Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

В серпні 2021 року позивачі звернулися до Деснянського районного суду із вищевказаним позовом та просили суд усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Вказаний позов обґрунтований тим, що позивачі є співвласниками квартири, що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В., зареєстрованого в реєстрі за № 4116. В квартирі на даний час зареєстрований, крім позивачів, відповідач, який не проживає з 2015 р., на даний час місце проживання та місцезнаходження не відоме, зв`язок з ним втрачено, відповідач має іншу родину, квартирою не цікавиться, комунальні послуги не сплачує, речі його в квартирі відсутні. Ухвалою судді від 06.08.2021 року відкрито провадження у вказаній вище справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання позивачі та представник позивачів не з`явилися, про час та місце слухання повідомленні належним чином. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, повідомлявся про місце та час розгляду справи згідно з положеннями ст. 128 ЦПК України, про причину неявки не повідомив, заяву про розгляд справи за її відсутності не надіслала. Оскільки відповідач від якого не надійшло заяви про розгляд справи за її відсутності у судове засідання не з`явилась, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення по справі на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З матеріалів справи вбачається, що спірним житловим приміщенням є квартира [ADDRESS] . Як встановлено з витягу з Державного реєстру правочинів, 21.04.2005 року позивачі на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Морозова С.В., зареєстрованого в реєстрі за № 4116 стали співвласниками квартири [ADDRESS] . Відповідно до Довідки про реєстрацію місця проживання особи від 02.08.2021 відповідач з 10.06.2005 року зареєстрований за вищевказаною адресою. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 31.01.2003 р. шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. За доводами позивачів, які покладені в основу заявлених позовних вимог, факт не проживання відповідача у спірній квартирі підтверджується Актом від 04.08.2021 р. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 386 ЦК України передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Тому право члена сім`ї власника квартири користування цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це житло. Таким чином, лише члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом у відповідності до вимог закону. При цьому приміщення, яке вони мають право займати, визначається самим власником. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Ч.2 ст.405 ЦК України визначає, що «член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом», а ст.391 ЦК України передбачає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім`ї. Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України у разі виникнення спору між власником та членами сім`ї власника суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В позовній заяві позивачі вказували на те, що відповідач у квартирі не проживає, квартплату та комунальні послуги не сплачує, будь-яких домовленостей між ними та відповідачем з приводу його проживання в квартирі не було і не могло бути, у зв`язку з чим вони просять усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, висловленої в постанові постанові №6-158цс14 від 05.11.2014 року право користування житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло. За таких обставин суд приходить до висновку про обгрунтованість вимог позивачів, з лгляду на те, що відповідач протягом тривалого часу не проживає у належній позивачам квартирі, що перешкоджає позивачам у вільному користування та розпоряджені належним їм майном та тягне додаткові витрати на утримання майна. Згідно п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи;. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є потерпіла від Чорнобильської катастрофи І категорії, а отже звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, оскільки позивач при зверненні до суду була звільнена від сплати судового збору як потерпіла від Чорнобильської катастрофи І категорії, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави в розмірі 908,00 грн., а понесені позивачем [PERSON] судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved