Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

В червні 2012 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], за участю третіх осіб на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтаві ради, Колективного підприємства Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», Управління з питань містобудування та архітектури Полтавської міської ради, Управління земельних ресурсів та земельного кадастру Полтавської міської ради про визнання договору дарування нерухомого майна дійсним, визнання права власності на частину житлового будинку, виділ у натурі частини домоволодіння, що перебуває у спільній сумісній власності, визнання права власності на виділене в натурі нерухоме майно разом з об'єктами самочинного будівництва, як на самостійний об'єкт права власності, визнання права користування земельною ділянкою та виділення земельної ділянки в користування. 27 червня 2012 року провадження у зазначеній справі відкрито. Крім того, 02 липня 2012 року [PERSON] звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: Виконавчий комітет Ленінської районної у м. Полтаві ради, Приватне підприємство Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», Управління з питань містобудування та архітектури Полтавської міської ради, Управління земельних ресурсів та земельного кадастру Полтавської міської ради про виділ у натурі частини домоволодіння, що перебуває у спільній власності, визнання права власності на виділене в натурі нерухоме майно, як на самостійний об'єкт права власності, визнання права користування земельною ділянкою та виділення земельної ділянки в користування. Ухвалою суду від 03.07.2012 року прийнято вищевказаний зустрічний позов [PERSON] до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON]. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 29 грудня 2012 року позовні вимоги за даним первісним позовом [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] було задоволено в повному обсязі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 14 червня 2013 року заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 29 грудня 2012 року скасовано та призначено справу до судового розгляду. Згідно ухвали суду від 01 липня 2013 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача - Полтавську міську раду. Ухвалою суду від 28 серпня 2013 року залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог - Інспекцію державного архітектурно - будівельного контролю у Полтавській області. Позивач - відповідач [PERSON], відповідачка - позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилися не попередивши суд про причини своєї неявки, хоча про день і час розгляду справи були повідомлені належним чином. В судовому засіданні представник позивача - відповідача [PERSON] за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом підтримала в повному обсязі та зустрічний позов визнала в повному обсязі. Представник відповідачки - позивачки [PERSON] за нотаріально посвідченою довіреністю - [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом визнала в повному обсязі та наполягала на його задоволенні та підтримала вимоги за зустрічним позовом. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча завчасно та належним чином були повідомлені про день та час слухання справи, про що свідчать направлені на їх адресу рекомендовані листи з повідомленням. Представник відповідача Полтавської міської ради позовні вимоги за первісним позовом та зустрічним позовами не визнав та просив відмовити в зв'язку з їх безпідставністю. В судовому засіданні представники третіх осіб на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних щодо предмета спору: Виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтави ради, Приватного підприємства Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», Управління з питань містобудування та архітектури Полтавської міської ради, Управління земельних ресурсів та земельного кадастру Полтавської міської ради проти задоволення первісного та зустрічного позовів заперечували в повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність. Не з'явився представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Інспекції державного архітектурну - будівельного контролю у Полтавській області, але до суду надійшла заява, в якій останні просили проводити судовий розгляду справи у відсутність їх представника, при вирішенні даної справи покладались на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає первісний позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] такими, що до задоволення не підлягають за наступних обставин. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. 26 серпня 2011 року між [PERSON] та її сином [PERSON] був укладений в письмовій формі договір дарування, згідно з умовами якого [PERSON] було передано у власність нерухоме майно: частина домоволодіння за адресою: [ADDRESS], а саме: в житловому будинку літер. «А-1»: коридор 3-1 пл. 2,3 кв.м., кухня 3-2 пл. 8,3 кв.м., житлова кімната 3-3 пл. 8.0 кв.м., житлова кімната 3-4 пл. 19,3 кв.м., житлова кімната 3-5 пл. 11,9 кв.м., прибудова 3-6 пл. 5,7 кв.м., ванна 3-7 пл. 3,6 кв.м., всього загальною площею 59,1 кв.м. ( т. 1 а.с.6). Як вбачається з матеріалів справи, при укладенні вказаного договору було надано згоду [PERSON] дружині [PERSON] на укладення з їх сином - [PERSON] договору дарування та відчуження за цим договором нерухомого майна: частини домоволодіння, що знаходиться у [ADDRESS] ( т.1 а.с.8). В судовому засіданні представник позивача - відповідача вказала, що фактично зазначений договір дарування відбувся, оскільки сторони повністю виконали умови договору дарування. Так, 26.08.2011 року [PERSON] передала [PERSON] зазначену частку домоволодіння, ключі від будинку та документи на них, що підтверджується відповідним актом прийому - передачі, який було укладено між ними. В зв'язку з тим, що [PERSON] відмовилась посвідчити вказаний договір нотаріально, що в свою чергу стало підставою для звернення до суду з позовом. Статтею 702 ЦК України визначено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Так, статтею 182 ЦК України визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Положенням частини 3 статті 640 ЦК України визначено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Так, чинне законодавство, зокрема ЦК, інші закони, Інструкція про порядок здійснення нотаріальних дій нотаріусами України містить перелік договорів, що підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. До них, зокрема, належать: договори про відчуження (купівлю-продаж, міну, дарування, довічне утримання) житлового будинку та іншого нерухомого майна; договори про заставу нерухомого майна, транспортних засобів, космічних об'єктів, товарів в обігу або в переробці; договори про відчуження земельних ділянок, які знаходяться в колективній або приватній власності; договори купівлі-продажу майна державних підприємств; шлюбні контракти; інші договори, для яких чинним законодавством передбачена обов'язкова нотаріальна форма. Поряд з цим, як вбачається з наведених вище обставин, що законодавцем визначено перелік правочинів, які підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню і даний перелік є виключним. Таким чином, договір дарування частини домоволодіння, що знаходиться у [ADDRESS], укладений 26 серпня 2011 року між [PERSON] та [PERSON], є таким, що підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Частиною 1 статті 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Поряд з цим, частиною 2 статі 220 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна з сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Так, законодавцем визначено виключений перелік обставин за наявності яких нотаріальне посвідчення може бути компенсоване рішенням суду, а саме: - сторони домовились щодо всіх істотних умов договору; - така домовленість підтверджується письмовими доказами; - відбулося повне або часткове виконання договору; - одна з сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення. В свою чергу сторонами даного правочину не надано суду будь-яких допустимих доказів на предмет підтвердження існування фактичних обставин, які свідчили про відсутність підстав для нотаріального посвідчення вказаного вище правочину. Більше того, сторонами даного правочину суду не надано жодних доказів щодо існування між ними спірних правовідносин, що слугували б підставою для звернення до суду за захистом свого права в порядку частини 2 статті 220 ЦК України, що в свою чергу спростовує доводи представника позивача - відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засідання, щодо наявності обставин, які дають право останнім для звернення до суду з позовом про визнання дійсним правочину в судовому порядку. Поряд з цим, слід зазначити, що положення ст. 220 ЦК України не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки статтею 640 ЦК України визначено, що договір який підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, є укладеним з моменту його державної реєстрації. Таким чином, наведені вище обставин та факти свідчать про те, що договір дарування частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] у силу ст. 657 ЦК України є таким, що підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, державній реєстрації, та є укладеним з моменту його державної реєстрації, тому вимоги позивача - відповідача [PERSON] щодо визнання договору дарування дійсним та таким, що відбувся є безпідставними та неспроможними по своїй природі. В судовому засіданні представником позивача за первісним позовом - відповідача за зустрічним позовом [PERSON] за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON] вказано, що на правах власника ним в належній йому частині нерухомого майна були самочинно збудовані те переобладнані: у житловому будинку літ. А-1: на першому поверсі: коридор площею 2,8 кв.м., передпокій площею 6,6 кв.м., житлова кімната площею 16,7 кв.м., санвузол площею 4,8 кв.м., коридор площею 5,9 кв.м., житлова кімната площею 11,0 кв.м., кухня площею 9,7 кв.м., погріб площею 3,8 кв.м., на мансардному поверсі: сходи площею 4,6 кв.м., санвузол площею 2,5 кв.м., мансарда площею 19,6 кв.м.. Крім того, після добудови і переобладнання приміщень частина нерухомого майна, належного останньому, що знаходиться у [ADDRESS] стала складати: у житловому будинку літ. А-1: на першому поверсі: коридор площею 2,8 кв.м., передпокій площею 6,6 кв.м., житлова кімната площею 16,7 кв.м., санвузол площею 4,8 кв.м., коридор площею 5,9 кв.м., житлова кімната площею 11,0 кв.м., кухня 9,7 кв.м., погріб площею 3,8 кв.м., на мансардному поверсі: сходи площею 4,6 кв.м., санвузол площею 2,5 кв.м., мансарда площею 19,6 кв.м., всього загальної площі 88 кв.м.. Крім того, в судовому засіданні представником позивача - відповідача було наголошено, що відповідно до технічного висновку ТОВ «Фірма «Зодчий» від 25 травня 2012 року вказане самочинне будівництво та переобладнання є надійними, відповідають чинним будівельним нормам України, а саме: ДБН 360-92 «Планування і забудова міських та сільських поселень», ДБН В.2.2-15-2005 «житлові будинки. Основні положення». Функціональний зв'язок приміщень відповідає їх призначенню. Проведені будівельні роботи капітальні, надійні. Фізичний стан домоволодіння ( у житловому будинку літ. А-1) оцінюється як добрий. Дефекти та пошкодження в конструкціях будівель не виявлено. Тому, зважаючи на вказані вище обставини остання просила визнати право власності на надбану частину домоволодінню у м. Полтава по вул. Леніна,76, яка була самочинно добудована та переобладнана та виділення у натурі з присвоєнням окремої поштової адреси [PERSON] частину вказаного вище домоволодіння. Поряд з цим, представником відповідача - позивача [PERSON] за нотаріально - посвідченою довіреністю [PERSON] зазначено, що у фактичному користуванні [PERSON] перебуває частина домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], а саме: житловий будинок літ. Д-2: передпокій 1-1 пл. 14,0 кв.м., вбиральня 1-2 пл. 1,3 кв.м., ванна 1-3 пл. 3,4 кв.м., опалювальна 1-4 пл. 8,4 кв.м., комора ІІ пл. 13,8 кв.м., комора ІІІ пл. 5,8 кв.м., господарче приміщення ІV пл. 9,7 кв.м., сходи 1-5 пл. 7,0 кв.м., кухня 1-6 пл. 9,8 кв.м., житлова кімната 1-7 пл. 12,0 кв.м., комора 1-8 пл. 3,9 кв.м., санвузол 1-9 пл. 2,5 кв.м., житлова кімната 1-10 пл. 19,0 кв.м., житлова кімната 1-11 пл. 19,0 кв.м., тамбур V пл. 5,0 кв.м., сходи 1-12 пл. 6,4 кв.м., душ 1-13 пл. 1,6 кв.м., житлова кімната 1-14 пл. 11,0 кв.м., коридор 1-15 пл. 4,1 кв.м., житлова кімната 1-16 пл. 13,2 кв.м., вбиральня 1-18 пл. 1,4 кв.м., гараж І пл. 21,3 кв.м., всього по будинку з гаражем 203,3 кв.м., а також частина земельної ділянки, на якій вони розташовані, а саме: частина земельної ділянки, позначена в додатку 4 до технічного висновку ТОВ «Фірма «Зодчий» від 25.05.2012 р. - кадастрового плану земельної ділянки червоним кольором площею 349 кв.м.. Крім того, в судовому засіданні остання наголошувала, що право власності на зазначену частину будинок літ. Д-2, що розташована у [ADDRESS], підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 23 жовтня 2006 року. Статтею 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Законодавцем визначено, що власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади( ст. 356 ЦК України). Слід зазначити, що законодавцем визначено чіткий порядок виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності, який врегульований статтею 364 ЦК України. З аналізу вказаних норм чинного законодавства вбачається, що за загальним правилом кожен учасник спільної часткової власності має суб'єктивне цивільне право на виділ своєї частки. Юридичне значення виділу полягає в тому, що учасник отримує у натурі певне майно, яке відповідає його частці, а у разі неможливості - компенсацію за нього, у власності. При цьому, право спільної власності щодо суб'єкта, який виділив свою частку у натурі, припиняється. Якщо з учасників спільної часткової власності після здійснення виділу залишився тільки один суб'єкт природно, що право спільної власності припиняється взагалі. Проте, якщо після виділу суб'єктів - співвласників залишилося хоча б двоє, право спільної часткової власності продовжує існувати - з перерозподіленими частками та, як правило, з видозміненим складом майна, яке перебуває у спільній частковій власності. Судом встановлено, та вбачається з технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS], що власниками будинку [ADDRESS] вказані [PERSON] - частка змінена, [PERSON] - частка змінена, [PERSON] - частка змінена, [PERSON] - частка якої складає 9/20, ( т.2 а.с. 243-254). Більше того, в судовому засіданні представник третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватного підприємства Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» зазначила, що станом на дату розгляду справи, технічна інвентаризація будинку № [ADDRESS] не проводилась, останній раз інвентаризація будинку проводилась в 2008 році. Судом встановлено, згідно рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 23 жовтня 2006 року визнано право власності [PERSON] на жилий будинок в домоволодінні [ADDRESS] ( т.1 а.с.39-40). Більше того, судом встановлено та підтверджено в судовому засіданні представником Приватного підприємства Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», що будинок літ. «Д-2», що розташований у [ADDRESS], згідно технічного паспорту на домоволодіння по [ADDRESS], а саме відмітки техніка є таким, що прийнятий в експлуатацію ( т.2 а.с.39-40). Згідно частини 1 статті 358 ЦК України, яка чітко встановлює засади здійснення права спільної часткової власності за згодою співвласників визначено, що виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, не є правом, що самостійно реалізується особою, яка бажає виділу, а має здійснюватись на підставі укладеного між усіма співвласниками договору. Частиною 3 статті 364 ЦК України договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Нотаріально посвідчений договір виділу є правовстановлюючим документом на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно, набуте за таким договором, підлягає реєстрації в органах, що здійснюють державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно і виникає з моменту державної реєстрації ( ч.1 ст. 182, абзац третій ч.2 статті 331 ЦК, ч. 6 ст. 3, ст. 4 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно»). Судом встановлено, що між співвласниками вказаного домоволодіння не укладено відповідного нотаріально посвідченого договору про виділ в натурі частки зі спільного нерухомого майна. Таким чином, вказане свідчить про безпідставність вимог [PERSON] за первісним позовом та [PERSON] за зустрічним позовом про виділ в натурі майна зі спільної власності. Слід зазначити, що у відповідності до пункту 2.3 «Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна», затвердженої Наказом Міністерства з питань житлового - комунального господарства № 55 від 18 червня 2007 року, визначено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Поряд з цим, суд критично відноситься до доводів представника позивача - відповідача [PERSON] за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON] щодо тверджень та вимоги про виділ в натурі з присвоєнням окремої поштової адреси [PERSON] частини домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], яка складає: в будинку літ. «А-1»: на першому поверсі: коридор площею 2,8 кв.м., передпокій площею 6,6 кв.м., житлова кімната площею 16,7 кв.м., санвузол площею 4,8 кв.м., коридор площею 5,9 кв.м., житлова кімната площею 11,0 кв.м, кухня площею 9,7 кв.м., погріб площею 3,8 кв.м., на мансардному поверсі: сходи площею 4,6 кв.м., санвузол площею 2,5 кв.м., мансарда площею 19,6 кв.м., всього загальною площею 88 кв.м., ворота огорожі №6, оскільки вони є самочинними і на праві власності [PERSON] у встановленому законом порядку не належать. Більше того, згідно зазначених вище обставин та фактів вбачається, що право власності відповідача - позивача [PERSON] щодо будинку «літ. Д-2», який розташований у [ADDRESS] на чому наполягала в судовому засіданні представник останньої, не зареєстровані у встановленому законом порядку. Поряд з цим, доводи представника відповідача - позивача [PERSON] щодо обгрунтованості та доцільності позовних вимог за зустрічним позовом в частині виділу в натурі з подальшим присвоєнням окремої поштової адреси [PERSON] частини домоволодіння по [ADDRESS] є такими, що прямо суперечать матеріалам справи та обставинам встановленим в ході розгляду справи, оскільки будинок, який є предметом розгляду, є з 2008 року по теперішній час не прийнятим в експлуатацію згідно матеріалів інвентарної справи на нього. Поряд з цим, судом встановлено, що будинок «літ. Д-2» , що розташований по [ADDRESS] був оглянутий Державною приймальною комісією про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, але не прийнятий Інспекцією Державного архітектурно - будівельного контролю в експлуатацію та не зареєстрований в установленому порядку. Більше того, в ході розгляду справи представником відповідача - позивача [PERSON] - [PERSON] так і не було зазначено підстав за яких останньою не було вирішено питання прийняття Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю даного домоволодіння в експлуатацію до теперішнього часу. Судом встановлено та підтверджено сторонами судового процесу в судовому засідання, що питання здійснення [PERSON] самочинного будівництва у домоволодінні, що у [ADDRESS], не було предметом розгляду компетентного на те органу. Більше того, судом встановлено, що земельна ділянка під самочинно здійсненим будівництвом [PERSON] органами місцевого самоврядування не виділялась. Статтею 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належного затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Постановою Пленуму Верховного суду України № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», а саме пунктом 9 визначено, що за загальним правилом особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, визнання, або оспорювання. У зв'язку з цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Вказані вище обставини та норми чинного законодавства свідчать про безпідставність вимог [PERSON] по своїй природі та юридичну невмотивованість заявлених вимог, які є такими, що прямо суперечать нормам діючого законодавства. В судовому засіданні представником позивача - відповідача [PERSON] [PERSON] вказано, що домоволодіння по [ADDRESS] розташоване на неприватизованій земельній ділянці площею 1348 кв.м.. В свою чергу [PERSON] здійснює у встановленому порядку повноваження власника та виконує обов'язки власника відносно нерухомого майна - частини домоволодіння, розташованого за адресою [ADDRESS] та частини земельної ділянки площею 92 кв.м.. Крім того, вказала, що висновком ТОВ «Фірма Зодчий» від 25 травня 2012 року визначено, що частину домоволодіння і частину земельної ділянки, належні [PERSON] , технічно можливо використовувати як окрему одиницю. Поряд з цим, представником відповідача - позивача [PERSON] за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON] вказано, що фактично у користуванні останньої перебуває частина домоволодіння, розташованого у [ADDRESS], та частина земельної ділянки, на якій розташовані : частина земельної ділянки площею 349 кв.м., які згідно висновку ТОВ «Фірма «Зодчий» технічно можливо використовувати, як окрему одиницю. Статтею 12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад. Статтею 83 Земельного кодексу України визначено, що у комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Таким чином, законодавцем розтлумачено дані норми та визначено, що органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками комунальної власності діють як органи, через які територіальна громада реалізовує повноваження власника земельної ділянки. Згідно пункту 7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7, визначено захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 Земельного кодексу України шляхом визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема щодо вирішення питань про передачу земельних ділянок. Судом встановлено, що позивач -відповідач [PERSON] та відповідач - позивач [PERSON] не звертались до органів місцевого самоврядування на предмет вирішення питання щодо передачі земельних ділянок їм у користування. Більше того, судом встановлено, що згідно листа Полтавського міського управління земельних ресурсів № 28-8/499 від 21.06.2002 року, вказано, що Міським управлінням земельних ресурсів виявлено факт самовільного зайняття гр. [PERSON] земельної ділянки площею близько 130 кв.м., що прилягає до садиби по [ADDRESS] з боку Інститутського прорізу ( т.2 а.с.190). В свою чергу вказані вище обставини та факти виключають право звернення останніх до суду з даного питання, оскільки до компетенції суду не відноситься вирішення питань про передачу земельних ділянок. Суд критично відноситься до пояснень та доводів представників інтересів [PERSON] та [PERSON], щодо наявності законних підстав у останніх для користування земельними ділянками, що в свою чергу надавало їм право для звернення до суду з вимогами даного характеру. Вказані вище обставини свідчать про безпідставність вимог [PERSON] за первісним позовом та [PERSON] за зустрічним позовом щодо вимог про передачу земельних ділянок у користування. Частиною 4 статті 41 Конституції України та частино 1 статті 321 Цивільного кодексу України право приватної власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Положенням ст. 392 Цивільного кодексу України визначено, що позов про визнання права власності може бути заявлений до особи, яка оспорює або не визнає таке право власника, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що дійсно 21 червня 2012 року [PERSON] звернувся до суду з первісним позовом до [PERSON] на предмет визнання договору дарування нерухомого майна дійсним, визнання права власності на частину житлового будинку, виділ у натурі частини домоволодіння, що перебуває у спільній власності, визнання права власності на виділене в натурі нерухоме майно разом з об'єктами самочинного будівництва, як на самостійний об'єкт права власності, визнання права користування земельною ділянкою та виділення земельної ділянки в користування. В свою чергу, 02 липня 2012 року [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про виділ у натурі частини домоволодіння, що перебуває у спільній власності, визнання права власності на виділене нерухоме майно, як на самостійний об'єкт права власності, визнання права користування земельною ділянкою та виділення земельної ділянки в користування. Слід зазначити, що нормами ст. 392 ЦК України чітко визначено, підставу для звернення власника до суду на предмет визнання за ним права власності. Поряд з цим законодавцем розтлумачено норму статті 392 ЦК України, де визначено, що позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. Статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В свою чергу позивачем за первісним позовом - відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] та відповідачем за первісним позовом - позивачем за зустрічним позовом [PERSON] та їх представниками в судовому засіданні не надано суду будь-яких доказів про наявність підстав для звернення до суду за захистом порушених прав та інтересів позивачів. Більше того, останніми не надано будь-яких доказів щодо наявності факту порушення та оспорення їх прав та інтересів. Таким чином, вказане свідчить про безпідставність по своїй природі первісного позову [PERSON] та зустрічного позову [PERSON], як таких, що прямо порушують норми визначені та закріплені статтею 392 ЦК України та статтею 3 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed