Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

В травні 2016 року позивач вернувся до суду з позовом до відповідачів, про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 18.11.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, пояснивши, що 21.09.2010 року позивач взяв у борг у [PERSON] 1 600 000 дол. США та зобов`язався повернути отриману позику, про що складена розписка. 18.11.2013 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір про відступлення права вимоги, за умовами якого первісний кредитор ([PERSON].) відступає, а новий кредитор ([PERSON].) набуває право вимоги до боржника ([PERSON]) виконання грошового зобов`язання у розмірі, визначеному договором. Крім того, вказаним договором передбачено, що одночасно з підписанням цього договору, новий кредитор сплачує первісному кредитору кошти у розмірі 1 000 грн. за відступлене право вимоги. Позивач вважає, що описаний договір укладений з порушенням вимог законодавства та виступає завуальованим договором факторингу, а оскільки в договорі факторингу фактором може бути банк або інша фінансова установа, а не фізична особа, тому договір, укладений між відповідачами договір від 18.11.2013 року слід визнати недійсним. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, оскільки [PERSON] цілком правомірно набув право вимоги грошових коштів до позивача. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини. Як стверджував представник позивача, і не заперечувалось представником відповідачів у судовому засіданні, 21.09.2010 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 1 600 000 дол. США та зобов`ячався повернути отриману позику, про що складена розписка. 18.11.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги (а.с.37-39). За умовами вказаного договору первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги до боржника виконання грошового зобов`язання у розмірі 1 600 000 дол. США, що станом на 18.11.2013 року еквівалентно 12 788 800 грн. Крім того, одночасно з підписанням цього договору новий кредитор сплачує Первісному кредитору кошти у розмірі 1 000 грн. за відступлене право вимоги. Частиною 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22.10.2014 року (а.с.45-48), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 10.12.2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.03.2015 року, у справі №362/626/14-ц задоволено частково позов [PERSON] до [PERSON] та вирішено стягнути з останнього на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 25 896 735,95 грн. Крім того, даним рішенням встановлено, що [PERSON] правомірно набуто право вимоги грошових коштів до [PERSON], отриманих ним 21.09.2010 року від [PERSON] у позику. За приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі . Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Таким чином, оскільки описаним судовим рішенням відступлення права вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення позики на користь [PERSON] визнано судом правомірним і таке рішення набрало законної сили, крім того, інших доказів, які б підтверджували порушення вимог ст. 203 ЦПК України при укладанні вказаного договору позики, сторонами не надано, тому у суду немає підстав для визнання спірного договору недійсним, відповідно у задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed