Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

В червні 2019р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-12) до відповідача Міністерства закордонних справ (МЗС) України, в якому просила суд: - визнати недостовірною інформацію, яка вказана у Ноті від 06 березня 2018р. № 202/23-596-651, надісланій Посольству Уругваю у Республіці Польща МЗС України а саме: «...починаючи з 2015 року пані [PERSON] систематично втручалась у розслідування ситуації стосовно приміщень Почесного Консульства Східної Республіки Уругвай, намагаючись використати її статус як почесного консула, щоб чинити тиск на відповідні Українські органи та підривати авторитет державних органів України..»; - зобов`язати відповідача надіслати Посольству Східної Республіки Уругвай у Республіці Польща Ноту, у якій повідомити про те, що вказана фраза не відповідає дійсності. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона була Почесним консулом Східної Республіки Уругвай. 28 жовтня 2008р. було укладено договір про співробітництво між Торгово - промисловою палатою України та Почесним консулом Східної Республіки Уругвай [PERSON], відповідно до якого в приміщенні Торгово-промислової палати України було розміщено Почесне консульство Східної Республіки Уругвай. 04 вересня 2015р., як вважає позивачка відбулось незаконне вторгнення у це приміщення Почесного консульства Східної Республіки Уругвай, працівниками Торгово - промислової палати України були зламані опломбовані консульськими печатками двері Почесного консульства, винесені речі, обладнання та документи. Посольством Східної Республіки Уругвай в Україні, яке розташоване у м. Варшаві було надіслано до МЗС України Ноту протесту проти зазначених незаконних дій працівників Торгово-промислової палати України. Також з відповідним листом на адресу Торгово - промислової палати України звертався і Міністр закордонних справ України. На підставі заяви позивачки було зареєстроване у правоохоронних органах її заяви про вчинення кримінальних правопорушень. 06 березня 2018р. відповідачем було надіслано Посольству Східної Республіки Уругвай у Республіці Польща Ноту № 202/23-596-651, в якій відповідачем була зазначена наступна інформація: «...починаючи з 2015 року пані [PERSON] систематично втручалась у розслідування ситуації стосовно приміщень Почесного Консульства Східної Республіки Уругвай, намагаючись використати її статус як почесного консула, щоб чинити тиск на відповідні Українські органи та підривати авторитет державних органів України..». Після отримання зазначеної Ноти, були припинені повноваження позивачки, як Почесного консула. На думку позивачки, зазначена вище інформація про вчинення нею протиправних дій, які полягають у вчиненні нею протиправних діянь, які містять фактично ознаки кримінальних правопорушень, є недостовірною, такою що порушує її немайнові права, порушує її честь, гідність та ділову репутацію, оскільки створює враження її причетності до протиправної діяльності, створює помилкове уявлення у необмеженої кількості осіб, як злочинниці, спроможної до вчинення кримінальних правопорушень. Крім того, жодним судовим рішенням, прийнятим на території України, що набрало законної сили, не встановлено та не доведено вчинення нею незаконних дій (кримінальних правопорушень). На думку сторони позивача вказані дії відповідача призвели до порушення передбачених ст. ст. 297, 299 ЦК України особистих немайнових прав позивачки, які підлягають захисту в судовому порядку. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Кондратенко О.О. від 22 липня 2019р. відкрито провадження по справі. 28 серпня 2019р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 40-48), в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що позивачка перебуваючи на посаді Почесного консула зверталася з письмовими заявами до: Міністра закордонних справ України, Президента Торгово-промислової палати України, Департаменту підтримання державного обвинувачення та представництва інтересів громадян або держави в судах Генеральної прокуратури України, на ім`я Президента України, Голови Комітету Верховної Ради України у закордонних справах, що було в цілому розцінено відповідачем, як факт втручання та тиску, а тому відповідач вимушений був звернутись з вказаною Нотою, при цьому в жодному випадку не були порушенні особисті немайнові права позивачки. 26 лютого 2020р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 91-95), в якій сторона відповідача проти відзиву заперечила, зазначаючи, що стороною відповідача не надано жодного належного докази на підтвердження протиправної діяльності позивачки на посаді Почесного консула, як це було зазначено відповідачем у відповідній Ноті, що призвело в подальшому до припинення її повноважень, як консула, у зв`язку з неналежним виконанням обов`язків. Розпорядженням № 01-08-557 від 27 серпня 2020р. здійснено повторний автоматичний розподіл справи. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 серпня 2020р. визначено головуючого суддю Волошина В.О. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02 листопада 2020р. прийнято справу та призначено до розгляду. 24 травня 2021р. на адресу суду надійшов висновок експерта № 056/117 ввід 20 травня 2021р. поданий стороною позивача, відповідно до якого було проведено семантико-текстуальну експертизу, за результатами якої було встановлено, що вищезазначений текст Ноти відповідача від 06 березня 2018р. містить інформацію про те, що позивачка втручається в розслідуванні ситуації довкола приміщення Почесного консульства Уругваю, виражену у формі фактологічного твердження, при цьому ця інформація є принизливою для її честі та гідності і може завдавати шкоду її діловій репутації. В судовому засіданні представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, відповіді на відзив, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечила, з підстав, зазначених у відзиві на позов. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що відповідачем 06 березня 2018р. було надіслано Посольству Східної Республіки Уругвай у Республіці Польща Ноту № 202/23-596-651, в якій відповідачем була зазначена наступна інформація: «...