Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-20 00:00:00

В травні 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що вона є власником вказаного нерухомого майна. 06.05.1997 року було проведено реєстрацію місця проживання відповідача за даною адресою (як малолітньої особи). Проте, в зв'язку зі зміною місця мешкання, останній за місцем реєстрації з 2004 року не проживає, жодних витрат по утриманню будинку, як повнолітня особа, не несе, місце його знаходження позивачу невідоме. Разом з тим, реєстрація відповідача в даному житловому будинку створює незручності власнику житла щодо користування та розпорядження своєю власністю. Зазначені обставини стали підставою для звернення з даним позовом до суду. Ухвалою суду від 31.05.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали. Надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з'явився, судом відповідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення. Про причину неявки суду не повідомив. Представник третьої особи без самостійних вимог - виконавчого комітету Вознесенської міської ради в судове засідання не з'явився. Надав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, вирішення спору залишив на розсуд суду. Суд вважав можливим провести заочний розгляд справи, відповідно до ст.280 ЦПК України. Заслухавши показання свідків [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу [PERSON] на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS], відповідно до договору дарування житлового будинку, посвідченого 08.06.1995 року державним нотаріусом Першої Вознесенської державної нотаріальної контори (а.с. 5-6). Також з матеріалів справи вбачається, що в даному будинку з 06.05.1997 року зареєстрований відповідач [PERSON] Проте за вказаною адресою останній не проживає з травня 2004 року (а.с. 16,17). Зазначене узгоджується з показаннями свідка [PERSON] Разом з тим, в матеріалах справи відсутні жодні докази, що відповідачу з боку власника створювалися будь-які перешкоди в користуванні житлом, не висловив він бажання продовжувати користуватися будинком й під час розгляду справи. Відповідно до ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Так, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Згідно зі ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статті 150,156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Водночас, ст.405 ЦК України встановлює сервітутне право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом. Зокрема: - члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником; - член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. До членів сім'ї власника належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України (дружина (чоловік), їх діти і батьки). Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником квартири (будинку) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником житла і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 ЖК України. За такого, враховуючи встановлені обставини, зокрема невикористання без поважних причин відповідачем свого права на користування належним позивачу житлом понад один рік, відсутність між сторонами іншої домовленості щодо використання відповідачем сервітуту (протилежного в судовому засіданні не встановлено, відповідно до положень ст. 12, 76-81 ЦПК України), а тому суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved