Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-19 00:00:00

В травні 2016 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося, оскільки між ними було відсутнє взаєморозуміння, часто виникали конфлікти, тому вони вже тривалий час проживають окремо, в світлі чого збереження сім»ї не можливе. В судовому засіданні позивач та його представник свої позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити із викладених в ньому підстав, пояснивши при цьому, що протягом останніх трьох років вони разом із відповідачем не проживають та спільного господарства не ведуть, тому й проти надання судом строку для примирення з відповідачем вони заперечують, у звязку з чим наполягають на розірванні шлюбу, в тому числі, навіть шляхом постановлення заочного рішення. Відповідач та її представник позову не визнали та заявили клопотання про надання сторонам строку на примирення тривалістю 6 місяців з огляду на попереднє тривале життя подружжя та наявність спільних дітей. Позивач та його представник проти задоволення клопотання категорично заперечили, посилаючись на те, що це буде суперечити інтересам позивача, який на даний час протягом 7 місяців проживає в цивільному шлюбі з громадянкою [PERSON], з якою вони повязані спільним побутом та стосунками, як чоловік і жінка, маючи на меті в подальшому узаконити свої відносини. При вирішенні вказаного вище клопотання, суд, заслухав пояснення сторін, їх представників, показання свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які підтвердили тривале і безповоротне припинення між сторонами шлюбних стосунків по ініціативі відповідача [PERSON], та дослідив матеріали справи, врахувавши при цьому заперечення відповідача проти розірвання шлюбу, категоричні заперечення позивача проти збереження шлюбу, наявність повнолітніх дітей в сторін, а також те, що позивач вже більше 7 місяців практично проживає в цивільному шлюбі з іншою жінкою, з якою планує в подальшому офіційно зареєструвати шлюб, а також з огляду на те, що така ситуація в особистих відносинах сторін практично суперечить моральним засадам суспільства, своєю ухвалою від 13.09.2016 року в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] та її представника про надання строку на примирення відмовив. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в дане судове засідання не зявились, хоча про час та місце розгляду справи на 20.09.2016 року о 16 год.40 хв. були повідомлені особисто під розписку в залі судових засідань ще 13.09.2016 року, натомість, представник [PERSON] надіслала суду письмову заяву про перебування її у відрядженні в призначену судом дату без підтверджуючих це документів та надала копію довідки-виклику її для складання сесії в КНУ імені [PERSON] в період з 26.09.2016 року до 15.10.2016 року, що лежав поза межами призначеної судом дати. Так, у відповідності до ч.ч. 1 та 5 ст. 76 ЦПК України, судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі. Водночас, згідно п.2 ч. 1 ст. 169 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених ст.157 ЦПК України, у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними. Крім того, ч. 2 ст. 169 ЦПК України визначено, що неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним при причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. За клопотанням сторони та з урахуванням обставин справи суд може відкласти її розгляд. З огляду на викладені норми цивільного процесуального закону, суд не визнає причини неявки відповідача [PERSON] та її представника [PERSON] поважними з огляду на відсутність підтверджуючих відрядження останньої документів та відсутності клопотання про це самої [PERSON], як сторони по справі. Разом з тим, на ведення даної справи в суді в інтересах відповідача [PERSON] довіреністю від 27.07.2016 року були також уповноважені громадяни [PERSON] та [PERSON], які згідно зазначених норм ЦПК України, на переконання суду, також вважаються повідомленими про час та місце розгляду справи належним чином, проте в судове засідання також не явились. З огляду на викладене, суд постановляє ухвалу про розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків та дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Судом обєктивно встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 09.07.1989 року. Як вбачається з матеріалів справи, спільне життя подружжя не склалось через відсутність взаєморозуміння в сімї та конфліктні ситуації, а тому, з огляду на тривале окреме проживання сторін по ініціативі відповідача [PERSON] та відсутність ведення спільного господарства сторонами, зясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, беручи до уваги наявність вже повнолітніх дітей, особисті обставини життя позивача [PERSON], який на даний час протягом 7 місяців проживає в цивільному шлюбі з громадянкою [PERSON], з якою вони повязані спільним побутом та стосунками, як чоловік і жінка, маючи на меті в подальшому узаконити свої відносини, а також інші обставини життя подружжя, суд, приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження сімї буде суперечити моральним засадам суспільства, інтересам позивача та сторін в цілому, в звязку з чим даний шлюб підлягає розірванню. Так, відповідно до ч.1 ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Разом з тим, відповідно ч. 2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Крім того, згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати у вигляді судового збору за розгляд даної цивільної справи в розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного, у відповідності до ст. 224 ЦПК України, постановивши провести заочний розгляд даної справи на підставі наявних в справі доказів, оскільки позивач не заперечував проти такого вирішення справи, а також

Outcome: approved