Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

В травні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж», (далі «ДВНЗ» або «коледж»), про усунення порушень законодавства про оплату праці у частині одноосібної зміни умов трудового договору шляхом скасування наказів, стягнення заборгованих сум заробітної плати, спонукання до вчинення певних дій, стягнення моральної шкоди. Позивач декілька раз уточнювала позовні вимоги, кінцево просила (т.3 а.с.137-138) визнати неправомірними накази відповідача №202-ОД від 29.08.2013 року «Про педагогічне навантаження на 2013 2014 рік» в тій частині, яка стосується позивача, а саме про встановлення їй, як штатному педагогічному працівникові педагогічного навантаження в кількості 390 академічних годин, так само як і встановлення педагогічного навантаження в кількості 209 годин з почасовою оплатою та скасувати цей наказ, стягнувши з відповідача на її користь заборговану заробітну плату за період з 30.08.2013 року по 14.09.2014 року в сумі 22730,73 грн. та №212 ОД від 26.09.2014 року «Про коригування пед. навантаження» в тій частині, яка стосується позивача, а саме про встановлення їй, як штатному педагогічному працівникові педагогічного навантаження в кількості 335 академічних годин, так само як і встановлення педагогічного навантаження в кількості 432 годин з почасовою оплатою і скасувати цей наказ в цілому, стягнути з відповідача на її користь заборговану заробітну плату за період з 15.09.2014 року по 31.08.2015 року в сумі 32786,40 грн., провівши виплату за вирахуванням податку на прибуток та інших обовязкових платежів. Також, просила зобовязати відповідача надати їй роботу відповідно до трудового договору, що був укладений між нею та відповідачем на підставі її заяви від 29.08.2013 року та наказу №53-к від 30.08.2013 року і\~забезпечити річне педагогічне навантаження в обсязі не менше тарифної ставки - 720 годин вже у розпочатому 2016-2017 навчальному році з врахуванням педнавантаження з дисциплін «Економіка будівництва» та «Ціноутворення у будівництві». Просила стягнути з відповідача на її користь спричинену їй моральну шкоду в сумі 20000 грн. і покласти усі судові витрати на відповідача. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 30.08.2013 року на підставі поданої нею 29.08.2013 року заяви про зміну трудового договору, а саме про вивільнення її «від виконання обовязків завідуючого денним відділенням «Будівельник»» та її переведення з 30 серпня 2013 року «на посаду викладача спецдисциплін «Економіка будівництва» та «Ціноутворення у будівництві» за спеціальністю «Будівництво та експлуатація будівель і споруд», між нею та відповідачем був укладений новий трудовий договір, за яким відповідач погодився з її заявою та видав наказ №53-к про її переведення «на посаду викладача спецдисциплін» із зазначенням категорії «спеціаліст вищої категорії», збереженням педагогічного звання - «викладач-методист» та підтвердженням її педагогічного стажу, який на той момент складав 20 років. Оскільки відповідно до атестації педагогічних працівників від 28.12.2006 року та 24.11.2011 року позивач була атестована як викладач спеціальних дисциплін «Економіка будівництва» та «Ціноутворення у будівництві», було підтверджено кваліфікаційну категорію «спеціаліст вищої категорії» та підтверджено звання «методист-викладач». Не зважаючи на це, в 2013 році, до початку навчального року, відповідачем не був виданий наказ про забезпечення позивача роботою за укладеним трудовим договором, педагогічне навантаження з належних навчальних дисциплін їй не встановлювалось, позивач не була проінструктована, не було розяснено права та обов'язки, під розписку не проінформована про умови праці, не ознайомлена з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором, адміністрацією не було визначено її робоче місце, не було забезпечено необхідними для роботи засобами. На що позивач 02.09.2013 року звернулась до відповідача з заявою про встановлення їй педагогічного навантаження з вищевказаних дисциплін та надання роботи. 25.09.2013 року відповідач ознайомив позивача з «Плановим навантаженням викладача на 2013-2014 навчальний рік від 02.09.2013 року» без підпису керівників коледжу, в котрих зазначалось, що позивачеві встановлюється педагогічне навантаження в кількості 390 академічних годин, та 209 годин з почасовою оплатою з тих дисциплін, з яких [PERSON] не є фахівцем, а саме «Технологічні лінії виготовлення деталей та конструкцій», оскільки ця дисципліна відноситься до спеціальності «Виготовлення будівельних деталей і конструкцій», на що своєї згоди позивач не надавала і не зверталася до адміністрації з заявою про зменшення їй навчальних (академічних) годин у 2013-2014 навчальному році, як штатному педагогічному працівникові коледжу до рівня 390 академічних годин, та перехід з цілої тарифної ставки, яка складає 720 годин на 0,54 тарифної ставки, так само як і не зверталася до відповідача з заявою про надання іншої роботи встановлення позивачеві педнавантаження в кількості 209 годин з почасовою оплатою, які можливо встановлювати тільки за згодою працівника понад 720 годин тарифної ставки. На такі дії позивач в період з 02.09.2013 року по грудень 2013 року продовжувала звертатися до адміністрації коледжу з заявами про надання їй роботи за укладеним трудовим договором відповідно до її заяви від 29.08.2013 року та наказу №53-к від 30.08.2013 року. Роботу, яка не була обмовлена трудовим договором позивач не виконувала, хоча в коледж приходила і знаходилась у відповідній аудиторії, про що неодноразово інформувала відповідача письмово. Зазначала, що з 01 вересня 2013 року і по 20.12.2013 року бухгалтерією навчального закладу їй проводилось нарахування заробітної плати виходячи зі зменшеної кількості годин, при тому, що в табелі обліку робочого часу за вересень місяць їй було закрито 21 робочий день, а в жовтні тільки 19 робочих днів по 25.10.2013 року включно і за 21 робочий день у вересні 2013 року їй була нарахована заробітна плата в сумі 1665,96 грн. виходячи зі зменшеного педагогічного навантаження, а за 19 робочих днів у жовтні 2013 року нарахована заробітна плата в сумі 1097,49 грн. За листопад та грудень 2013 року нарахування заробітної плати не проводилось, оскільки в табелі обліку робочого часу адміністрація ДВНЗ спочатку зазначала, що позивач не зявлялась на роботу з невідомих причин, а потім проставлялися прогули. 20.12.2013 року за прогул позивач було звільнено. Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 16.07.2014 року звільнення позивача за прогул було визнано незаконним, оскільки фактично мало місце переведення на іншу роботу, необумовлену трудовим договором, що укладався на підставі заяви позивача від 29.08.2013 року і згоди на яку позивач не надавав, позивача за рішенням суду поновлено на роботі. В 2014 році, вже після поновлення на роботі відповідач знову без згоди позивача встановив їй педагогічне навантаження на 2014-2015 навчальний рік в кількості 335 академічних годин замість 720 годин, як штатному працівникові та 432 години з почасовою оплатою, незважаючи на те, що нею не подавалась заява про зменшення їй навчальних (академічних) годин у 2014-2015 навчальному році, як штатному педагогічному працівникові до рівня 335 академічних годин, та перехід з цілої тарифної ставки, яка складає 720 годин на 0,47 тарифної ставки та не надавалась письмова згода на виконання робіт у вигляді запропонованих 432 години з почасовою оплатою, які можливо встановлювати за згодою працівника понад 720 годин тарифної ставки. Позивач вважає, що відповідач порушив законодавство про оплату праці робота, на яку вона погоджувалась відповідно до умов укладеного трудового договору їй не надавалась і оплата її праці в тих розмірах, в яких необхідно було її проводити, відповідачем не проводилась та не проводиться. В звязку з чим позивач істотно втратила у заробітку, за період з 30.09.2013 року з моменту укладення трудового договору між позивачем та відповідачем і по 14.09.2014 року момент її поновлення на роботі, в звязку з чим, за цей період недоплачена заробітна плата як штатному педагогічному працівникові в сумі 22730,73 грн., а за період з 15.09.2014 року і по 31.08.2015 року в сумі 32786,40 грн. Зазначає, що про існування оспорюваного наказу №202-ОД від 29.08.2013 року стало відомо набагато пізніше від дати його видання, - з матеріалів іншої справи, а наказу №212 ОД від 26.09.2014 року - під час розгляду даної справи. Вважає, що зазначені накази є неправомірними та підлягають скасуванню. Встановлення педагогічного навантаження в менших розмірах, та не надання роботи відповідно до трудового договору в якості штатного викладача з врахуванням педнавантаження з дисциплін «Економіка будівництва» та «Ціноутворення у будівництві» позивач вважає триваючим порушенням, а відновлення ставки в обсязі не менше 720 годин - способом поновлення порушеного та невизнаного права шляхом, просить спонукати відповідача припинити порушення. З зазначеними тривалими неправомірними діями відповідача позивач повязує завдання їй моральної шкоди, розмір якої оцінює в 20000 грн. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач Державний вищий навчальний заклад «Запорізький будівельний коледж» в поданих до суду запереченнях, а так само представник відповідача в судовому засіданні не погодились з позовними вимогами, просили відмовити в їх задоволенні у повному обсязі, просили застосувати строк позовної давності до цих вимог. В обґрунтування заперечень відповідач та його представник зазначили, що позивач дійсно з листопада 1980 року працювала на різних посадах, в тому числі викладачем спецдисциплін «Економіка будівництва» та «Ціноутворення у будівництві». Дійсно, 30.08.2013 року на підставі заяви позивача з нею був укладений безстроковий трудовий договір. Однак, в червні 2013 року педагогічне навантаження позивачеві не було встановлено з тих підстав, що на момент розподілу педагогічного навантаження позивач хворіла, а в вересні 2014 році, коли позивач була поновлена на роботі, розподіл педагогічного навантаження на новий 214-2015 навчальний рік серед викладачів коледжу вже пройшов