Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

В січня 2016 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про надання дозволу на перетинання державного кордону малолітньою [PERSON], [INFO] без супроводу та згоди батька в період з 01.03.2016 року по 01.03.2017 року в різні країни світу, посилаючись на те, що вона проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON]. Від спільного проживання вони мають доньку [PERSON], [INFO]. Вона має намір вивозити доньку за межі України на відпочинок, однак відповідач не надає згоди на їх виїзд за межі України. Протягом розгляду справи позивачка уточнила свої позовні вимоги та просила надати дозвіл на виїзд за кордон дитини в період з 01.05.2016 року по 30.07.2016 року в різні країни світу, без письмової згоди та супроводу батька. Пояснила, що з відповідачем відносин не підтримує. Позивачка в судове засідання повторно не з'явилася, про час розгляду справи був повідомлений належним чином, подала до суду клопотання про слухання справи в її відсутності. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказавши що він ніколи не був проти поїздки дитини за кордон, крім того зауважив, що вони проживають в одній квартирі та позивачка ніколи до нього не зверталася з даним питанням. Представник служби у справах дітей Обухівської райдержадміністрації в судове засідання не з'явився , подавши до суду заяву про слухання справи в їх відсутності, заявлені вимоги підтримують. Суд, вислухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні, сторони проживали разом однією сім'єю без реєстрації шлюбу, що було встановлено відповідно до рішення Обухівського районного суду від 19 серпня 2010 року. Від сумісного проживання сторони мають доньку [PERSON], [INFO] (а.с.8). Як пояснила позивач в позовних заявах , вона має можливість вивозити дитину за межі України на відпочинок, оздоровлення, однак відповідач не надає згоди на виїзд доньки за межі України. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно ч. 1 ст. 4 «Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2004р. № 380, оформлення громадянам України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або їх законних представників у разі потреби самостійного виїзду таких осіб за кордон. Згідно ч. 18 зазначених вище правил оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків, а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Позивачем не наведено правові підстави надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька аж до досягнення неповнолітніми дітьми 18-річного віку, крім визначеної ст.4 Закону можливості ухвалення судом рішення на виїзд, а не на виїзд без згоди батька до досягнення дитиною певного віку, не позбавленого батьківських прав. Крім того, позивачкою не надано доказів, що вона дійсно має намір здійснити виїзд за кордон, а відповідач заперечує надати дозвіл, а також період такого виїзду, оздоровчого закладу, у який вона має намір вивезти дитину на оздоровлення, або з іншою метою, що вказує на необґрунтованість заявлених вимог. Окрім того, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. За таких обставин суд вважає, що вимога позивача про надання дозволу на неодноразові виїзди дитини за кордон фактично обґрунтовується прагненням ігнорувати інтереси батька, який проживає окремо від дитини, а тому законних підстав для задоволення позову немає.

Outcome: dismissed