Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

В січні 2014 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до ВДВС Новоград-Волинського міськрайонного управління юстиції Житомирської області в якому просив визнати за ним право власності на автомобіль марки ВАЗ - 210990, 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов (шасі) [NUMBER] та зобов'язати відповідача виключити зазначений автомобіль з акту опису й арешту майна. Позивач посилаючись на те, що оскільки рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 5 грудня 2013 року визнано довіреність на право розпорядження удаваною угодою та визнано фактичне укладання 30 січня 2006 року між ним та [PERSON] договору купівлі-продажу автомобіля ВАЗ - 210990, 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов (шасі) [NUMBER] і на даний час відповідачем накладено арешт на вказаний автомобіль, що позбавляє його можливості ним користуватися, просить суд позов задовольнити. В судовому засіданні позивач позов підтримав, просить його задовольнити. Представник відповідача позов не визнав, просить у його задоволенні відмовити. Третя особа [PERSON] просить позов задовольнити. Представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Вислухавши учасників процесу, дослідивши докази наявні в матеріалах справи на момент розгляду справи, та давши їм належну оцінку, суд приходить до наступного. Встановлено, що рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 5 грудня 2013 року визнано удаваним, таким, що приховує договір купівлі-продажу автомобіля, договір довіреності на право розпоряджання автомобілем ВАЗ - 210990, 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов (шасі) [NUMBER], укладений 30 січня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] та визнано фактичне укладання 30 січня 2006 року між зазначеними особами договору купівлі-продажу вказаного автомобіля /а.с.7-9/. Також встановлено, що на зазначений вище автомобіль згідно акту опису і арешту майна від 30.09.2013 року та ухвали Новоград-Волинського міськрайонного суду від 19.09.2011 року №1050 накладено арешт. Відповідно до чж 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Як роз'яснив п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26 грудня 2003 року №14 вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Згідно роз'яснень п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року №:6 Вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач звернувся з позовом до ВДВС, якій не може бути в даному випадку відповідачем. Також суд звертає увагу на те, що підстави набуття права власності на майно чітко визначені цивільним законодавством. Відповідно до пп. 2, 7, 8 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок (далі - Правила), затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року за № 1388 передбачено порядок набуття права власності на транспортний засіб з обов'язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу на підставі документів, що підтверджують право власності. Згідно п. 3 Правил державна реєстрація транспортних засобів проводиться підрозділами Державтоінспекції з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів, правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), використанням транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану, а також для ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій. Позивачем в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано жодного доказу, що у нього є будь-які перешкоди на підставі рішення суду, якім визнано фактичне укладання договору купівлі-продажу, зареєструвати на своє ім'я в підрозділах Державтоінспекції автомобіль. Отже, виходячи з установлених дійсних обставин справи, суд приходить до висновку, що позивач не довів факту порушення, невизнання або оспорювання його прав, свобод чи інтересів з боку відповідача, а тому у позові слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed