Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

В серпні 2018 року представник позивача Служби безпеки України звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] проходив військову службу в СБУ з 1991 року. На обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов в СБУ не перебуває. Наказом СБУ від 05.04.2013 року був переведений для подальшого проходження військової служби із м. Донецька до м. Києва. 05.11.2013 року житлово-побутовою комісією Центрального управління СБУ було розглянуто і погоджено питання щодо надання [PERSON] службової квартири [ADDRESS] на склад сім`ї із чотирьох осіб. Пунктом 1.32 розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 20.12.2013 року № 796 було затверджено зазначене рішення комісії та видано [PERSON] ордер від 27.12.2013 року № 4978 на право зайняття службового жилого приміщення. На даний час відповідачі зареєстровані в зазначеній квартирі. Однак, під час комісійних перевірок було встановлено факт не проживання відповідачів у квартирі із вересня 2017 року, та відомостей щодо поважності причин відсутності відповідачів понад шість місяців у службовій квартирі немає, а тому позивач вважає, що відповідачі втратили право користування жилим приміщенням, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом прав з даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 03.08.2018 року, у справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26.10.2018 року, у справі закінчено підготовче провадження та справу призначено до розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив позовні вимоги задовольнити з викладених в позові підстав. Одночасно вказав, що відповідачі дійсно без поважних причин не проживали в службовій квартир більше шести місяців та втратили право користування ним відповідно до закону. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились. Суду подали відзиви на позов, відповідно до яких просили в задоволенні позову відмовити, оскільки, ними використовується квартира для власного проживання, із сусідами не конфліктують, та не створюють умов, які унеможливлюють проживання інших осіб в будинку, а відтак відсутні підстави для задоволення позову. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на підстави, які викладені у відзиві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились. Про розгляд справи повідомлялись належним чином. З будь-якими клопотаннями до суду не звертались. Відзив на позов до суду від них не надходив. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідачів за наведеної явки сторін. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] проходив військову службу в СБУ з 1991 року. Наказом СБУ від 05.04.2013 року був переведений для подальшого проходження військової служби із м. Донецька до м. Києва. На обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов в СБУ не перебуває. Відповідно до ст. 5 Житлового кодексу Української РСР, державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Відповідно до ст. 51 Житлового кодексу Української РСР, жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів. Відповідно до ст. 58 Житлового кодексу Української РСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до ст. 61 Житлового кодексу Української РСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до ст. 118 Житлового кодексу Української РСР, Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Пунктом 2 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37, визначено, що службові житлові приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Пунктом 15 визначено, що службове жиле приміщення надається робітникам, службовцям і колгоспникам на час виконання ними обов`язків, які потребують проживання в такому приміщенні. Згідно пункту 5.1. Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом СБУ від 06.11.2007 №792 зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 26.11.2007 за № 1308/14575 співробітники та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовими житловими приміщеннями. Таким чином, наведені вище норми прямо встановлюють суб`єктів, на які розповсюджуються правовідносини щодо отримання і користування службовим житлом, в тому числі на належність особи, яка отримує службове житло, до відповідного підприємства, установи, організації, що його виділяє. Так, 05.11.2013 року житлово-побутовою комісією Центрального управління СБУ було розглянуто і погоджено питання щодо надання [PERSON] службової квартири [ADDRESS] на склад сім`ї із чотирьох осіб. Пунктом 1.32 розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 20.12.2013 року № 796 було затверджено зазначене рішення комісії та видано [PERSON] ордер від 27.12.2013 року № 4978 на право зайняття службового жилого приміщення. Відповідачі зареєстровані в зазначеній квартирі, що підтверджується довідкою КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва від 11.01.2017 року. Судом встановлено, що спірна квартира є службовою, перебуває у відомчому житловому фонді позивача, та правовідносини, що виникають у зв`язку з наймом житла, що перебуває у державній або комунальній власності, регулюється Житловим кодексом та іншими актами житлового законодавства (ч. 1 ст. 3 ЖК України). На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет місцевої ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення безпосередньо особі, що має на це право (частина перша статті 122 ЖК). Отже, право користування службовим жилим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) наймача є похідним від такого права останнього. Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР (ст. 123 ЖК УРСР). До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу. Особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає, зокрема, у тому, що володільцем такого житла залишається його власник. Особа, яка користується службовим житлом, знає, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення. 10.02.2017 року позивачем було надіслано лист відповідачу [PERSON] з вимогою в термін до 01.06.2017 року звільнити займану службову квартиру та передати її СБУ, оскільки, відповідача звільнено з військової служби в СБУ та він і члени його родини не перебувають на квартирному обліку. Крім того, в ході комісійних перевірок, співробітниками позивача було встановлено факт не проживання відповідачів у квартирі із вересня 2017 року (а.с.27-68), та відомостей щодо поважності причин відсутності відповідачів понад шість місяців у службовій квартирі немає. Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, передбачених цією статтею. За правилами ст. 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідач [PERSON] та [PERSON] в обґрунтування своїх письмових заперечень зазначили про те, що вони фактично проживають у квартирі, однак, будь-яких доказів цим твердженням з їх боку суду надано не було, як і не надано допустимих доказів поважності причин відсутності в житловому приміщенні понад шість місяців. Крім того, відповідачем [PERSON] у відзиві на позов зазначено про те, що він вже тривалий час перебуває на тимчасово окупованій території АРК в м. Севастополі, в зв`язку зі станом здоров`я та лікуванням, а тому причина його відсутності є поважною. Однак, наведені твердження судом до уваги не приймаються, оскільки, належних та допустимих доказів, в розумінні ст. 78 ЦПК України, зазначеним поясненням з боку відповідача суду надано не було, як і не було надано доказів такого стану здоров`я відповідача, який би об`єктивно потребував тривалого лікування та дійсно унеможливлював його перебування за місцем знаходження житла. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти Українивід 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що реєстрація і відсутність відповідачів у службовій квартирі понад шість місяців створює перешкоди у здійсненні прав власника (розпорядника) майна, та допустимих доказів на підтвердження поважності відсутності за місцем реєстрації в ході розгляду справ з боку всіх відповідачів суду надано не було, суд вважає позов обгрунтованим та законним, в зв`язку з чим останній підлягає задоволенню.

Outcome: approved