починаючи з 2015 року пані [PERSON] систематично втручалась у розслідування ситуації стосовно приміщень Почесного Консульства Східної Республіки Уругвай, намагаючись використати її статус як почесного консула, щоб чинити тиск на відповідні Українські органи та підривати авторитет державних органів України..». Відповідно до ст. 33, 59 Віденської Конвенції про консульські зносини, «Консульские архивы и документы неприкосновенны в любое время и независимо от их местонахождения. Государство пребывания обязано принимать все необходимые меры для защиты консульских помещений консульского учреждения, возглавляемого почетным консульским должностным лицом, от всякого вторжения или нанесения ущерба и для предотвращения всякого нарушения спокойствия консульского учреждения или оскорбления его достоинства.». Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України). Так, заперечуючи проти позову, сторона відповідача зазначала, що позивачка, перебуваючи на посаді Почесного консула Східної Республіки Уругвай, зверталася з письмовими листами 21 жовтня 2015р. до Міністра закордонних справ України; 02 лютого 2016р. до Президента ТПП України, 09 березня 2016р. до Генеральної прокуратури України; 21 червня 2016р. до Президента України; 01 листопада 2016р. до Голови Комітету Верховної Ради України у закордонних справах; 23 червня 2017р. до Державного секретаря МЗС України, 27 листопада 2017р. до Президента України. В судовому засіданні сторона позивача визнала факт зазначених звернень, наголошуючи, що ці звернення були викликані виключно протиправною діяльністю працівників Торгово - промислової палати України, які на власний розсуд 04 вересня 2015р. зламали двері до приміщення Консульства, які були опломбовані, та винесли обладнання та документи, включаючи консульський архів. Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про інформацію» реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Статтею 297 ЦК України, визначено, що кожен має право на повагу до його честі та гідності. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4 Постанови від 27 лютого 2009р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Так, на думку суду, у зазначеній вище інформації відповідача йде мова про протиправні діяння зі сторони позивачки, а також вживається фактичне твердження про те, що остання грубо порушує норми міжнародного права та національного законодавства, тобто фактично вчинила кримінальне правопорушення. Разом з цим, відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою вчиненні злочину не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. У ч. 1, 2, 5 ст. 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. Презумпцію невинуватості необхідно розглядати в загально правовому і процесуальному значеннях. Як загально правова вимога вона визначає положення особи в суспільстві. Хоча цей принцип сформульований як кримінальний процесуальний, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу. Презумпція невинуватості - це вимога закону, що звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому. Такої позиції дотримується і Європейський Суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995р. у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави. У найзагальнішому вигляді правило презумпції невинуватості означає, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину і покарана лише за умови, що її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Тобто, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Відповідно до ст. 275 ЦК України, захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо. Згідно ч. 1, 2, 4, 6 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Положеннями ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948р. встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань. Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966р. встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17). Враховуючи роз`яснення наведені Пленумом Верховного Суду України в п. 6, 9, 15, 25 Постанови від 27 лютого 2009р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суд вважає, що поширена відповідачем вищенаведена інформація у Ноті від 06 березня № 202/23-596-651, порушує права позивачки на повагу до честі та гідності, а також недоторканість ділової репутації, оскільки порушує усвідомлення позивачкою свого суспільного значення й визнання цього значення з боку суспільства, позитивну соціальну оцінку позивачки в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, набуту нею суспільну оцінку її ділових і професійних якостей. При цьому судом враховано, що внаслідок надсилання відповідачем цієї Ноти, були припиненні повноваження позивачки, як Почесного консула Східної Республіки Уругвай. Також судом враховано, що протягом всього часу розгляду справи в суді стороною відповідача не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу протиправної поведінки позивачки. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме слід: визнати недостовірною та такою, що порушує немайнові права позивачки на повагу до честі та гідності, а також недоторканість ділової репутації наступну інформацію, яка поширена у Ноті від 06 березня 2018р. № 202/23-596-651, надісланій Посольству Уругваю у Республіці Польща Міністерством закордонних справ України а саме: «...починаючи з 2015 року пані [PERSON] систематично втручалась у розслідування ситуації стосовно приміщень Почесного Консульства Східної Республіки Уругвай, намагаючись використати її статус як почесного консула, щоб чинити тиск на відповідні Українські органи та підривати авторитет державних органів України..». З метою захисту прав позивачки, слід зобов`язати відповідача протягом десяти календарних днів в часу набрання рішенням законної сили спростувати поширену вищенаведену недостовірну інформацію шляхом надсилання Посольству Східної Республіки Уругвай у Республіці Польща належним чином засвідчену копію вступної та резолютивної частини рішення у цій справі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з кожного з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі по 768,4 грн.

Outcome: partial