Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

В серпні 2018 року заявники [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду із заявою, в якій просили суд встановити юридичний факт, що вимушене переселення у вересні 2014 року кожного з них з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. Заява обґрунтована тим, що [PERSON] народився [INFO] в м. Донецьк, [PERSON] народилася [INFO] в м. Макіївка Донецької області, [PERSON] народився [INFO] в м. Донецьк. Заявники однією сім`єю проживали за адресою: [ADDRESS] , за місцем реєстрації [PERSON] , оскільки дружина з сином були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . До вимушеного переселення з окупованої частини території Донецької області [PERSON] працював столяром, його дружина [PERSON] була художником, а син [PERSON] навчався. У вересні 2014 року заявники були вимушені переміститись з місця постійного проживання на тимчасово окупованій території Донецької області до м. Вінниці, де вже двічі доводилося змінювати місце тимчасової реєстрації і на даний момент заявники проживають за адресою: [ADDRESS] , а отже дана адреса являється їх фактичним місцем проживання, про що свідчать довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 02.04.2018 року №623324, від 22 09 2017 року №0000341008 та від 11.06.2015 року №509622403. До початку збройної агресії Російської Федерації та подальшої окупації частини території Донецької області, заявники були повноправними громадянами своєї держави, проживаючи у м.Донецьку, оскільки зростали, отримували освіту, мали житло та роботу, щасливо проживали однією сім`єю. Наприкінці літа 2014 року [PERSON] було запропоновано повісткою стати на військовий облік у військовому комісаріаті окупаційної адміністрації РФ на тимчасово окупованій території Донецької області, оскільки ставати солдатом ворожого до Батьківщини угрупування ніхто не збирався, тому на початку вересня [PERSON] першому в терміновому порядку довелося покинути окуповане місто. Наступним, втративши роботу, виїхав [PERSON] , а до кінця вересня окуповану територію покинула і дружина. Мотивами переселення сім`ї заявників є особисті, політичні та національно-культурні переконання, крім того, вони відчували загрозу своєму життю та здоров`ю. Описані вище обставини призвели до неможливості подальшого проживання в місті Донецьк, а тому у вересні 2014 року сім`я заявників була змушена залишити свою рідну землю та переїхати до м. Вінниці, аби мати елементарну змогу жити не турбуючись про свою безпеку. На сьогоднішній день син [PERSON] навчається в Донецькому Національному університеті ім. В. Стуса, а дружина домогосподарка. На окупованій території залишилися батьки, які проживають в приватному будинку, однак бажання та можливості повернутися у рідне місто, через окупацію у заявників немає. Заявники вважають, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території м. Донецька та Донецької області було порушено цілу низку прав і свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04.11.1950 року, а також прав передбачених Конвенцією «Про захист цивільного населення під час війни» від 12.08.1949 року. Отримані довідки про взяття на облік внутрішньо-переміщених осіб від 26.04.2016 року за №509623342, від 22.09.2017 року за №0000341008 та від 11.06.2015 року №509622403, які видані Управлінням праці та соціального захисту населення (Правобережне) Вінницької міської ради на ім`я [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] посвідчують лише факт їх вимушеного переселення з м. Донецьк до м. Вінниця, але не містять в собі зазначення причини такого переселення, оскільки даний орган не має таких повноважень. Як загальновідомо, у кінці лютого - на початку березня 2014 року перекинуті з Росії війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Згідно з постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року №337-VIII, зазначені події розвивались за таким сценарієм: збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків. 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас відбулося створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходилися кораблі Військово-Морських Сил України. За цих обставин лідер партії «Русское единство» Сергій Аксьонов у незаконний спосіб проголосив себе головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим та закликав Президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, порушуючи як міжнародне право, так і чинну українсько-російську договірно-правову базу, а також Будапештський меморандум, звернувся до Ради Федерації Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 1 березня 2014 року, протиправно легалізуючи ці порушення, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок, це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, шо підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року «Територіальна цілісність України». 17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації Володимиром Путіним «Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів». 21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субьектов Республики Крым и города федерального значения Севастополя». Згідно ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15.04.2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15 09.2015 року № 685-VII Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. Цей Закон визначив статус частини території України, як тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановив особливий правовий режим на цій території, визначив особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. 14 серпня 2014 року з метою правової протидії агресору Верховною Радою України також був прийнятий Закон України «Про санкції» від 14 серпня 2014 року № 1644-VII, яким визначено механізм впровадження спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів щодо Російської Федерації. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України. Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року). 11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки». Показово, що ані самі референдуми, ані проголошені ними утворення так і не були визнані міжнародною спільнотою. Так, Міністерство закордонних справ Великобританії назвало прикрим факт проведення референдуму 11 травня на Донбасі (http://ua.korrespondent.net/world/3361365-mzs-brytanii-nazvav-prykrym-faktom-referendum-na-donbasi). Тим часом прес-секретар Держдепартаменту США Джен Псакі заявила, що США не визнають результати референдуму про незалежність «Донецької народної республіки» (http:/ua/correspondent.net/ukraine/politics/3361226-derzhdepartament-ssha-znovu-zaiavyv-pro-nevyznannia-referendumiv-na-donbasi). 23 серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно-десантних військ Збройних сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: «За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)». На засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29 серпня у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, делегація України заявила: «Росія розпочала безпосереднє воєнне вторгнення на материкову частину України із застосуванням своїх регулярних збройних сил». Після надзвичайного засідання комісії Україна - НАТО, скликаного 29 серпня 2014 року на прохання України, Генеральний секретар НАТО А. Расмуссен кваліфікував вторгнення Збройних сил Російської Федерації через східний і південно-східний українсько-російський державний кордон як «серйозну ескалацію збройної агресії Росії проти України». 29 червня 2016 року незалежна неурядова правозахисна організація Міжнародне партнерство за права людини разом із Норвезьким Гельсінським Комітетом та Українською Гельсінською Спілкою представила Звіт «Звідки відкрили вогонь? Розслідування транскордонних атак на сході України». Відповідно до Звіту, перетини кордону та напади на українські території були організовані за допомогою військових підрозділів Російської Федерації. Покинуті речі персонального вжитку та сліди переміщення військової техніки; рух російських військових підрозділів на території Російської Федерації і через кордон України; факти нелегальних перетинів українського кордону комбатантами з Російської Федерації, які згодом здійснювали напади на об єкти військової інфраструктури, державні прикордонні частини та цивільні об`єкти; здійснення атак з локацій військових частин регулярних збройних сил Російської Федерації слугують цьому підтвердженням. Крім того, проаналізовані у звіті докази прямого втручання російських збройних сил, служб безпеки, осіб, які прямо пов язані з військовими підрозділами Російської Федерації, а також аналіз атак на населені пункти Луганської області влітку 2014 року доводять наявність міжнародного характеру збройного конфлікту на Донбасі (http:iphronline.org/wp-content/uploads/2016/07/Ukr-Joint-report-cross-border-shelling-June-2016.pdf). Незважаючи на укладення Мінських домовленостей (Мінський протокол від 5 вересня 2014 року, Мінський меморандум від 19 вересня 2014 року і Мінський «Комплекс заходів від 12 лютого 2015 року»), за якими Російська Федерація га підконтрольні їй бандитські угрупування взяли на себе обов`язки по припиненню збройного конфлікту, Російська Федерація з більшою або меншою інтенсивністю продовжує збройну агресію проти України. З моменту підписання 5 вересня 2014 року Мінського протоколу Збройні сили Російської Федерації та іррегулярні підрозділи російських найманців захопили Донецький аеропорт, місто Дебальцеве та інші населені пункти, розширивши контрольовану ними територію України у Донецькій та Луганській областях більше ніж на 500 квадратних кілометрів. Постачання російських окупаційних сил відбувається, зокрема, за допомогою так званих «гуманітарних конвоїв», які регулярно скеровуються Російською Федерацією на територію України шляхом несанкціонованого перетину українсько-російського державного кордону всупереч чинному законодавству України та міжнародним правилам, встановленим Міжнародним Комітетом Червоного Хреста, що ставить під сумнів гуманітарний характер таких конвоїв. Під виглядом виконання Мінського «комплексу заходів» від 12 лютого 2015 року російська сторона здійснювала перегрупування своїх збройних підрозділів, важких озброєнь, концентрацію їх на Артемівському, Волноваському, Донецькому, Маріупольському напрямках, а також постійно тримала біля українсько-російського кордону численне угруповання своїх регулярних Збройних Сил. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 6 грудня 1991 року № 1932 ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. За змістом абзацу 2 постанови Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04 лютого 2015 року №145-VІІІ, з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки». Також постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року №129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Результатом такого звернення стало визнання міжнародним співтовариством через схвалення 08.07.2015 року переважною більшістю членів Парламентської Асамблеї ОБСЄ двох резолюцій, зокрема Резолюції «Продовження очевидних грубих і невиправлених порушень Російською Федерацією міжнародних норм і принципів ОБСЄ» та резолюції «Викрадені і незаконно утримувані громадяни України на території Російської Федерації», які засвідчили факт здійснення Російською Федерацією збройної агресії проти держави України та факт протиправності утримання українських політичних в`язнів в Російській Федерації. Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «Ь», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Згідно з ч. 3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 2 ст. 61 ЦПК України. Отже наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так міжнародною спільнотою. Звернення в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту, що вимушене переселення у вересні 2014 року з окупованої території м. Донецька відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією м. Донецька було обумовлено тим, що заявники мають на меті визначити свій статус як осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. У судовому засіданні заявниця [PERSON] , яка також діє в інтересах [PERSON] , представник заявника [PERSON] - [PERSON] підтримали вимоги заяви повністю. Зазначили, що встановлення даного факту необхідне їм для визначення свого статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року. Також на запитання суду пояснили, що вони мають на праві власності житло в зоні конфлікту, а саме на території Донецької області, але через збройний конфлікт не мають змоги в ньому проживати. Заявники не зверталися з відповідними заявами до відповідних міжнародних організацій, фондів щодо отримання відповідного захисту та компенсаційних виплат згідно Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року, а також вони й не зверталися з даного приводу до Міністерства соціальної політики України та не отримували відповідну відмову щодо неможливості отримання відповідного захисту та компенсаційних виплат згідно Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року. Представники заінтересованих осіб - Міністерства соціальної політики України, Російської Федерації до суду не з`явилися, хоча про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення. Про причини своєї неявки суд не повідомили, заяв чи клопотань не подавали, тому суд розглянув дану справу в їх відсутність. Заслухавши пояснення заявниці [PERSON] , яка також діє в інтересах [PERSON] , представника заявника [PERSON] [PERSON] , вивчивши матеріали справи та оцінивши докази, суд встановив наступне. Згідно копії паспорта заявника [PERSON] , останній народився [INFO] в м.Донецьк та з 26.05.2000 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.31-32). Копією трудової книжки підтверджено факт, що [PERSON] працював столяром (а.с.38). Згідно копії паспорта заявника [PERSON] , остання народилася [INFO] в м.Макіївка Донецької області та з 16.01.1990 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.34-35). Копією трудової книжки підтверджено факт, що [PERSON] працювала художником (а.с.39). [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.33). Від даного шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] , який є повнолітнім (а.с.36). Згідно копії паспорта заявника [PERSON] , останній народився [INFO] в м.Донецьк та з 14.05.2011 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.34-35). Відповідно до довідки від 02.04.2018 року №623324, заявник [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] і перемістився з тимчасово окупованої території у м. Вінницю та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Довідка не містить причини переселення. Відповідно до довідки від 22.09.2017 року №0000341008, заявниця [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] і перемістилася з тимчасово окупованої території у м. Вінницю та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Довідка не містить причини переселення. Відповідно до довідки від 11.06.2015 року №509622403, заявник [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] і перемістився з тимчасово окупованої території у м. Вінницю та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Довідка не містить причини переселення. Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до вимог ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно статті 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Аналіз наведених положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України може бути, зокрема, збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. У ч. 1 ст. 4, ч. 1ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року №509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. За змістом встановленої форми довідки не передбачається внесення до неї відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не передбачено порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення. У заяві [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] просять встановити, що їх вимушене переселення у вересні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. Постановою Верховної Ради України від 21.04.2015 року схвалено текст заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», у абзаці 1 пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20.02.2014 року. У вказаній Заяві також зазначено, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України; крім того, наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов`язань, посягань на територіальну цілісність України. Звертаючись до суду із заявою [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] фактично просять встановити причину їх переселення з Донецької області у вересні 2014 року, а не факт, який підлягає встановленню в порядку окремого провадження. Від встановлення даного факту не залежить виникнення, зміна або припинення прав заявника. Суд звертає увагу, що факт вимушеного переселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з території Донецької області підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб. Факт збройної агресії Російської Федерації проти України підтверджується постановою Верховної Ради України від 21.04.2015 року, яка схвалила заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», а, отже, такий факт не потребує додаткового встановлення у судовому порядку. Крім того, Указом Президента України від 24.09.2015 року №555 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02.09.2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, в якій визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України. Звертаючись до суду із заявою в порядку окремого провадження, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вказують, що вони мають на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Ця Конвенція застосовується до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив. Хоча одна з держав, які перебувають у конфлікті, може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення. В той же час, згідно ст. 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Частина 4 ст. 294 ЦПК передбачає, що справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб. Коло заінтересованих осіб визначається взаємовідносинами із заявником у зв`язку з обставинами, які підлягають встановленню і які можуть вплинути на їх права та обов`язки. Участь у справі цих осіб зумовлюється тим, що із установленням окремих обставин заявник може реалізувати свої права у правовідносинах, у яких беруть участь і заінтересовані особи. Для цих осіб характерним є те, що їхні суб`єктивні права та обов`язки мають юридичний зв`язок із суб`єктивними правами і обов`язками заявників. З метою належного повідомлення Російської Федерації, як заінтересованої особи необхідно застосовувати положення Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15.11.1965 року, ратифікованої Законом України 19.10.2000 року №2052-ІІІ, згідно зі ст. 1 якої вона застосовується у цивільних та комерційних справах щодо всіх випадків, коли існує потреба в передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном. Згідно ст. 3 Віденської конвенції щодо дипломатичних зносин від 18.04.1961 року, ратифікованої указом Президії ВР УРСР 21.03.1964 року, функції дипломатичного представництва складаються, зокрема в представництві акредитуючої держави в країні перебування. Посольство Російської Федерації в Україні офіційне дипломатичне представництво Російської Федерації в Україні, відповідає за підтримання та розвиток добросусідських стосунків між Росією та Україною. Крім того, статтею 3 Віденської конвенції про консульські зносини (дата підписання: 24.04.1963 року, дата підписання (приєднання) Україною: 24.04.1963 року (в складі СРСР) дата ратифікації: 23.03.1989 року (ратифікована ВР СРСР), набула чинності з 27.05.1989 року), встановлено, що консульські функції виконуються консульськими установами, а також дипломатичними представництвами, яким у цій справі є Посольство Російської Федерації в Україні. Відповідно до п. а) статті 5 Віденської конвенції про консульські зносини, консульські зносини полягають, зокрема, у захисті інтересів держави, яку консульська установа або дипломатичне представництво представляють в іноземній державі. Також, згідно ст. 1 розділу І Положення про Посольство Російської Федерації, затвердженого Указом Президента Російської Федерації 28.10.1996 року №1497, Посольство Російської Федерації є державним органом зовнішніх відносин, що здійснюють представництво Російської Федерації в країні перебування. Згідно ст. 6 розділу II цього Положення, одними з основних задач та функцій Посольства Російської Федерації є представництво Російської Федерації в країні перебування та захист майнових прав та інтересів Російської Федерації в країні перебування. Застосування правил цього положення на території України обумовлюється тим, що вони регулюють статус та порядок діяльності Посольства Російської Федерації, в тому числі і на території України. Виходячи із вищевикладеного та

Outcome: dismissed