Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

В червні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого вказала на те, що 09 березня 1979 року вона одружилась з [PERSON] Після одруження вони почали проживати разом з батьками чоловіка за адресою: [ADDRESS]. Проте, зважаючи на те, що будинок був невеликий, а сім'я великою, тому матір чоловіка запропонувала їм перейти проживати в будинок по [ADDRESS]. Житловий будинок по [ADDRESS] був побудований у 1987 році на підставі договору на безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, наданого [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]), дозвільна документація на будівництво будинку також була оформлена на неї. Починаючи з 1987 року позивач разом з сім'єю проживає у зазначеному будинку, сплачує усі комунальні послуги. У 2004 році [PERSON] померла. До цього часу позивач продовжує проживати у житловому будинку, добросовісно та безперервно володіє, користується будинком, доглядає за будинком, утримує його, здійснює поточний та капітальний ремонт. У зв'язку з цим, [PERSON] просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на домоволодіння, що розташовується в [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] підтримали позов та наполягали на його задоволенні. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] заперечували проти задоволення пред'явленого позову. Представник Бориспільської міської ради [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, а також вказав, що при вирішенні справи покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що у задоволенні пред'явленого позову належить відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п'яти включно від 17 липня 1975 року [PERSON] виділено земельну ділянку площею 600 кв.м. по [ADDRESS] (а.с.5-7). В подальшому на даній земельній ділянці був побудований житловий будинок. Вказана обставина підтверджується копією технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] (а.с.8-10). 09 березня 1979 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] (а.с.13). З пояснень позивача, викладених у позовній заяві та наданих у судовому засіданні, встановлено, що після реєстрації шлюбу з [PERSON] вони проживали у батьків чоловіка за адресою: [ADDRESS]. Проте, у зв'язку з тим, що сім'я була великою матір чоловіка запропонувала їм проживати в будинку по [ADDRESS]. Починаючи з 1987 року родина [PERSON] проживає в будинку по [ADDRESS]. З акту обстеження житлово-побутових умов від 01 червня 2010 року, складеного депутатом Бориспільської міської ради [PERSON], вбачається, що з 1987 по 2010 роки [PERSON] дійсно проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.15). Позивач оплачує житлово-комунальні послуги з обслуговування вказаного житлового будинку, зокрема послуги з газопостачання, зв'язку, електричної енергії (а.с.16, 48-57). З архівного витягу від 08 червня 2010 року встановлено, що [PERSON] були виділені грошові кошти у розмірі 350 гривень в якості допомоги (а.с.18). Відповідно до ч.1 та ч.4 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно з п.8 Прикінцевих і перехідних положень ЦК, правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Водночас, з роз'яснень, викладених в п.9 та п.11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема таке: 1) володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; 2) володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; 3) володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст.344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст.344 ЦК України). Враховуючи положення ст.335 та ст.344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст.214 ЦПК). За правилам ч.1, ч.5 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч цьому, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що дійсно власником спірного житлового будинку по [ADDRESS] є [PERSON] Вказана обставина є лише припущенням позивача, яке ґрунтується на відомостях з розмов у сім'ї, а також з огляду на те, що земельна ділянка під будівництво житлового будинку була надана саме [PERSON] [INFO] року [PERSON] померла, згідно копії свідоцтва про смерть, виданого на її ім'я (а.с.11). Встановлено, що після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилась (а.с.65). Водночас, Бориспільською міською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа щодо майна [PERSON], який помер [INFO] року, який був чоловіком [PERSON] Після його смерті спадщину у встановленому законом порядку прийняли його сини: [PERSON] та [PERSON] (а.с.67,77). Проте, свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно не видавалися. Враховуючи положення п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила ст.344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, тому положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2001 року. Відповідно до роз'яснень, викладених у інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року №24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто, на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він є депутатом Бориспільської міської ради. У зв'язку з цим, до нього звернулась [PERSON] з приводу складення акту обстеження житлових умов для ремонту даху. Вказані події відбувались приблизно у 2008-2009 роках. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що [PERSON] зайняв житловий будинок по [ADDRESS] самовільно. Баба, яка проживала в цьому будинку заповіла його [PERSON]. Свідку відомо про те, що [PERSON] проживає у вказаному будинку приблизно 40 років. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він допомагав добудовувати будинок після пожежі, коли згорів дах. Свідок знайомий з [PERSON] Свідку відомо, що позивач проживає у даному будинку з 2004 року. Суд критично сприймає покази даних свідків, оскільки відповідно до ч.4 ст.77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Показання вказаних свідків не містять інформації в частині підтвердження чи спростування того, що позивач безперервно володіла вказаним нерухомим майном протягом 10 років. З даних міркувань суд також вважає також неналежними доказами квитанції про оплату житлово-комунальних послуг та архівну довідку про отримання допомоги [PERSON] Крім цього, як роз'яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.9 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати те, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Встановлено, що при вселенні в житловий будинок по [ADDRESS] та під час користування ним [PERSON] було відомо про те, що даний житловий будинок належить [PERSON], про що позивач зазначила у позовній заяві та у судовому засіданні. Таким чином, позивач знала про відсутність у неї правових підстав для набуття права власності на вказаний об'єкт нерухомого майна. Ці обставини свідчать про те, що ст.344 ЦК України не поширюється на спірні правовідносини. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що відсутні підстави для визнання за [PERSON] права власності за набувальною давністю на житловий будинок в м. Бориспіль по вул. Черняховського, буд.10. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанції від 21 лютого 2017 року (а.с.1) вбачається, що при пред'явленні позову [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 1000 гривень. Зважаючи на те, що у задоволенні пред'явленого позову відмовлено у повному обсязі, тому підстави для відшкодування позивачу судових витрат відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed