Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

В червні 2015р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПАТ «КБ «Надра», третя особа: [PERSON], в якому просила суд визнати договір поруки, укладений між відповідачем та [PERSON] від 24 листопада 2004р. (далі по тексту - договір поруки) недійсним. Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що 24 листопада 2004 р. між відповідачем та третьою особою було укладено кредитний договір №1177/04-Ф (далі по тексту - кредитний договір) на суму 15000,0 дол. США на 36 місяців із сплатою відсотків 15,5% річних. Крім того, 24 листопада 2004 р. між відповідачем та [PERSON] було укладено договір поруки згідно з яким поручитель відповідає перед кредитором у тому ж об'ємі, що і позичальник. На думку позивачки вищезазначений договір поруки повинен бути визнаний судом недійсним на підставі ст. ст. 61, 65 СК України, оскільки за рішенням Франківського районного суду м. Львова від 26 липня 2013р. по цивільній справі за позовом ВАТ КБ «Надра» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та договором поруки, яке набрало законної сили може бути обернене стягнення на майно, яке є спільним майном подружжя. В судовому засіданні представник позивачки, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача, проти позову заперечував, зазначаючи, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах Закону, і у такий спосіб сторона намагається затягнути виконання вищенаведеного рішення суду. Третя особа, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, поважності причин неявки до сулу не повідомила, заперечення на позов не подавала. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 24 листопада 2004 р. між відповідачем та третьою особою було укладено кредитний договір на суму 15000,0 дол. США на 36 місяців із сплатою відсотків 15,5% річних. В забезпечення кредитного договору, 24 листопада 2004 р. між відповідачем та [PERSON] було укладено договір поруки згідно з яким поручитель відповідає перед кредитором у тому ж об'ємі, що і позичальник. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка просила суд визнати недійсним укладений між відповідачем та [PERSON] договір поруки на підставі положень ст. ст. 60, 61, 65 СК України, ст. ст. 369 ЦК України, зазначаючи, що своєї згоди на укладення зазначеного договору поуки вона не надавала. У відповідності з ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 578 ЦК встановлено: майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників. За змістом ч. 1-3 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 25 Постанови № 5 від 30 березня 2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого. Положення ст. 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Порука є способом забезпечення виконання зобов'язання (стаття 553 ЦК), договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором. В судовому засіданні, представник позивачки припускав, що на його думку може бути звернуто стягнення на спільне майно подружжя при примусовому виконанні рішення суду. Протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів, в обґрунтування заявлених вимог. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а також беручи до уваги правові висновки висловлені Верховним Судом України в постанові по справі № 6-88цс12 від 12 вересня 2012р., суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону.

Outcome: dismissed