Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

В січні 2016 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» в особі філії газопромислове управління «Полтавагазвидобування» публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» про стягнення плати за користування земельною ділянкою. В обґрунтування своїх вимог позивач вказувала, що 01.07.2008 року між нею та ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України», в особі філії газопромислове управління «Харківгазвидобування» ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України», ( правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування» в особі філії газопромислове управління «Полтавагазвидобування» публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування») було укладено угоду № 201-11 про умови проведення розвідувальних робіт на земельній ділянці площею 2,05 га, розташованій на території Рябоконівської сільської ради Краснокутського району Харківської області. Відповідно до умов вказаної угоди, відповідач до повернення земельної ділянки повинен письмово повідомити [PERSON] про всі можливі недоліки земельної ділянки, які виникли під час її використання та провести технічну рекультивацію під її контролем, із попереднім повідомленням про строки проведення робіт. Однак, відповідач вказаних умов повернення земельної ділянки не дотримався, провів без її присутності технічну рекультивацію та порушення не усунув, що позбавляє [PERSON] прийняти земельну ділянку. На думку позивачки, їй як власнику землі, діями відповідача завдані збитки, в зв'язку з чим прохала стягнути з відповідача плату за користування земельною ділянкою в 2015 році в сумі 29 263, 14 грн., пеню у сумі 39 948,46 грн.; 3% річних у сумі 2 319,09 грн., інфляційні у сумі 28 058,24 грн., а усього 99 588,93 грн. 19 жовтня 2016 року представник позивача уточнив свої вимоги та просив стягнути з відповідача на користь [PERSON] пеню в сумі 100 766,75 грн.; 3% річних у сумі 6 896,64 грн., інфляційні у сумі 44 835,88 грн., а усього 152 499,28 грн., із покладанням судових витрат на відповідача. В судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги та прохав їх задовольнити, натомість заперечував проти твердження представника відповідача щодо повного виконання відповідачем зобов'язань щодо сплати плати за користування земельною ділянкою за 2012 - 2014 роки, оскільки вказані кошти на картковий рахунок [PERSON] не надходили, виконавче провадження не закінчене, про що свідчать матеріли виконавчого провадження, унесені до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень станом на 03.11.2016 року. Представник відповідача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення проти позову та прохав відмовити їх задоволенні. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого на підставі розпорядження Краснокутської райдержадміністрації від 23 березня 2006 року №147, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі за № 010769900042, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 2,05 га, розташованої на території Рябоконівської сільської ради Краснокутського району Харківської області, із цільовим призначенням - ведення товарного господарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]. 01 липня 2008 року між [PERSON] та ДК «Укргазовидобування» НАК «Нафтогаз» України з особі філії ГПУ «Харківгазвидобування» ДК «Укргазвидобування» НАК - «Нафтоназ України» ( правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування» в особі філії газопромислове управління «Полтавагазвидобування» публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування»), було укладено Угоду № 201-11 про умови проведення розвідувальних робіт на ділянці площею 2,05га, розташованій на території Рябоконівської сільської ради Краснокутського району Харківської області. Додатковою угодою № 2 від 01 березня 2010 року сторонами внесені зміни до пунктів 3.1, 3.2 щодо визначення конкретного розміру плати за угодою та порядку її оплати у 2010 році((29'263,14 гривень протягом 2-х місяців після укладення цієї додаткової угоди), а також передбачили, що плата за кожен наступний рік користування земельною ділянкою здійснюється згідно щорічної індексації нормативної грошової оцінки земельної ділянки та здійснюється до 01 квітня відповідного року. Вказані факти обставини встановлені рішенням апеляційного суду Харківської області від 02 листопада 2015 року, яке набуло законної сили, а тому відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України не потребують доказування. Окрім цього вказаним рішенням апеляційного суду Харківської області від 02 листопада 2015 року стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування», в особі філії Газопромислового управляння «Полтавагазвидобування» на користь [PERSON] плату за користування земельною ділянкою в 2012-2014 роках в сумі 57636,39 грн., пеню в сумі 17807,63 грн., 3% річних в сумі 2959,56 грн., інфляційні витрати в сумі 10933,91 грн. Також, як встановленого під час судового розгляду та не оспорюється сторонами, плата за користування земельною ділянкою у 2015 року становить 61 852,99 грн., яка повинна бути внесена на рахунок [PERSON] до 01 квітня 2015 року, а у 2016 році становить 74 233,59 грн. та повинна бути внесена на рахунок [PERSON] до 01 квітня 2016 року, однак в порушення п.3.1. Додатковою угодою № 2 від 01 березня 2010 року у встановлені строки не була сплачена. Натомість, плата за користування земельною ділянкою за 2016 рік надійшла на картковий рахунок [PERSON] 31 серпня 2016 року, а за 2015 рік - 30 вересня 2016 року, в зв'язку з чим представник позивача звернувся до суду з заявою про не підтримання частини заявлених позовних вимог, зокрема в частині стягнення плати за користування земельною ділянкою за 2015 та 2016 роки в розмірі 61 852,99 грн. та 74 223,59 грн. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Угода № 201-11 від 01 липня 2008 року була підписана сторонами і підлягала виконанню. Як вбачається з 6.4 Угоди № 201-11 про умови проведення розвідувальних робіт на земельній ділянці у разі порушення строків виконання грошових зобов'язань за цією Угодою Сторона 2 сплачує на користь Сторони 1 пеню у розмірі подвійної облікової ставки (річної), встановленої Національним банком України на період прострочення, від суми боргу за кожен день та за весь період прострочення (без урахувань обмежень, передбачених частиною 3 статті 232 Господарського кодексу України). Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається зі змісту Угоди, в Угоді не зазначено розміру процентів за порушення грошового зобов'язання, а тому цивільно-правова відповідальність за порушення грошового зобов'язання настає на підставі вимог закону, а саме ст. 625 ЦК. Стаття 625 ЦК розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов'язання» кн. 5 ЦК, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12). Водночас формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК). Згідно зі статтями 251, 253 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Статтею 530 ЦК визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Так, Додатковою угодою № 2 від 01 березня 2010 року встановлено, що плата за кожен наступний рік користування земельною ділянкою здійснюється згідно щорічної індексації нормативної грошової оцінки земельної ділянки та здійснюється до 01 квітня відповідного року, натомість відповідачем в порушення встановлених строків виконання зобов'язань плата за користування земельною ділянкою за 2016 рік внесена 31 серпня 2016 року, а за 2015 рік - 30 вересня 2016 року, а тому відповідачем прострочено виконання взятих на себе зобов'язань. Разом з тим, вирішуючи питання про наявність вини як умови застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК, слід враховувати особливість правової природи цієї відповідальності. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, а тому вимоги представника відповідача про застосування ст.614 ЦК України задоволенню не підлягають. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобов'язання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов'язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав), не звільняє його від відповідальності. Також, суд не бере до уваги твердження відповідача щодо необхідності застосування до спірних правовідносин скороченого строку давності, оскільки п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК встановлюється спеціальна позовна давність в один рік до вимог про стягнення неустойки. Зважаючи на те, що передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання не є неустойкою, положення про скорочену позовну давність в один рік стосується лише вимог про стягнення неустойки і не регулює стягнення боргу з урахуванням відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Окрім цього, не може суд прийняти до уваги незгоду відповідача з позовом, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджена, оскільки як вбачається з долучених копій платіжних доручень, відповідачем згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 21.10.2016 року ВП № 52677309 перераховано на рахунок відділу ДВС плату за користування земельною ділянкою за 2012 -2014 року 27 жовтня 2016 року, натомість, згідно пояснень представника позивача станом на день винесення рішення, тобто 03.11.2016 року вказані кошти на картковий рахунок [PERSON] не надходили, виконавче провадження не закінчене, про що свідчать матеріли виконавчого провадження, унесені до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень станом на 03.11.2016 року. Позовні вимоги не доповнювалися і не змінювалися, лише уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. Позивач при подачі позову сплатив судовий збір, який відповідно до ст. 89 ЦПК України, також потрібно стягнути з відповідача, оскільки у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред'явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення всіх понесених ним у справі витрат з відповідача. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та стягнути з відповідача на користь [PERSON] пеню в сумі 100 766 (сто тисяч сімсот шістдесят шість) грн. 75 коп., 3% річних в сумі 6 896 (шість тисяч вісімсот дев'яносто шість) грн. 64 коп., інфляційні витрати в сумі 44 835 (сорок чотири тисячі вісімсот тридцять п'ять) грн. 88 коп.,а також стягнути судові витрати в вигляді судового збору в розмірі 2 138, 16 коп. Таким чином, викладені позивачем обставини знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування позиції позивача відповідач суду не надав, позовна заява ґрунтується на законі та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved