Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-13 00:00:00

До апеляційного суду звернувся представник банку з апеляційною скаргою на рішення суду, яким товариству було відмовлено у задоволенні його позовних вимог. Суд першої інстанції виходив з того, що 29 березня 2008 року сторони у спрощеному порядку уклали кредитний договір споживчого кредитування, за яким відповідач [PERSON] отримав у банку кредитні кошти у розмірі 3 023 грн. з кінцевим строком повернення 29 вересня 2009 року під 5,04% річних на суму залишку заборгованості. [PERSON] за укладеним договором повинен був повертати кредитні кошти щомісячними платежами у розмірі по 271 грн. 56 коп. зі сплатою цих коштів у строк з 20 по 25 числа кожного місяця. Оскільки позичальник не виконував свої обов»язки за кредитним договором, станом на 09 вересня 2013 року утворилась заборгованість на загальну суму 23 336 грн. 43 коп. Відмовляючи позивачеві у задоволенні його вимог про стягнення вказаної суми боргу, суд першої інстанції виходив з того, що товариство пропустило строк позовної давності, оскільки звернулось до суду зі своїм позовом у строк понад три роки: строк дії кредитного договору сплинув 09 вересня 2009 року, а до суду банк звернувся 07 жовтня 2013 року. Суд не прийняв до уваги надані позивачем Умови надання споживчого кредиту, за якими строк позовної давності був збільшений до п»яти років, оскільки ці умови підписані лише представником банку та не підписані позичальником. В апеляційній скарзі представник банку просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, оскільки вважає, що рішення суду не відповідає вимогам закону. Зокрема, апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково застосував загальний строк позовної давності та не прийняв до уваги, що Умовами надання споживчого кредиту сторонами був узгоджений збільшений до п»яти років строк позовної давності. Крім того, суд першої інстанції застосував строк позовної давності без відповідної заяви відповідача, хоча у відповідності до вимог закону позовна давність може бути застосована тільки за заявою сторін. Заслухавши пояснення представника банку, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення вимог позивача, з таких підстав. Зі справи вбачається, що 29 березня 2008 року сторони уклали кредитний договір строком по 29 вересня 2009 року, за яким відповідач [PERSON] одержав у банку споживчий кредит у сумі 3 023 грн. під 0,42% на місяць на суму залишку заборгованості зі сплатою страхового платежу у сумі 150 грн. та щомісячної винагороди за надання фінансових послуг у сумі 96 грн. 74 коп. (а.с.3). У цьому договорі позичальник вказав, що з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам він ознайомлений та з ними згоден. Кредитний договір підписаний сторонами, в установленому законом порядку недійсним або розірваним визнаний не був. З наданих позивачем доказів вбачається, що позичальник не виконував свої обов»язки за кредитним договором, взагалі не повертав кредитні кошти, тому утворилась заборгованість у загальній сумі 23 336 грн. 43 коп. Умовами кредитування, з якими позичальник ознайомився та погодився, передбачено збільшення за домовленістю сторін строку позовної давності до 5 років по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за укладеним договором (п.5.5 Умов). Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір був укладений сторонами 29 березня 2008 року, строк дії по 29 вересня 2009 року, а до суду з позовною заявою кредитна установа звернулась 07 жовтня 2013 року. За таких обставин висновок суду першої інстанції про порушення банком строку позовної давності не повністю відповідає фактичним обставинам справи, оскільки п»ятирічним строком позовної давності охоплюється період, починаючи з березня по жовтень включно 2008 року, тому нарахування суми боргу за період з листопада 2008 року по день звернення до суду проведені кредитодавцем в межах дії узгодженого сторонами підвищеного до п»яти років строку позовної давності. На підставі викладеного апеляційний суд вважає, що з позичальника [PERSON] на користь банку слід стягнути в межах строку позовної давності суму боргу за кредитним договором у розмірі 3 023 грн., заборгованість по процентах за користування кредитними коштами у сумі 47 грн. 83 коп., заборгованість по комісії у сумі 1 064 грн. 14 коп., пеню за несвоєчасне виконання зобов»язань за договором у сумі 15 984 грн. 29 коп., а також штраф (фіксована частина) у сумі 500 грн. та штраф (процентна складова) у сумі 1 087 грн. 45 коп., у усього: 21 706 грн. 71 коп. Оскільки кредит, виданий [PERSON], був споживчим, у відповідності до вимог ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого сплинув, тому апеляційний суд вважає можливим застосовувати до тих правовідносин, що виникли між сторонами, обумовлений ними строк позовної давності без відповідної заяви позичальника або кредитодавця. Крім того, згідно з вимогами ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід також стягнути понесені ним та документально підтверджені судові витрати (а.с.12, 36) пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме: 325 грн. 60 коп. Виходячи з наведеного, апеляційній суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду слід скасувати та стягнути з відповідача на користь банку в межах обумовленого сторонами строку позовної давності заборгованість по кредиту, відсотках, пені та інших платежах у загальній сумі 21 706 грн. 71 коп. та судовий збір у сумі 325 грн. 60 коп.

Outcome: partial