і [PERSON] було надане педагогічне навантаження з інших предметів. Що стосується надання педагогічного навантаження [PERSON] не в кількості 720 годин, як штатному працівнику викладачу коледжу, то представник відповідача пояснила, що жодним нормативним актом не передбачено, щоб штатному викладачеві надавався саме такий обсяг, а також, що при наданні [PERSON] педагогічного навантаження їй до академічних годин були додані години з почасовою оплатою, які в кількості навіть перевищили 720 годин. Також, представник відповідача в судовому засіданні пояснила що коледж не згідний з наданим розрахунком по заробітній платі, оскільки [PERSON] не працювала в 2013 році, за що була звільнена за прогули та не приступала до роботи в 2014 2015 роках, про що свідчить табель обліку робочого часу, що за 2014-2015 навчальний рік [PERSON] відпрацювала лише 48 робочих дні, а відповідно до ст.95 КЗпП України заробітна плата нараховується працівнику лише за виконану роботу, а [PERSON] не виконувала своїх обовязків без поважних причин. Що стосується викладання саме дисциплін «Економіка будівництва» та «Ціноутворення у будівництві», то представник відповідача пояснила, що за своєю освітою та рівнем знань позивач не може викладати ці дисципліни, оскільки вона не є спеціалістом-економістом. З приводу визнання незаконними наказів адміністрації №202-ОД від 29.08.2013 року і №212 ОД від 26.09.2014 року представником відповідача зазначено на пропуску строку позовної давності, просили застосувати цей строк і відмовити у задоволенні позову, а оскільки адміністрація не допустила порушень законодавства про оплату праці стосовно [PERSON], то, на думку відповідача та його представника, відсутні і підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди. Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у судовому розгляді, зясувавши фактичні обставини, що мають значення для справи, перевіривши їх доказами з огляду на їх достатність та взаємозвязок, суд дійшов наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом та не оспорюється сторонами, [PERSON] в період з 30.08.2000 року по 29.08.2013 року працювала на посаді завідувача денного відділення «Будівельник» ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж». 30.08.2013 року в.о. директора коледжу [PERSON] видано наказ №53-к, яким [PERSON] переведено на посаду викладача спецдисциплін з 30.08.2013 року із зазначенням категорії «спеціаліст вищої категорії», педагогічним званням «викладач-методист», педагогічним стажем - 20 років (т.1 а.с.51). Підставою видачі наказу була заява [PERSON] про переведення на посаду викладача спецдисциплін «Економіка будівництва» та «Ціноутворення» (т.1 а.с.52). Заява погоджена в.о. директора коледжу, про що свідчить резолюція від 29.08.2013 року «про переведення на викладацьку роботу». 20.12.2013 року [PERSON] було звільнено із з займаної посади з формулюванням за систематичну неявку на своєму робочому місці без поважних причин. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Не погоджуючись зі звільненням [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, який рішенням від 16.07.2014 року позовні вимоги до Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди задовольнив частково. Визнав незаконним наказ виконуючого обовязки директора коледжу №85-к від 20.12.2013 року про звільнення [PERSON] з посади викладача спеціальних дисциплін згідно з п.4 ст.40 КЗпП України. [PERSON] поновлено на посаді викладача спеціальних дисциплін ДВНЗ, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, компенсовано моральну шкоду. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання (т.1 а.с.22, 23). Рішення переглядалося в апеляційному порядку та було залишене в силі ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 10.09.2014 року (т.1 а.с.24-26). В ході розгляду справи судом першої інстанції до всього було встановлено, що [PERSON] після її переведення на викладацьку роботу, починаючи з 02.09.2013 року неодноразово зверталася до адміністрації коледжу з письмовими заявами про надання їй педагогічного навантаження на 2013-2014 р.р. та отримала його 25.09.2013 року. З отриманим педагогічним навантаженням не погодилася, оскільки на підставі цього планового навантаження вона повинна була викладати дисципліну «Технологічні лінії виготовлення деталей та конструкцій», що не відповідає її кваліфікації та рівню освіти. [PERSON] навчалася в Дніпропетровському інженерно будівельному інституті за спеціальністю «Промислове та цивільне будівництво», присвоєна кваліфікація «інженер-будівельник». Встановлюючи причини відсутності позивача на роботу, судом встановлено, що [PERSON] не зявлялася на роботі починаючи з 28.10.2013 року. Тривала письмова переписка позивача з адміністрацією коледжу на протязі вересня-грудня 2013 року, що свідчить про намагання позивача бути обізнаною про умови праці. Про порушення трудових прав позивачки з боку адміністрації коледжу значиться в повідомленні начальника Територіальної державної інспекції з питань праці у Запорізькій області. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що в.о. директора коледжу [PERSON] 29.08.2013 року видано наказ №202-ОД «Про педагогічне навантаження на 2013/2014 навчальний рік», згідно якого [PERSON] встановлено навантаження 305 академічних годин та 73 години з почасовою оплатою (т.1 а.с.40-42). Поновлення позивача на роботі, було проведене з затримкою на 42 дні (т.1 а.с.27). Наказом №65-к від 16.09.2014 року [PERSON] поновлено на посаді викладача спеціальних дисциплін Державного вищого навчального закладу «ЗБК» з 15.09.2014 року (т.1 а.с.208). Наказом №75-к від 18.11.2014 року було внесено зміни до наказу №65-к від 16.09.2014 року в частині часу поновлення на роботі з 20.12.2013 року (т.1 а.с.208). У звязку з поновленням [PERSON] на роботі директором коледжу [PERSON] видано наказ №212-ОД «Про коригування пед. навантаження» згідно якого навантаження складало 335 академічних годин та 432 години з почасовою оплатою. Наказом допущено [PERSON] до викладання предметів згідно свого педагогічного навантаження на 2014 2015 року (т.1 а.с.110, 111). Відповідно до вимог ч.1 ст.20 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом\~чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати\~роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган\~чи фізична особа\~зобов'язується виплачувати працівникові\~заробітну плату\~і забезпечувати\~умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю,\~колективним договором\~і угодою сторін.\~ Статтею 22 КЗпП України встановлені гарантії при укладенні, зміні та припиненні трудового договору. А саме забороняється та не допускається будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору\~залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання. Частиною 3 ст.24 КЗпП України встановлено, що укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням\~власника або уповноваженого ним органу про зарахування\~працівника на роботу, як це мало місце в даному випадку, коли в.о. директора коледжу на підставі поданої позивачем заяви видав наказ №53-к. Відповідно до вимог ст.ст.31, 32 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган\~не має права вимагати від\~працівника виконання\~роботи, не обумовленої\~трудовим договором, а також, не допускається переведення працівника на іншу роботу\~на тому ж підприємстві, в установі, організації, без його письмової згоди, за винятком випадків, передбачених у\~статті 33 цього Кодексу\~та в інших випадках, передбачених законодавством. Цією ж нормою передбачено, що зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою допускається тільки у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці. Однак, вказаною нормою також встановлено, що про зміну істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування\~неповного робочого часу, суміщення\~професій, зміну розрядів і найменування посад та інших працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Відповідно до ч.3 ст.32 КЗпП України до істотних умов праці віднесено: система та розмір оплати праці, пільги, режим роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміна розрядів і найменування посад та інші. Тобто, зміна істотних умов праці відбувається з дотриманням встановленої законом процедури їх здійснення і тільки у випадках зміни в організації виробництва та праці. При цьому, роботодавець зобовязаний повідомити працівника про зміну істотних умов праці не пізніше, ніж за два місяці до їх фактичного проведення, яке відбувається письмово, під розписку кожного працівника. Якщо по закінченні терміну попередження працівник відмовляється працювати у нових умовах, то роботодавець має право розірвати з ним трудовий договір із формулюванням «за відмову від продовження роботи у звязку зі зміною істотних умов праці». За чинним законодавством про працю перелік істотних умов праці не є вичерпним, має оціночний характер, але, до істотних умов праці, безумовно, належить заробітна плата і її розмір, яка є винагородою, обчисленою у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник зобовязаний виплачувати працівникові за обумовлену цим договором роботу. Відповідно до ст.97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. За ст.98 того ж Кодексу, оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів. Частина 1 ст.3 КЗпП України, вказує на те, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, а відповідно до ст.4 того ж Кодексу законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Щодо порядку нарахування заробітної плати педагогічним працівникам вищих навчальних закладів, то у відповідності до вимог ст.96 КЗпП України її нарахування відбувається згідно з тарифною системою оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники). Сам конкретний порядок нарахування, розрахунок та обчислення заробітної плати працівників освіти заробітної плати викладачів визначено підзаконним актом наказом Міністерства освіти і науки України «Про затвердження Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти» №102 від 15.04.1993 року (з наступними змінами та доповненнями), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 травня 1993 року за № 56, який є основним нормативним документом, що встановлює порядок нарахування, обліку та оплати праці працівників освіти. А саме, п.63 вказаної Інструкції встановлено, що оплата праці педагогічних працівників установ і закладів освіти провадиться виходячи із встановлених ставок заробітної плати (посадових окладів) з урахуванням підвищень, фактичного обсягу педагогічної роботи, доплат та надбавок. При цьому, п.4, пунктами 24-45, підпунктами 2 та 6 п.63, п.п. б) п.64, п.68, п.77, п.78, п.89 цієї Інструкції визначено, що саме навчальне навантаження викладачам вищих навчальних закладів I - II рівнів акредитації визначається один раз на рік до початку навчального року і ставки заробітної плати (посадові оклади) викладачів, вихователів та інших педагогічних працівників виплачуються за 3 години викладацької роботи в середньому в день (720 годин на рік) викладачам… …вищих навчальних закладів I - II рівнів акредитації …». Так само, спірні правовідносини між позивачем та відповідачем регулюються і «Типовими правилами внутрішнього трудового розпорядку для працівників державних навчально-виховних закладів України», що затверджені наказом Міністерства освіти і науки України від 20.12.1993 року № 455, а саме, п.п. е) п.20, за яким, прямим обов'язком керівника закладу освіти є доведення до відома педагогічних працівників наприкінці навчального року (до надання відпустки) відомостей про педагогічне навантаження в наступному навчальному році. Крім того, Галузева угода між Міністерством освіти і науки, молоді та спорту України та ЦК Профспілки працівників освіти і науки України на 2011-2015 роки, тобто, на роки, які охоплюють спірні періоди і яка, відповідно до вимог ст.4 КЗпП України відноситься до інших актів законодавства України, які прийняті відповідно до того ж Кодексу, керівникам закладів та установ освіти вказує на те, що з метою створення педагогічним, науково-педагогічним працівникам відповідних умов праці, які б максимально сприяли забезпеченню продуктивної зайнятості та зарахуванню періодів трудової діяльності до страхового стажу для призначення відповідного виду пенсії, залучення до викладацької роботи керівних, педагогічних та інших працівників закладів освіти, працівників інших підприємств, установ, організацій можливе лише за умови забезпечення штатних педагогічних, науково-педагогічних працівників навчальним навантаженням в обсязі не менше відповідної кількості годин на ставку. (пункт п.4.2.7 Угоди). Відповідно до ст.49 Закону України «Про вищу освіту», в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних відносин, встановлено, що максимальне навчальне навантаження педагогічних працівників не може перевищувати 720 годин на рік, а згідно з п. 80 Інструкції №102 «Години викладацької роботи, виконані понад встановлене річне навантаження, оплачуються додатково за годинними ставками (визначеними відповідно до п.78) після виконання викладачем річного навчального навантаження. Ця оплата провадиться щомісячно або в кінці навчального року». Стосовно погодинної оплати праці, то у п.73 вище згаданої Інструкції №102 вказано, що погодинна оплата педагогічних працівників в установах, зазначених в цьому розділі, допускається лише при оплаті за години заміщення тимчасово відсутніх по хворобі або з інших причин вчителів, вихователів, викладачів тощо, яке тривало не більше двох місяців, а також при оплаті працівників підприємств, організацій та установ, які залучаються для педагогічної роботи. Також, ст.103 КЗпП України встановлює імперативний припис, за яким, про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Крім того, п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суд розяснив, що відповідно до статей 21, 22 Закону України «Про оплату праці» роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами i колективним договором. Відповідно до ст.9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Виходячи з аналізу зазначених норм, судом встановлено, що адміністрація ДВНЗ ні в 2013-2014, ні в 2014-2015 навчальному році не попереджала позивача належним чином про зміну істотних умов праці, згоди на виконання роботи, не обумовленої тим трудовим договором, який 29.08.2013 року було укладено між позивачем та відповідачем, не отримала, доказів того, що в коледжі у спірні періоди проводились зміни в організації виробництва та праці, відповідачем надано не було, а встановлення педагогічного навантаження в меншому, чим передбачено чинним законодавством про працю розмірі при мінімальному розмірі (720 академічних годин) відповідно в 2013-2014 навчальному році 390 академічних годин і 209 годин з почасовою оплатою та в 2014-2015 навчальному році 335 академічних годин і 432 годин з почасовою оплатою, вочевидь погіршило становище позивача. Крім того, при наявності можливості надати [PERSON] як в 2013-2014 році, так і в 2014 2015 навчальному році педагогічне навантаження з тих предметів, які, відповідно до трудового договору від 29.08.2013 року вона погодилась викладати і в такій кількості, яка б у своїй сукупності складала ставку, відповідач мав змогу, однак, свій обовязок не виконав. Вказані обставини відповідачем та його представником не спростовані. Сам факт неприпинення трудового договору з позивачем впродовж 2013 2015 років з тих підстав, що за раніше укладеним договором від 29.08.2013 року трудові відносини з [PERSON] не можуть бути продовжені, свідчить про те, що адміністрацією ДВНЗ порушувались та продовжують порушуватися як права позивача на свободу укладення трудового договору та отримання оплати за виконання роботи, на яку працівник вільно погоджується, так і чинне законодавство про працю, а встановлення позивачеві тих умов праці, які для неї є неприйнятними, свідчить про їх свавільний характер, а не про обумовлений обєктивними причинами. Таким чином, в даному випадку, при вищенаведених обставинах, умови праці для позивача в 2013-2014 та 2014-2015 навчальних роках з вини адміністрації були значно погіршені, а саме зменшено оплату праці, що і зумовило невиконання позивачем тієї роботи, яка не була передбачена трудовим договором, що є правомірним, оскільки, відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. В обґрунтування своїх вимог, а саме, сум не нарахованої та невиплаченої заробітної плати, позивачем було надано розрахунок, за яким, в період часу з 30.08.2013 року по 14.09.2014 року сума такої заборгованості склала 22730,73 грн., а за період з 15.09.2014 року по 31.08.2015 року 32786,40 грн. (т.3 а.с.65, 66). Для перевірки обґрунтованості вказаного розрахунку, за клопотанням позивача судом була призначена судово-економічна експертиза, проведення якої було доручено судовому експерту [PERSON], при цьому, на розгляд експерта було поставлено питання, яке було сформульоване та надане позивачем, оскільки відповідач своїм правом на надання експерту питань, не скористався. За вказаним висновком №116/06-16 якої від 29.06.2016 року, експерт, після проведених досліджень документів, що містяться в матеріалах справи, прийшла до висновку про те, що обґрунтованість розрахунків [PERSON] від 26.05.2016 року не нарахованої та не виплаченої заробітної плати ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» підтверджується документально і сума заборгованої не нарахованої та невиплаченої заробітної плати штатному викладачу [PERSON] за періоди: з 30.08.2013 рік по 14.09.2014 рік та за з 15.09.2014 рік по 31.08.2015 рік, і становить 22730,73 грн. та 32786,40 грн. відповідно у кожному періоді, оскільки розрахунок проведений у відповідності до вимог, визначених Законом України «Про оплату праці», КЗпП України, Законами України «Про освіту» та «Про вищу освіту», Податковим Кодексом України, наказом МОН України №102 від 15.04.1993 року «Про затвердження Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти» (з наступними змінами та доповненнями) (т.3 а.с. 97-125). За клопотанням представника відповідача для розяснення суду висновку у судовому засідання допитана експерт [PERSON], яка повідомила, що різниця між сумою місячної заробітної плати [PERSON] при обсязі педагогічного навантаження 720 годин на рік з урахуванням надбавок за вислугу років та престижність праці, котра підлягає нарахуванню згідно з нормами чинного законодавства та між сумою нарахованої місячної заробітної плати навчальним закладом з розрахунку 390 годин на 2013-2014 навчальний рік та 335 годин на 2014-2015 навчальний рік з урахуванням втрати тимчасової працездатності складає: -за період з 30.08.2013 року по 14.09.2014 року 35\~926,92 грн. -за період з 15.09.2014 року по 31.08.2015 року 32\~786,40 грн. а всього 68\~713,32 грн. без врахування податків та зборів, При цьому, не нарахована та не виплачена заробітна плата ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» штатному викладачу [PERSON] складає: -за період з 30.08.2013 року по 14.09.2014 року 22\~730,73грн. -за період з 15.09.2014 року по 31.08.2015 року 32\~786,40 грн., а всього 55\~517,13 грн. Оскільки вказаний висновок експерта висновками чи іншими доказами не спростований, відповідає вимогам, що предявляються до такого роду доказів, тому судом сприймається, як належний та допустимий доказ. Суд доходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Під час розгляду справи відповідачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності. Разом з тим, суд вважає таку заяву відповідача неприйнятною, з огляду на наступне. Заробітна плата для працівника є основним джерелом існування його та членів його сімї, доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Цей довід випливає з наступних положень законодавства. Згідно з абзацом чотирнадцятим статті 1 Закону України «Про громадянство України» (в редакції Закону №\~2663-IV) заробітна плата і пенсія включені до переліку законних джерел існування. Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» заробітна плата і пенсія також включені до переліку доходів. З вказаної Конвенції і рішень Європейського Суду з прав людини, рішення якого відповідно до вимог ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» випливає, що заробітна плата і пенсія відносяться до власності. Відповідно до вимог ч.2 ст.124 Конституції України суди вирішують будь-які індивідуальні трудові спори щодо оплати праці в порядку, передбаченому Законом. Відповідно до Конституції України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, законодавець визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов'язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3). Складовою цього обов'язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (ч.4 ст.13, ч. 1, 2, 7 ст.43 Конституції України). Конституційний Суд України в Рішенні від 29.01.2008 року №2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід'ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини). Згідно зі ст.1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» №95, ратифікованої Україною 30.06.1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14.09.2006 року №137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов'язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов'язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов'язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров'я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. Такі зобов'язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону. Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Відповідно до ч.7 ст.43, ч.1 ст.55 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю працівник може захистити в суді. Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. В Рішенні від 15.10.2013 №8-рп/2013 Конституційний Суд України надав офіційне тлумачення статті 233 КЗпП України, а саме, що положення ч.2 ст.233 КЗпП України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. В Рішенні від 15.10.2013 №\~9-рп/2013 Конституційний Суд України надав офіційне тлумачення статті 233 КЗпП України, а саме, що положення ч.2 ст.233 КЗпП України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Тобто, Конституційний Суд України не пов'язує право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством з фактом нарахування чи не нарахування роботодавцем спірних виплат та наголошує на тому, що звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати працівник може без обмеження будь-яким строком при дотриманні двох умов: 1) наявність у працівника права на виплати, які він має отримувати за трудовим договором, і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством; 2) у разі порушення законодавства про оплату праці. Таким чином, з огляду на наведене до позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача заборгованості по ненарахованій та невиплаченій заробітній платі строк позовної давності застосований бути не може, оскільки звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати не обмежене будь-яким строком. Також, як вбачається з матеріалів справи, і чого не заперечувала представник відповідача в судовому засіданні, [PERSON] до зміни трудового договору, який був укладений між нею та відповідачем 29.08.2013 року, на протязі більше 10 років викладала в коледжі предмети «Економіка будівництва» та «Ціноутворення у будівництві». Відповідно до вимог ст.50, 54, ч.1 ст.55 Закону України «Про освіту» від 23.05.1991 року, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних відносин, передбачено, що педагогічною діяльністю можуть займатися особи, які мають відповідну освіту, професійно-практичну підготовку; педагогічну діяльність у навчальних закладах здійснюють педагогічні працівники, у вищих навчальних закладах третього і четвертого рівнів акредитації та закладах післядипломної освіти науково-педагогічні працівники; перелік посад педагогічних та науково-педагогічних працівників встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно Переліку педагогічних та науково-педагогічних працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 року №963, Закону України «Про освіту» та «Про вищу освіту», [PERSON], як викладач ДВНЗ належить до категорії педагогічних працівників саме вищого навчального закладу I та II рівня акредитації. Згідно атестації педагогічних працівників від 28.12.2006 року (наказ №510 від 28.12.2006 року) та 24 листопада 2011 року (протокол №4, наказ №819 від 24.11.2011 року) [PERSON], була атестована як викладач спеціальних дисциплін «Економіка будівництва» та «Ціноутворення у будівництві», нею було підтверджено кваліфікаційну категорію «спеціаліст вищої категорії» та звання «методист-викладач», а тому, за своєю освітою, підтвердженою дипломом серії ПВ за № 661571 виданим 22.06.1987 року Дніпропетровським інженерно-будівельним інститутом за спеціальністю «Промислове та цивільне будівництво» і додатком до диплому з врахуванням освіти та кваліфікації вона могла викладати ті предмети, на викладання яких між нею та адміністрацією ДВНЗ 29.08.2016 року і був укладений трудовий договір. Дійшовши такого висновку, що ґрунтується на матеріалах справи, суд критично ставиться до посилань та пояснень представника відповідача про те, що [PERSON] не може викладати спеціальні дисципліни «Економіка будівництва» та «Ціноутворення у будівництві», інших належних та допустимих доказів в обґрунтування заперечень проти позову відповідачем і його представником надано не було. Суд вважає за можливе та необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] про зобовязання відповідача вчинити певні дії зобовязати його надати їй роботу відповідно до трудового договору, що був укладений між нею та відповідачем на підставі її заяви від 29.08.2013 року та наказу №53-к від 30.08.2013 року і\~забезпечити річне педагогічне навантаження в обсязі не менше тарифної ставки 720 годин вже у розпочатому 2016-2017 навчальному році з врахуванням педнавантаження з дисциплін «Економіка будівництва» та «Ціноутворення у будівництві», оскільки це є способом поновлення порушеного права та відновлення попередніх умов праці. Що стосується вимоги [PERSON] про визнання неправомірним наказів відповідача №202-ОД від 29.08.2013 року «Про педагогічне навантаження на 2013 2014 рік» в тій частині, яка стосується позивача, а саме про встановлення їй, як штатному педагогічному працівникові педагогічного навантаження в кількості 390 академічних годин, так само як і встановлення педагогічного навантаження в кількості 209 годин з почасовою оплатою та №212-ОД від 26.09.2014 року «Про коригування пед. навантаження», а саме про встановлення [PERSON], як штатному педагогічному працівникові педагогічного навантаження в кількості 335 академічних годин, так само як і встановлення педагогічного навантаження в кількості 432 годин з почасовою оплатою і скасування цих локальних правових актів, то суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вказаних вимог, а саме, підлягає задоволенню тільки вимога про визнання цих наказів неправомірними, оскільки, при їх винесенні в частині, що стосується позивача, відповідачем були дійсно порушені норми законодавства про працю і в цій частині вимоги співставні із способом захисту порушеного права, однак, оскільки вони виносились і діяли в певних часових періодах, то свою юридичну силу вони втратили зі спливом часу, а тому їх скасування позбавлено сенсу. Відповідно до вимог ст.ст.3, 11, 31 ЦПК України право вибору способу захисту порушеного або оспорюваного права належить позивачеві, тоді як перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду є обов'язком суду (стаття 4 ЦПК України). Тому в цій частині з наведених мотивів суд і прийшов до висновку про часткове задоволення вимог. Що ж стосується вимоги позивача про стягнення моральної шкоди в звязку з порушення його законних прав, то згідно зі ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач та характеру немайнових втрат. В даному випадку, суд вже дійшов до висновку, що права на працю та її оплату відповідачем були порушені, а тому, при визначенні суми, яка підлягає до відшкодування, суд враховує тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках [PERSON], її морально-психологічні хвилювання та переживання, те що вона є інвалідом 3 групи і внаслідок реальної нестачі грошових коштів із-за їх недоплати вона не могла витрачати кошти на своє лікування, тривалий час вона позбавлена можливості в достатній кількості купувати продукти харчування, сплачувати необхідні комунальні витрати, фактично була позбавлена права заробляти собі на життя, яке фактично є невід'ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене, позивачка вже довгий час більше чим півтора року постійно перебуває в стані стресу, що підтверджено відповідними доказами, як то довідкою з медичного закладу, довідкою про наявні захворювання, пенсійним свідоцтвом. Суд також враховує триваючий характер порушень (більше 2 років), а тому, з урахуванням неприпустимості втручання у сферу особистого життя людини, приймаючи до уваги принципи справедливості, добросовісності та розумності вважає, що моральна шкода підлягає відшкодуванню у розмірі 7000 грн., яка буде достатньою для компенсації порушеного права. Розглянувши дану цивільну справу у рамках заявлених вимог, на основі дотримання принципів диспозитивності, змагальності і справедливості судочинства, всебічного та повного дослідження обставин справи, перевірки їх наданими сторонами доказами, оцінивши їх у сукупності, виконавши вимоги процесуального закону, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в межах визнання незаконними наказів відповідача, якими встановлювалось педагогічне навантаження позивачу; стягнення недоотриманої заробітної плати; зобовязання вчинити певні дії та часткового стягнення коштів на відшкодування завданої моральної шкоди. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У випадку звільнення позивача від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Стягнення проводиться пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі\~Закону України «Про судовий збір» в редакції закону, що діяла на момент звернення до суду, з відповідача на користь Держави підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 487,20 грн. З відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на проведення судово-економічної експертизи, за проведення якої позивачем було сплачено 4448,64 грн.

Outcome: partial