Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-13 00:00:00

В червні 2017р. позивачка [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (т.1 а.с.1-6) до відповідача Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві, в якому просила суд, з урахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог (т.1 а.с. 150-155): -поновити позивачку на роботі в Головному управлінні Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві на посаді начальника управління економіки і фінансів (головного бухгалтера); -стягнути з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення до дня прийняття рішення по суті справи; моральну шкоду у розмірі 130000,00 грн.; -судові витрати покласти на відповідача. Судом до участі у справі, в якості третіх осіб без самостійних вимог було залучено, на підставі ухвал суду від 17 жовтня 2017р., 14 травня 2018р. Державну службу України з надзвичайних ситуацій, Начальника Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві Ватоліна А.Г., Начальника управління економіки і фінансів Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві Нечепоренко І.М. Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що вона працювала на посаді начальника управління економіки і фінансів (головним бухгалтером) у відповідача. 16 січня 2017р. позивачку було попереджено про наступне вивільнення із зазначеної посади через два місяці на підставі наказу Державної служби надзвичайних ситуацій України від 23 грудня 2016р. № 692 «Про здійснення організаційно-штатних заходів в апараті Головного управління Державної служби надзвичайних ситуацій України у м. Києві». 24 січня 2017р. позивачці було надано список вакантних посад станом на 24 січня 2017р. 13 березня 2017р. позивачка письмово зверталась до відповідача із заявою про перерозподіл штатної чисельності апарату відділу планування та фінансування, призначення її на посаду дещо нижчою, але яка відповідала фаху та досвіду її роботи. 27 березня 2017р. відповідач надав відповідь позивачці про те, що вакантні посади за фахом і напрямом роботи позивачки відсутні. З 14 березня по 16 травня 2017р. позивачка перебувала на лікарняному та у відпустці, відповідно до листків непрацездатності, заяв на відпустку та наказів про надання відпусток. 17 травня 2017р. позивачку було звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку з скороченням чисельності або штату працівників. 30 травня 2017р. позивачка отримала трудову книжку. Позивачка вважає своє звільнення незаконним, таким яке порушує право на працю, яке гарантується Конституцією України та КЗпП України, тому що, не було надано своєчасно, в повному обсязі та достовірну інформацію щодо наявності всіх вакантних посад, не враховано її переважне право на залишення на роботі, а також на думку сторони позивача не було скорочення штатів або чисельності посад, враховуючи упереджене ставлення до неї з боку керівництва відповідача. В судових засіданнях позивачка та її представник, заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав зазначених в позові та додаткових поясненнях та з урахуванням поданої заяви про зміну розміру позовних вимог, просили суд позов задовольнити, наголошуючи, що посада, яку обіймала позивачка перед звільненням фактично не була скорочена, а лише перейменована. Також представник позивачки звертала увагу суду, що з усіх працівників, посади яких підлягали скороченню лише виключно позивачці не було запропоновано вакантну посаду, яка відповідала її фаху та рівню освіти, тобто з роботи була звільнена лише вона. Представник відповідача, представник третьої особи: Державної служби України з надзвичайних ситуацій та третя особа: Нечепоренко І.М. у судових засіданнях проти позову заперечували, надавши суду письмові заперечення на позов, вважають його необґрунтованим і безпідставним, просили суд відмовити у його задоволенні, обґрунтовуючи тим, що відповідачем було надано список усіх наявних вакансій, звертали увагу суду на те, що в трудовому законодавстві відсутня норма щодо пропонування вакансій, які з'являються в установі протягом двохмісячного строку аж до фактичного звільнення працівника з роботи, а також, відповідно до наказу № 692 від 26 грудня 2016р. у відповідача були проведені організаційно-штатні заходи, а саме була введена нова кваліфікаційна вимога до існуючих посад - наявність відповідного звання, якого позивачка на час ознайомлення з наказом про організаційно-штатні заходи і на час звільнення та і на даний час не має. Третя особа Начальник Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві Ватолін А.