Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

В травні 2016 року [PERSON], та [PERSON], діючи у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про вселення в житлове приміщення будинку [ADDRESS] та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні вказаним житловим приміщенням. В обгрунтування позову посилалися на те, що позивач [PERSON] з 2004 року проживав і був зареєстрований у вказаному будинку як член сім'ї власника будинку [PERSON] У зв'язку з укладенням шлюбу з 2004 року стала проживати і зареєструвалася в цьому будинку як член сім'ї власника будинку (невістка) [PERSON] У зв'язку з народженням в даному будинку було зареєстровано малолітнього [PERSON] В серпні 2014 року відповідач змінив вхідні двері до будинку, разом з замками, не надавши нових ключів, чим унеможливив проживання позивачів у будинку, і заперечує зараз проти їх вселення. Крім цього [PERSON] не проживає в будинку через те, що перебуває за межами України у зв'язку з укладенням трудового договору з 1 січня 2015 року. З цих підстав, посилаючись на положення ст.47 Конституції України, ст.ст. 9, 64, 156 ЖК України, ст.ст.29, 396, 405 ЦК України, ст.3 Конвенції «Про права дитини», Закон України «Про охорону дитинства», зазначали, що для захисту особистих немайнових і майнових прав та інтересів позивачів необхідно вселити їх в спірний будинок. Під час судового розгляду справи представник позивача [PERSON] [PERSON], що діє на підставі довіреності (а.с. 61), підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, направила до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити у її відсутність (а.с.92). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, проти позову заперечував з тих підстав, що вхідні двері та замки в будинку він поміняв після того, як позивачі в серпні 2004 року добровільно виселилися з його будинку по [ADDRESS] та забрали свої речі, і не виявляли бажання вселитися до будинку до того часу, поки він не звернувся до суду з позовом про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинку. На даний час всі позивачі проживають за кордоном - в Росії, а житлове приміщення, в якому раніше проживали позивачі, необхідне йому для проживання його дочки з сім'єю. На підставі викладеного просив у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи Виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області Кириченко Ю.С., що діє на підставі довіреності (а.с.62), в судовому засіданні вважала що з урахуванням інтересів малолітньої дитини - [PERSON] позовні вимоги підлягають до задоволення. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши їх у сукупності, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10.06.2016р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили 22 червня 2016 року (а.с.52-54),встановлено, що [PERSON] на праві власності належить будинок [ADDRESS] на підставі договору дарування 1/2 частини житлового будинку від 11.10.1986 року, який посвідчений державним нотаріусом Миргородської державної нотаріальної контори Компанець Н.І. і зареєстрований в реєстрі за №2422 та 14.10.1986 року в реєстровій книзі №25 Лубенського міжрайонного бюро технічної інвентаризації під реєстровим №137, та на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку від 06.08.2008 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Миргородської державної нотаріальної контори Смага Л.М. та зареєстрованого в реєстрі №2277 та витягу №15520349 з Реєстру права власності на нерухоме майно. В цьому будинку як члени сім'ї зареєстровані позивачі, але не проживають з 10.08.2014 року, при цьому судом достовірно встановлено, що бувший член сім'ї відповідача [PERSON], позивач [PERSON], без поважних причин не проживає в житловому приміщенні будинку більше одного року, тому вказаним рішенням суду вона визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням будинку відповідно до положень частини 2 статті 405 ЦК України. Оскільки позивач [PERSON] за рішенням суду втратила право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS], а неіснуюче право не підлягає захисту, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Згаданим рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10 червня 2016 року також встановлено, що [PERSON] з 10.08.2014 року не проживав в спірному житловому будинку з поважних причин в зв'язку з тимчасовим працевлаштуванням за межами України з 01.01.2015 року до часу розгляду справи судом, що також підтверджується копією трудового договору від 01.01.2015 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Соседі», яке знаходиться на території Російської Федерації та світлокопією паспорта громадянина України для виїзду за кордонна ім'я [PERSON] (а.с.8-10, 24-25). Також цим рішенням встановлено, що за [PERSON] та [PERSON] нерухоме майно не зареєстровано. Згідно ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Доказів існування між [PERSON] та [PERSON] будь-якої угоди про порядок користування приміщенням будинку [ADDRESS] сторонами не надано. Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Позивач [PERSON] не був виселений і не визнаний таким, що втратив право на користування жилим приміщенням за рішенням суду. Фактичне проживання за іншою адресою з причини неможливості користування спірним жилим приміщенням та працевлаштування за кордоном не позбавляє позивача права на вселення у жиле приміщення, на користування яким він має право. У відповідності з ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно (в даному випадку - право користування) має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна. Отже заявлений позов [PERSON] підлягає задоволенню. При вирішення питання про право на вселення в спірний будинок неповнолітнього сина позивачів [PERSON], [INFO] (а.с.6), суд виходить з наступного. Як встановлено ст.29 ЦК України місцем проживання особи від 10 до 14 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає за згодою між дитиною та батьками. Мати неповнолітнього [PERSON] - [PERSON], не має у власності житла, втратила право на проживання в спірному будинку. Об'єктивних даних які б давали підставу стверджувати, що мати має постійне місце проживання і що місце проживання дитини визначено саме з матір'ю, під час розгляду справи не виявлено. Позивач [PERSON], який є батьком дитини (а.с.6), батьківських прав не позбавлений, має право на проживання в спірному будинку, де також зареєстрований малолітній [PERSON] (а.с.30), тому з урахуванням права неповнолітньої дитини на забезпечення житлом передбаченого ст.ст. 11, 18 ЗУ «Про охорону дитинства», суд вважає, що малолітній [PERSON] має право користування житловим приміщенням будинку, яким має право користуватися його батько, що є підставою для його вселення у спірне житлове приміщення, тому його позов також підлягає задоволенню. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача [PERSON] документально підтверджені витрати на сплату судового збору, сплаченого при поданні позову (а.с.2). На підставі викладеного,

Outcome: approved