Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулося ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем та відповідачем 08.04.2011 року було укладено кредитно-заставний договір № А348СС9FJ10781, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 7 600, 00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0, 12% на рік на суму залишку заборгованості. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка», Тарифами складає між нею та банком кредитно-заставний договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідач зобов'язання, покладені на нього кредитним договором, не виконав. Станом на 16.06.2014 року відповідач має заборгованість в розмірі 37 708, 38 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 3 960, 07 гривень, заборгованість по процентах за користування кредитом - 4, 15 гривень, заборгованість по комісії за користування кредитом - 2 888, 00 гривень, пеня - 28 584, 33 гривень, штраф - 500, 00 гривень (фіксована частина), штраф - 1 771, 83 гривень (процентна складова). Вище викладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитно-заставним договором № А348СС9FJ10781 від 08.04.2011 року у розмірі 37 708, 38 гривень. Представник позивача в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Представником позивача суду надана заява про розгляд справи у його відсутність із зазначенням про можливість проведення заочного розгляду справи. Відповідач повторно в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомлено. Суд, враховуючи думку представника позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 08.04.2011 року між ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» та [PERSON] було укладено кредитно-заставний договір № А348СС9FJ10781, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 7 600, 00 гривень строком до 07.04.2014 року включно на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 76, 00 гривень, якщо інше не встановлено в умовах та правилах надання банківських послуг, та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 152, 00 гривень, якщо інше не встановлено в умовах та правилах надання банківських послуг, в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, а також сплати комісії, яка зазначена в заяві, умовах та правилах надання банківських послуг строки. Погашення заборгованості здійснюється у наступному порядку: починаючи з 8 по 13 число кожного місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 363, 51 гривень для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно умовами. (а.с.6-13). Станом на 16.06.2014 року за відповідачем перед позивачем рахується заборгованість по тілу кредиту в сумі 3 960, 07 гривень, по процентах - 4, 15 гривень, по комісії - 2 888, 00 гривень. Судом встановлено, що відповідач належним чином умови кредитного договору не виконує. Пунктом 5.1. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» передбачено право банку нарахування пені в розмірі 1, 25 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки платежу, при порушені позичальником зобов'язань, передбачених Заявою та п.п. 3.2.2, 3.2.3 цих Умов. Позивачем у відповідності до умов надання споживчого кредиту фізичним особам нараховано пеню на суму заборгованості відповідача перед позивачем, яка становить 28 584, 33 гривень. Відповідно до п. 5.3 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 гривень + 5% від суми заборгованості. Позивачем у відповідності до п. 5.3. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам нараховано штраф, який становить: 500, 00 гривень - фіксована частина та 1 771, 83 гривень - процентна складова. Згідно розрахунку, наданого позивачем, заборгованість відповідача перед позивачем за кредитно-заставним договором № А348СС9FJ10781 від 08.04.2011 року станом на 16.06.2014 року становить 37 708, 38 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 3 960, 07 гривень, заборгованість по процентах за користування кредитом - 4, 15 гривень, заборгованість по комісії за користування кредитом - 2 888, 00 гривень, пеня - 28 584, 33 гривень, штраф - 500, 00 гривень (фіксована частина), штраф - 1 771, 83 гривень (процентна складова). (а.с. 4-5) Судом перевірено розрахунок заборгованості відповідача перед позивачем і встановленого його часткову невідповідність вимогам чинного законодавства України, а також умовам кредитно-заставного договору № А348СС9FJ10781 від 08.04.2011 року, а саме в частині нарахування штрафу в сумі 1 771, 83 гривень (процентна складова), решта розрахунку відповідає умовам договору. З виписки по особовому рахунку відповідача вбачається, що заборгованість відповідачем перед позивачем не погашена. Протягом тривалого часу належних розрахунків відповідач не веде, відповідно, ухиляється від виконання зобов'язань, взятих на себе згідно кредитного договору.(а.с. 34-89) Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Враховуючи вище викладене, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по кредиту, процентах та комісії, що становить 6 852, 22 гривень. Згідно ст.ст. 546, 549, 550 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Суд не погоджується з нарахуванням штрафу в розмірі 1 771, 83 гривень (процентна складова) та 500, 00 гривень (фіксована частина), враховуючи наступне. Пунктом п. 5.3 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» передбачено нарахування штрафу, зокрема, в розмірі 5 % від суми заборгованості. Позивачем нараховано даний штраф, в тому числі, й на пеню, що є неприпустимим, оскільки штраф та пеня є різновидом неустойки як юридичної відповідальності. Сума заборгованості становить - 6 852, 22 гривень (заборгованість по кредиту, відсотках та комісії), а 5 % від цієї суми становить 342, 61 гривень. Тому, суд прийшов до висновку про неправильність нарахування штрафу (процентна складова). Окрім того, пунктами 5.1. та 5.3 кредитно-заставного договору № А348СС9FJ10781 від 08.04.2011 року передбачено стягнення штрафу та пені при несвоєчасному поверненні кредиту та відсотків за користування кредитом. Однак, за змістом статті 549 ЦК України пеня і штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій. Судом звернуто увагу на те, що за порушення позичальником строків виконання зобов'язання за кредитним договором ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» одночасно нараховано пеню та штраф. Отже, позивач просить застосувати до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобов'язання (прострочення виконання договірного зобов'язання), що суперечить вимогам ч. 1 ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов'язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Суд вважає за можливе та необхідне зменшити розмір неустойки (пені) до 6 852, 22 гривень. При зменшенні розміру неустойки судом враховано: ступінь виконання зобов'язань боржником; відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання; значне перевищення розміру неустойки, яка становить 28 584, 33 гривень згідно розрахунку позивача, розміру боргу, який становить 6 852, 22 гривень. На дані обставини також звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ в п. 27 Постанови Пленуму № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Представник позивача не надав суду належних доказів спричинення значних збитків для банківської установи у зв'язку з невиконанням відповідачем обов'язків за кредитним договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Предметом виконання як невід'ємним елементом виконання договору є ті конкретні суб'єктивні права і конкретні юридичні обов'язки для набуття, здійснення і виконання яких конкретні суб'єкти права вступають в конкретні правовідносини і, відповідно, до вимог норми права, що реалізується, вчиняються належні правомірні дії. Таким чином, суд вважає, що відповідачем порушено вимоги ст. 526 ЦК України, згідно якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а також вимоги ст. 1049 ЦК України, яка вказує, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором, оскільки, відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Добровільно провести розрахунок по заборгованості за кредитно-заставним договором № А348СС9FJ10781 від 08.04.2011 року відповідач не бажає, тому сума боргу підлягає стягненню в примусовому порядку. Отже, суд, дійшов висновку про наявність складу цивільного правопорушення з боку відповідача, водночас вирішив, що з урахуванням засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, сума заявленої неустойки має бути зменшена і підлягає стягненню в розмірі 6 852, 22 гривень, що дорівнює сумі заборгованості по тілу кредиту, процентах та комісії за користування кредитом. Враховуючи вище викладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача, згідно кредитно-заставного договору № А348СС9FJ10781 від 08.04.2011 року загальної суми заборгованості в розмірі 13 704, 44 (тринадцять тисяч сімсот чотири) гривні 44 копійки, з яких: 3 960, 07 гривень - заборгованість за кредитом, 4, 15 гривень - заборгованість по процентах, 2 888, 00 гривень - комісія, пеня - 6 852, 22 гривень. В задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача неустойки в сумі 24 003, 94 гривень, з яких: 2 271, 83 гривень - штрафи та 21 732, 11 гривень - пені, слід відмовити, враховуючи вищевикладене. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 137, 03 гривень, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (36, 34 %). Решту судового збору в сумі 240, 05 гривень слід залишити за позивачем. Враховуючи наведене,

Outcome: partial