Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-19 00:00:00

Головний психіатр департаменту охорони здоровя Запорізької обласної державної адміністрації звернувся до суду з заявою про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги [PERSON]. В заяві вказує, що на диспансерному обліку в комунальній установі «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради з 1998 року знаходиться хворий [PERSON], [INFO], який мешкає за адресою: м. Запоріжжя, вул. Клінічна, 4, з діагнозом: «Шизофренія, параноїдна форма, безперервний тип перебігу, змішаний тип дефекту, є інвалідом другої групи від психічного захворювання. Після виписки зі стаціонару медикаментозні ремісії залишаються короткими, неякісними, внаслідок чого наявні гострі загострення психічного стану; у клінічній картині захворювання відмічаються маячні ідеї щодо сестри та матері з агресивними формами поведінки по відношенню до них. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27.12.2017 року судом було продовжено строк амбулаторної примусової психіатричної допомоги. З метою запобігання [PERSON] суспільно-небезпечних дій та захисту прав інших осіб, заявник просить винести рішення про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги. В судовому засіданні представник заявника лікар-психіатр [PERSON] суду пояснила, що безпосередньо лікуванням [PERSON] не займається, лікарем вказаної особи є лікар [PERSON], який до суду не з'явився. [PERSON] в судовому засіданні вказав, що дійсно він страждає на психічне захворювання, однак, медикаментозне лікування проходить добровільно, оскільки помічає, що у разі прийняття рекомендованих йому препаратів почувається спокійніше. Має намір проходити лікування і в подальшому, ухилятись від лікування не збирається. Прокурор в судовому засіданні заперечувала проти задоволення заяви, вказуючи, що на час розгляду заяви строк надання амбулаторної психіатричної допомоги закінчився, тож продовжити його не виявляється можливим. Судом у справі призначались судові засідання неодноразово, однак, розгляд заяви не відбувався у звязку з неявкою лікаря, а також і особи, щодо якої ставиться питання про надання психіатричної допомоги. При вирішенні заяви суд виходить з наступного. Статтею 12 Закону України «Про психіатричну допомогу» № 1489 від 22.02.2000 року амбулаторна психіатрична допомога надається лікарем-психіатром: особі, яка досягла 14 років, на її прохання або за її усвідомленою письмовою згодою; особі віком до 14 років (малолітній особі) - на прохання або за письмовою згодою її батьків чи іншого законного представника; особі, визнаній у встановленому законом порядку недієздатною, якщо така особа за своїм станом здоровя не здатна висловити прохання або надати усвідомлену письмову згоду, - на прохання або за письмовою згодою законного представника такої особи. Амбулаторна психіатрична допомога може надаватися без усвідомленої письмової згоди особи або без письмової згоди її законного представника у разі встановлення у неї тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона завдасть значної шкоди своєму здоров'ю у зв'язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги. Амбулаторна психіатрична допомога особі без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника надається лікарем-психіатром в примусовому порядку за рішенням суду. Питання про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку вирішується судом за місцем проживання особи. Письмова заява про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку направляється до суду лікарем-психіатром. До письмової заяви, в якій повинні бути викладені підстави для надання особі амбулаторної психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди та без письмової згоди її законного представника, передбачені частиною другою цієї статті, додається висновок лікаря-психіатра, який містить обґрунтування про необхідність надання особі такої допомоги. У разі необхідності продовження надання особі амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку понад 6 місяців лікар-психіатр повинен надіслати до суду за місцем проживання особи письмову заяву про продовження надання особі амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку. До письмової заяви, в якій повинні бути викладені підстави надання особі амбулаторної психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, передбачені частиною другою цієї статті, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження надання особі такої допомоги. В подальшому продовження надання особі амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців. Статтею 22 Закону № 1489 визначено, що Заяви лікаря-психіатра про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, про продовження надання особі амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку розглядаються судом за місцем проживання особи у десятиденний строк з дня їх надходження. Заяви представників закладів з надання психіатричної допомоги про продовження госпіталізації в примусовому порядку розглядаються судом за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги у десятиденний строк з дня їх надходження. Судові справи щодо надання психіатричної допомоги в примусовому порядку розглядаються в присутності особи, щодо якої вирішується питання про надання їй такої допомоги. Участь при розгляді цих справ прокурора, лікаря-психіатра чи представника закладу з надання психіатричної допомоги, що подав заяву, та законного представника осіб, щодо яких розглядаються питання, пов'язані з наданням їм психіатричної допомоги, є обов'язковою. Приймаючи рішення суд виходить з того, що на час розгляду справи строк надання примусової амбулаторної психіатричної допомоги [PERSON] закінчився, що очевидно унеможливлює його продовження. Крім того, [PERSON] в судовому засіданні заявив про те, що він не заперечує проти подальшого лікування у медичному закладі, адже відчуває покращання стану у звязку з медикаментозним лікуванням, тож, на переконання суду, в подальшому амбулаторна психіатрична допомога йому може бути надана за його згодою. Наявності передбачених законом підстав для продовження надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку без згоди [PERSON], а саме того, що [PERSON] завдав чи може завдати значної шкоди своєму здоров'ю у зв'язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання йому психіатричної допомоги належними та допустимими доказами не підтверджено. З висновку лікарів-психіатрів вбачається, що психіатрична допомога [PERSON] надається з 2009 року, при цьому протягом майже десяти років з урахуванням того, що переважно [PERSON] лікується амбулаторно, документального підтвердження випадків нанесення ним шкоди собі або оточуючим немає. Приймаючи таке рішення, суд також враховує і те, що доказів того, щоб [PERSON] ухилявся від амбулаторного лікування також не надано, як не надано і доказів того, щоб він виявляв агресію стосовно своїх родичів, хоча про наявність певних непорозумінь [PERSON] суду сповістив. Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed