Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

В січні 2014 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON], в особі законного представника [PERSON], яким просив визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON], з однієї сторони, та його малолітнім сином [PERSON], з іншої сторони. Позивач зазначав на свої права на відчужену за спірним договором квартиру та на невідповідність названої угоди вимогам закону. У цій справі [PERSON], в особі законного представника [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції, відділ по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, про визнання спірного договору дарування дійсним, обґрунтовуючи це його відповідністю вимогам чинного законодавства. Згідно заяви позивача первісний позов судом було залишено без розгляду. В судовому засіданні представник позивача наполягла на позові [PERSON] за вказаними в ньому підставами, а відповідачі жодних заперечень на такий позов не мали. Всебічно з'ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. За вимогами ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно ч. І, 4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною І статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. ст. 717, 719 ч.5 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 719 ЦК України) та державній реєстрації (ст. 334 ЦК України). Договір дарування є одностороннім правочином, реальним - з дня передачі речі, нотаріально посвідченим та зареєстрованим. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 12 січня 2014 року між [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON] (від імені якого діяла його мати [PERSON]), з другої сторони, був укладений договір дарування, згідно якого [PERSON], як дарувальник, безоплатно передав у власність [PERSON] належну йому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS]. Того ж дня названий договір було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстр. № 51. Крім того, 12 січня 2014 року право власності обдарованого [PERSON] пройшло відповідну державну реєстрацію на підставі укладеного сторонами договору. Згідно з вимогами ст. 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Натомість, підстав вважати, що вказаний договір дарування є нікчемним, судом не встановлено. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, з урахуванням принципу презумпції правомірності правочину, позовні вимоги про визнання вказаного договору дійсним не можуть бути задоволені. На підставі ч.2 ст. 220 ЦК України суд може визнати дійсним лише правочин, що за законом підлягає нотаріальному посвідченню, а сторони уклали його без додержання цієї форми, якщо одна із сторін, яка пред'явила позов, виконала його повністю або частково, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення укладеною нею угоди. Натомість, як вже зазначалося судом, названий договір дарування був належно посвідчений нотаріусом, та, окрім того, положення ст. 220 ЦК України не застосовується до односторонніх договорів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed