Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

Головний лікар КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просив вирішити питання про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку [PERSON], посилаючись на те, що остання є інвалідом ІІІ групи по психічному захворюванню, під наглядом лікарів-психіатрів перебуває з 2004 року з приводу шизоафективного розладу. Тринадцять разів була госпіталізована до стаціонару. У клінічній картині афективно-параноїдна (біполярна) симптоматика. Останні роки госпіталізації часті, тривалі, наростає резистентність до терапії. Остання виписка 19.10.2016 року. Зі слів сина [PERSON], психічні стан матері погіршився протягом місяця: «Не спить, агресивна до мене, онука, ледве не отруїла його таблетками, прив'язує мотузку до кухонної лопатки й стукає по вікнах сусідам знизу. Скидає з балкону речі. Ховається від «лазерних атак», набирає воду в банки, заявляє, що вода заражена концентрованою хлоркою. Сама із собою розмовляє. Відмовляється від їжі. Зламала дверну ручку». У зв'язку з таким станом сином була викликана бригада спеціалізованої швидкої допомоги, доставлена 24.04.2017 року о 20 год. 00 хв. у прийомне відділення КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР, оглянута черговим лікарем, який кваліфікував стан, як загострення важкого психічного захворювання. Від запропонованої госпіталізації відмовилася. Госпіталізована в примусовому порядку. 25.04.2017 року о 09 год. 30 хв. оглянута комісією лікарів-психіатрів, яка дійшла висновку, що хвора страждає на тяжкий психічний розлад у формі шизоафективного розладу, змішаний тип. Афективно-маячний синдром з агресивними тенденціями (агресія до рідних), у звязку з чим являє потенційну небезпеку до оточуючих, тому на підставі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» примусова госпіталізація доцільна. Лікування можливе тільки в умовах психіатричного стаціонару. У судовому засіданні представник психіатричного закладу доводи заяви підтримала з підстав, викладених в ній, і просила суд задовольнити заяву. Прокурор, лікар-психіатр заяву підтримали і просили суд винести рішення про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу у примусовому порядку. Законний представник [PERSON] її син [PERSON] у судове засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином у встановленому законом порядку, надав заяву про розгляд справи без її участі, заяву підтримує та просить задовольнити. [PERSON] у судовому засіданні щодо примусової госпіталізації заперечувала, надала пояснення, з яких вбачається, що остання не вважає себе хворою. Суд, заслухавши пояснення представника заявника, лікаря-психіатра, особи, щодо якої вирішується питання про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку, думку прокурора, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. У своєму рішенні Європейський Суд з прав людини (справа «[PERSON] проти України») від 17.04.2014 року зазначив, що особа не може вважатися «Психічно хворою» та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов; по-перше, об'єктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання. Як вбачається з висновку комісії лікарів-психіатрів від 25.04.2017 року, [PERSON], [INFO], страждає на тяжкий психічний розлад у формі шизоафективного розладу, змішаний тип. Афективно-маячний синдром з агресивними тенденціями (агресія до рідних), у звязку з чим являє потенційну небезпеку до оточуючих, тому на підставі ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» примусова госпіталізація доцільна. Лікування можливе тільки в умовах психіатричного стаціонару (а.с. 2). Надані суду пояснення лікаря-психіатра, зокрема, про те, що [PERSON] вже багато років проходить курс лікування у психіатричній лікарні і внаслідок захворювання являє потенційну соціальну небезпеку для себе і оточуючих, суд вважає доказами по справі, підтверджуючими необхідність госпіталізації [PERSON] до психіатричного закладу у примусовому порядку. Таким чином, зібрані у справі докази і їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення заяви.

Outcome: approved