Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

В травні 2019р. [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з первісним позовом (а.с. 1, 2) до відповідача [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мелехова Л.Г., якому просила суд: - надати їй додатковий строк достатній для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , який за життя склав заповіт на її користь. В листопаді 2018р. вона, [PERSON] , перебираючи речі у квартирі свого батька, знайшла заповіт, складений [PERSON] щодо квартири [ADDRESS] на її користь, посвідчений 08 жовтня 1999р. державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори Мітрохіною В. Є., за реєстровим №4-2181, на підставі чого суд повинен визначити їй додатковий строк для подання зави про прийняття спадщини після смерті спадкодавця [PERSON] . Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Волошина В.О. від 08 травня 2019р., відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 14 червня 2019р. 13 червня 2019р. відповідачем [PERSON] було подано відзив на первісний позов (а..с. 37-41), в якому він, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позову. У своєму відзиві, відповідач вказував на те, що 15 травня 2013р. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом померлого [PERSON] , 1936р. народження, а саме: квартиру [ADDRESS] та, відповідно, проведено державну реєстрацію права власності за ним, як спадкоємцем за законом на вищевказане нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Таким чином, вищезазначеним свідоцтвом про право на спадщину за законом, відповідач правомірно набув право власності на нерухоме майно. Водночас позивачка не надала жодних належних та допустимих доказів того, що з квітня 2012р. по квітень 2019р. їй не було відомо про заповіт, а також доказів того, що неможливість ознайомлення із заповітом в указаний період була пов`язано з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для неї на вчинення дій щодо прийняття спадщини у встановлений законом строк, у зв`язку із чим, Позивач не виконала свій процесуальний обов`язок із доведення тих обставин, на які посилалася як на підставу своїх вимог і заперечень. В порядку ст. 193 ЦПК України, також разом із відзивом на первинну позовну заяву відповідачем було подано зустрічний позов (а.с. 56-60), в якому він просив суд: визнати недійсним заповіт. Свої зустрічні вимоги, він обґрунтовував тим, що рішенням Дніпровського народного суду м. Києва від 27 серпня 1981р. по справі №2/1399 спадкодавця [PERSON] , 1936р. народження, що мешкає за адресою [ADDRESS] визнано недієздатним. Таким чином, на момент складення заповіту - 08 жовтня 1999р., що посвідчений державним нотаріусом Третьої Київської нотаріальної контори Мітрохіною В.Є., за реєстровим номером №4-2181, [PERSON] не мав належного обсягу правоздатності для укладення заповіту, у зв`язку з чим, такий заповіт є нікчемним. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 червня 2019р. прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мелехова Ліна Геннадіївна про визнання недійсним заповіту. Також протокольною ухвалою суду від 14 червня 2019р. залучено до участі у справі, в якості третьої особи Головне територіальне управління юстиції у м. Києві. 11 вересня 2019р. до суду надійшли письмові пояснення третьої особи Головного територіального управління юстиції у м. Києві (а.с. 108-110). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2019р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 листопада 2020р. первісний позов залишено без розгляду на підставі п. 5) ч. 1 ст. 257 ЦПК України, у зв`язку з поданням заяв позивачкою та її представником про залишення позову без розгляду (а.с. 179, 191). В судове засідання 10 листопада 2020р. сторони, треті особи не з`явились про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, стороною позивача [PERSON] було подано до суду заяву про розгляд справи у відсутність сторони, яка свої заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Треті особи також подали на адресу су д заяву про розгляд справи у відсутність їх представників. Відповідачка [PERSON] поважність причин особистої неявки, як і неявки свого представника суду не повідомили. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Згідно із ч.1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Судом встановлено, що рішенням Дніпровського народного суду м. Києва від 27 серпня 1981р. по справі № 2/1399 [PERSON] , 1936р. народження, що мешкає за адресою [ADDRESS] визнано недієздатним. Рішенням Виконавчого комітету Дніпровської районної ради народних депутатів від 28 березня 1983р. №202 позивача [PERSON] призначено опікуном над братом [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. З матеріалів справи вбачається, що 08 жовтня 1999р. [PERSON] склав заповіт, який було посвідчено державним нотаріусом Третьої Київської нотаріальної контори Мітрохіною В.Є., за реєстровим номером №4-2181, відповідно до якого, на випадок своєї смерті зробив розпорядження, що належна йому квартира [ADDRESS] та речі домашньої обстановки і вжитку заповідає [PERSON] . Відповідно до п. 1 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України цей Кодекс набрав чинності 01 січня 2004р. Пунктом 4 цих положень діючого ЦК України передбачено, що цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки спадкодавець [PERSON] склав оспорюваний заповіт під час дії ЦК УРСР (1963р.). то спірні правовідносини, які виникли між сторонами регулюються нормами ЦК УРСР (1963р.). Відповідно до ст. 52 ЦК УРСР (1963р.), недійсною є угода, укладена громадянином, визнаним недієздатним через душевну хворобу або недоумство. До такої угоди застосовуються наслідки, передбачені статтею 51 цього Кодексу. За змістом ст. 51 цього Кодексу, недійсною є угода, укладена неповнолітнім, який не досяг п`ятнадцяти років, крім дрібних побутових угод. Кожна з сторін за такою угодою зобов`язана повернути другій стороні все одержане нею за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі відшкодувати його вартість у грошах. Дієздатна сторона зобов`язана, крім того, відшкодувати другій стороні понесені нею витрати, втрату або пошкодження її майна, якщо вона знала або повинна була знати про недієздатність другої сторони. Як роз`яснював Пленум Верховного Суду України в п. 9 Постанови «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» за № 3 від 28 квітня 1978р., при розгляді справ про визнання угоди недійсною на підставі статей 51-54 ЦК судам слід мати на увазі, що вимоги про визнання угоди недійсною у зв`язку з недієздатністю її учасників можуть бути заявлені як батьками (усиновителями), опікунами неповнолітнього, який не досягнув п`ятнадцяти років, і особи, визнаної недієздатною, так і дієздатним учасником угоди. Вимоги про визнання угоди недійсною у зв`язку з обмеженням дієздатності учасника угоди або укладення її неповнолітнім віком від 15 до 18 років можуть бути заявлені тільки батьками (усиновителями), піклувальниками таких неповнолітніх або піклувальниками осіб, обмежених у дієздатності внаслідок зловживання спиртними напоями чи наркотичними речовинами. З урахуванням всіх обставин такої справи суд повинен встановити, чи знала або повинна була знати дієздатна сторона в угоді про недієздатність, обмежену чи часткову дієздатність другої сторони. Якщо сторона знала або повинна була знати про зазначені обставини, то при визнанні угоди недійсною, крім приведення сторін у попередній стан, суд повинен зобов`язати дієздатну сторону відшкодувати другій стороні понесені нею витрати, втрату або пошкодження її майна. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що на час складення оспорюваного заповіту, спадкодавець не мав належного обсягу правоздатності для укладення заповіту, у зв`язку з чим, такий заповіт є недійсним, при цьому судом не встановлено, що про оспорюваний заповіт позивачу [PERSON] було відомо до подання позову [PERSON] до суду позову про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,4 грн.

Outcome: approved