Г. в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, подав письмовий відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у ньому. Враховуючи, що всі учасники судового процесу повідомлялись про розгляд справи належним чином, заслухавши думку сторін, про можливість розгляду справи за відсутності третьої особи Ватоліна А.Г., який надав письмові пояснення, суд вважає за можливе розглядати справу без його участі. Суд, заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи Державної служби України з надзвичайних ситуацій та третьої особи Нечепоренко І.М., розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України , кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивачка працювала на посаді начальника управління економіки і фінансів (головним бухгалтером) в Головному управлінні Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві. Судом встановлено, що 16 січня 2017р. позивачку було попереджено про наступне вивільнення із зазначеної посади через два місяці на підставі наказу Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 23 грудня 2016р. № 692 «Про здійснення організаційно-штатних заходів в апараті Головного управління Державної служби надзвичайних ситуацій України у м. Києві».(т.1 а.с.34). 24 січня 2017р. позивачці було надано список вакантних посад станом на 24 січня 2017р. та ознайомлено із наказом третьої особи від 23 грудня 2016р. №692 «Про здійснення організаційно-штатних заходів в апараті Головного управління ДСНС України у м. Києві». (т.1 а.с. 51, 52). Згідно з ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. 13 березня 2017р. позивачка письмово зверталась до відповідача із заявою про перерозподіл штатної чисельності апарату відділу планування та фінансування, та призначення її на посаду дещо нижчою, але яка відповідала фаху та досвіду її роботи. (т.1 а.с. 55, 56). 27 березня 2017р. відповідач надав позивачці відповідь про те, що вакантні посади за фахом і напрямом роботи позивачки відсутні (т.1 а.с. 57). З 14 березня по 16 травня 2017р. позивачка перебувала на лікарняному та у відпустці, відповідно до листків непрацездатності, заяв на відпустку та наказів про надання відпусток (т.1 а.с. 23-30, 41, 43). 17 травня 2017р. позивачку було звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку з скороченням чисельності або штату працівників, що підтверджується записом у трудовій книжці (т.1 а.с. 17). 30 травня 2017р. позивачка отримала трудову книжку. З огляду на вищенаведене, позивачка перебувала у трудових відносинах із відповідачем до дня звільнення 17 травня 2017р. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, у табелі, який надав представник відповідача у якості доказу, зазначено, що провідний фахівець відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності [PERSON] у січні 2017р. працювала по 23 січня, з 24 по 27 січня перебуває у відпустці, а з 28 по 31 січня 2017р. вже трудових відносин з відповідачем не має. Тобто 27 січня 2017р. - кінцевий строк перебування [PERSON] на посаді. (т.1 а.с. 104, 105). Також, судом встановлено, що станом на 16 січня 2017р. у відповідача існувала незайнята на період декретної відпустки [PERSON] (до 21 жовтня 2019р.) посада, яка також повністю відповідала фаху і кваліфікації позивачки, - бухгалтер відділу оплати праці центру забезпечення діяльності відповідача. Відповідач був зобов'язаний запропонувати позивачці і цю посаду 16 січня 2017р. В порушення вимог закону позивачці не було надано повної достовірної та своєчасної інформації про всі вакантні посади з 16 січня 2017р. по день її звільнення 17 травня 2017р. Запропонувати посади тимчасово відсутніх працівників, які знаходились у відпустках по догляду за дитиною, є також обов'язком роботодавця. Обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч.3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота) які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992р. № 9, з подальшими змінами, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України у справах №6-410цс15 від 01 квітня 2015р., №6-3048цс15 від 25 травня 2016р., № 6-1723цс17 від 18 жовтня 2017р. Отже, відповідно до норм трудового законодавства відповідач повинен був одночасно із попередженням про звільнення надати повну та достовірну інформацію про всі вакантні посади та пропонувати всі вакансії які з'являлись на підприємстві до дня звільнення позивачки. Крім того, протягом всього часу розгляду справи в суді, відповідачем, як роботодавцем не було подано до суду доказів виконання вимог ч. 1 ст. 42 КЗпП України при визначенні категорій працівників, які мають переважне право на залишення на роботі, при цьому відповідач не врахував стаж, досвід роботи та відсутність дисциплінарних стягнень позивачки. Як зазначено у положеннях ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Згідно ч.2 ст. 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Системний аналіз наведених норм права вказує на те, що у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. При цьому, при проведенні вивільнення орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишились на роботі і тих які підлягають вивільненню. У процесі такого порівняльного аналізу враховуються таки обставини: наявність відповідної освіти, післядипломна освіта, документи про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи в роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів та ін. Згідно ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. В судовому засіданні представники: відповідача та третьої особи Державної служби України з надзвичайних ситуацій, зазначали, що була введена нова кваліфікаційна вимога до існуючих посад - наявність відповідного звання, при цьому зазначений представник третьої особи в судових дебатах визнала, що роботодавець не пропонував позивачці роботу на вакантних у відповідача посадах протягом двомісячного строку. Суд, проаналізувавши фактичні обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, вважає, що у відповідача не відбулося змін в організації праці і виробництві, так, було внесено зміни до штатного розкладу, натомість підрозділ не ліквідовано, не реорганізовано, крім цього штатні посади залишились, посадові обов'язки працівників не змінились. Таким чином, в силу вищенаведених роз'яснень в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд приходить до висновку що, скорочення штату або чисельності посад у відповідача фактично не було, а була введена нова кваліфікаційна вимога до існуючих посад, а саме: наявність відповідного звання. В судовому засіданні представник відповідача наголошував, що позивачка не має відповідного звання. У судовому засіданні та у відповіді на відзив третьої особи, позивачка зазначила що, отримала спеціальне звання полковник служби цивільного захисту 30 квітня 2009р. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позивачку було звільнено із порушеннями трудового законодавства, а саме ст. ст. 5-1, 42, 49-2 КЗпП України, наказ відповідача від 15 березня 2017р. за № 198 о/с є незаконним, а тому позивачка підлягає поновленню на роботі на посаді начальника управління економіки і фінансів (головного бухгалтера) з 17 травня 2017р. Стосовно клопотання представника відповідача, щодо пропуску позивачкою строків звернення до суду з вимогами про поновлення на роботі, то вказане клопотання не підлягає задоволенню. Як встановлено судом, позивачка була звільнена з роботи 17 травня 2017р., до суду вона звернулась з вказаним позовом 16 червня 2017р., тобто з дотриманням строків визначених ст. 233 КЗпП України. Доводи представника відповідача, що, позивачку було звільнено за п.1 ст.40 КЗпП України на підставі наказу від 15 березня 2017р., з яким вона була ознайомлена особисто про що свідчить її підпис, і з цього часу починається перебіг строків звернення до суду, коли особа дізналась про порушення свого права, судом оцінюється критично. Так, судом встановлено, що з 14 березня по 16 травня 2017р. включно позивачка перебувала на лікарняному та у відпустці, відповідно до листків непрацездатності, заяв на відпустку та наказів про надання відпусток (т.1 а.с. 23-30, 41,43). Крім того, наказом відповідача за № 347 від 16 травня 2017р. «Про кадрові питання» внесено зміни до наказу відповідача від 15 березня 2017р. № 198 о/с щодо дати звільнення позивачки з роботи, а саме змінено дату звільнення на 17 травня 2017р. В силу положень ч. 2 ст. 235 КЗпП України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 204669,10 грн. без врахування відповідних податків й інших обов'язкових платежів, який становить 311 робочих днів: з 17 травня 2017р. по 14 серпня 2018р. (при цьому судом встановлено, що розгляд справи триває більше одного року не з вини сторони позивача), виходячи з середньоденної заробітної плати, згідно розрахунку наданого стороною відповідача - 658,1 грн. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди, то в цій частині, суд вважає за необхідне відмовити, з огляду на не доведеність позивачкою, що порушення законних прав призвело до її моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно із п.2), 4) ч. 1 ст. 430 ЦПК України, ч. 5 ст. 235 КЗпП України суд допускає до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі позивачки та виплати їй заробітної плати за один місяць у розмірі 13491,05 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2686,69 грн.

Outcome: partial