Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

В травні 2014 року позивачі звернулись до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначили, що вони є власниками житлового будинку [ADDRESS], де з 1996 року проживав відповідач, який перебував у фактичних шлюбних відносинах з позивачкою [PERSON] В 2004 році [PERSON] був зареєстрований в даному жилому приміщенні зі згодою всіх співвласників будинку. Після припинення в 2011 році фактичних шлюбних відносин з [PERSON], [PERSON] деякий час продовжував проживати в спірному будинку, а в квітні 2013 року виїхав з нього, так як створив нову сім'ю. З посиланням на ч. 4 ст.156, ч. 2 ст. 167 ЖК України, просили визнати відповідача такою особою, що втратила право користування жилим будинком [ADDRESS]. В свою чергу, в липні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому посилався на те, що після припинення шлюбних відносин з [PERSON] позивачі почали перешкоджати йому у користування спірним жилим приміщенням, а саме не давали йому ключі від вхідної двері, встановили замок на двері в його кімнату, де заходились його особисті речі. 03 липня 2013 року коли він прийшов до будинку з метою вирішення питання щодо проживання в ньому, в нього виник конфлікт з позивачами, в результаті якого йому були спричинені тілесні ушкодження. Просив вселити його в жилий будинок [ADDRESS] та зобов'язати позивачів не чинити йому перешкод в користуванні цим жилим приміщенням. Рішенням Новоазовського районного суду Донецької області від 06 серпня 2014 року позовні вимоги [PERSON], [PERSON] та [PERSON] задоволені. Визнано [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS]. В задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] відмовлено. Розподілено судові витрати. З даним рішенням суду не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та в задоволенні первісного позову відмовити, зустрічні позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що судом першої інстанції не був перевірений факт зміни його місця мешкання, відображений в письмових доказах по справі. Крім того, посилався на те, що суд не узяв до уваги те, що в липні 2013 року в спірному жилому приміщенні позивач [PERSON] спричинила йому тілесні ушкодження. Також вважає, що суд неправильно застосував до спірних правовідносин норму ч. 2 ст. 167 ЖК України, у відповідності до якої задовольнив первісний позов. Позивач [PERSON] в суді апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Відповідач [PERSON] та позивачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання апеляційної інстанції не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Судом першої інстанції при вирішенні справи встановлено, що позивачам [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить житловий будинок будинку [ADDRESS] (а.с.24-29). [PERSON] та [PERSON] з 1996 року перебували у фактичних шлюбних відносинах, останній був вселений, як член сім ї в будинок [ADDRESS]. В грудні 2004 року за спільною згодою всіх співвласників спірного жилого приміщення відповідач був зареєстрований в ньому (36-41). Також встановлено, що фактичні шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] були припинені восени 2011 року, вказана обставина встановлена рішенням Новоазовського районного суду Донецької області від 21.01.2013 року (а.с.43-44) та не заперечувалась сторонами. Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач вибув зі спірного жилого будинку на постійне проживання в інше жиле приміщення, тому на підставі ч. 2 ст. 167 ЖК України, втратив право користування спірним будинком з дня вибуття. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд виходив з їх недоведеності. З такими висновками суду першої інстанції, зробленими за первісний позовом, погодитись не можна з наступних підстав. Так, згідно ч.2 ст.167 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім я, то договір найму жилого приміщення не розривається, член сім ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Отже цією нормою закону урегульовано розірвання з наймачем договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові. Проте, як встановлено судом, договір найму між сторонами не укладався, отже до встановлених обставин застосовуванню зазначена норма матеріального права не підлягає. З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову не може вважатись законним й обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Стосовно зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що належних та допустимих доказів того, що позивачі створювали відповідачу перешкоди в користуванні спірним жилим будинком останнім не надано, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає залишенню без змін.

Outcome: partial