, договору найму, та надіслала їм проект такого договору для підписання. У іншому випадку, запропонувала їм виселитись із займаних приміщень, однак відповіді від відповідачів не отримала. 15.01.2019 вона повторно надіслала відповідачам ще один лист в якому пропонувала висилитись з належних їй кімнат до 15.02.2019, на який також відповіді не отримала. Вважає, що відповідачі навмисно порушують її право власності, тим самим спричиняють їй шкоду, тому вимушена звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29.08.2019 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29.08.2019 здійснено перехід від розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 25.06.2020 закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду по суті. У судове засідання, призначене на 01.10.2020 на 09:30 годину, сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача надала до суду письмову заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі причини своєї неявки не повідомили, правом на подання відзиву на позов не скористались. Повідомлення відповідачів про розгляд справи здійснювалось судом шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі, позовної заяви та доданих до неї документів за адресою реєстрації та додатково шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади. Представник третьої особи причини своєї неявки не повідомив, правом на подання пояснень щодо позовної заяви не скористався. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлових приміщень блоку 720-721 по [ADDRESS] , що підтверджується витягом Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.08.2019, довідка №179123026. Згідно, наданих на запит суду, відомостей Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради Ткаченко О.А., [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Проте, відомості щодо реєстрації [PERSON] за вказаною адресою відсутні. Із відповіді ТОВ «Ніконджитбудсервіс» за вих. №158 від 04.03.2019 вбачається, що [PERSON] разом зі своєю родиною, яка складається з чотирьох осіб була вселена до гуртожитку в кімнати №№ [NUMBER] , [NUMBER] , та була зареєстрована в листопаді 2003 року, на підставі договору найму. В грудні 2015 року було укладено договір найму з її сином [PERSON] , для проживання в кімнатах №№ [NUMBER] , [NUMBER] трьох осіб, а саме [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , тобто [PERSON] не проживає в зазначених кімнатах, а лише зареєстрований. Укладений в грудні 2015 року договір найму, був укладений строком на один рік, та щорічно укладався з [PERSON] . З моменту надання позивачем 27.08.2018 документів про право власності на спірні кімнати, між ТОВ «Ніконджитбудсервіс» та мешканцями спірних кімнат, договірних відносин щодо їх найму не існує. Матеріалами справи підтверджується, що позивач зверталась до [PERSON] з пропозицією про укладення договору оренди та з письмовою заявою в якій просила звільнити належне їй жиле приміщення. Зі змісту позовної заяви вбачається, що вказані звернення були залишені без відповіді. В судовому засіданні 25.06.2020 представник ТОВ «Ніконджитбудсервіс» підтвердила, що [PERSON] в належному позивачеві житловому приміщенні не проживає, хоча дійсно зареєстрований за вищевказаною адресою. Вказані обставини позивачем та її представником не оскаржувались. За приписами статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною 2 статті 5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до частини 1 статті 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями частини 1, 2 статті 321 ЦК України гарантовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Статтею 391 ЦК України встановлено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 у цивільній справі 454/2025/15 (61-46621ск18). За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до положень статі 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, при цьому кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як передбачено частинами 1, 3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що позивач є власником житлових приміщень блоку 720-721 по [ADDRESS] , і не надавала свого дозволу [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на проживання в цій квартирі. При цьому, судом не встановлено жодної правової підстави зайняття відповідачами спірного житлового приміщення, оскільки будь-яких договорів найму між сторонами не укладалось. Проживання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в належному позивачеві житловому приміщенні порушує її законні права та інтереси. Тому з врахуванням положень статей 321, 383, 391 ЦК України позивач має право вимагати виселення відповідачів зі спірного житлового приміщення, оскільки їх проживання без належних правових підстав, обмежує позивача у реалізації права власності на це житло. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині виселення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] без надання іншого жилого приміщення є законними і обґрунтованими, та відповідно підлягають задоволенню. При цьому, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в частині виселення [PERSON] , оскільки судом встановлено, що останній в спірному житловому приміщенні не проживає, відповідно підстав для його виселення немає. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 грн., витрати на оплату якого понесені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: partial