Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-07 00:00:00

В серпні 2018 року заявник звернулася до суду з вищевказаною заявою. В обґрунтування вказує, що в червні 1998 року прибула з Республіки Азербайджан на територію України, разом з батьками (матір`ю - [PERSON] та батьком [PERSON] ). [INFO] по 2006 рік навчалась в середній школі № 2 м. Києва та проживала батьками за адресою: [ADDRESS] . З 15 грудня 1999 року по 26 травня 2006 року навчалась в Київській дитячій музичній школі №31, про що отримала свідоцтво. З 2006 по 2008 роки навчалась в школі № 328 м. Києва. Там же отримала атестат про закінчення 11 класів. З 2008 по 2014 роки навчалась в Київському Міжнародному Університеті. В грудні 2007 року, за місцем проживання батька заявниці, в Генічеському РВ УМВС України в Херсонській області, отримала паспорт громадянина України серії [NUMBER] від 05.12.2007 року, про що зроблена відмітка в свідоцтві про народження. 15.07.2008 року в виданому Генічеським РВ УМВС України в Херсонській області паспорті зроблена відмітка про зняття з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, 28.05.2010 року Оболонським РУ ГУ МВС України в м. Києві Заявниця зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , про що також зроблена відмітка в паспорті. З паспортом, заявниця отримала ідентифікаційний код в ДПІ в Оболонському районі м. Києва 28.03.2008 року. Тобто, з паспортом вона відвідувала державні установи та вчиняла різні юридично значимі дії. В травні 2016 року їй виповнилось 25 років, тому, звернулась до Оболонського РВ ГУ ДМС України в м. Києві для вклеювання фотографії в паспорт. На що, листом від 27.09.16 № 6/вх. 1953-16 Оболонського РВ ГУ ДМС України в м. Києві повідомлено, що ще в жовтні 2008 року її паспорт громадянина України визнано недійсним. Тобто, про те, що паспорт громадянина України серії [NUMBER] від 05.12.2007 року в жовтні 2008 року визнано недійсним її повідомлено лише 27.09.2016 року. При цьому висновок щодо перевірки факту незаконного документування паспортом громадянина України від жовтня 2008 року не надано, посилаючись на його втрату. Лише листом Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області від 06.03.18 № 6501.3-3548/65.3-18 надано «новий» висновок від 16.01.18, відповідно до якого паспорт громадянина України серії [NUMBER] від 05.12.07 визнано недійсним. Лист від 06.03.18 № 6501.3-3548/65.3-18 отримала 14.03.2018 року. У висновку зазначено, що вона незаконно документована паспортом громадянина України через недбале виконання посадових обов`язків працівниками Генічеського СГІРФО УМВС України в Херсонській області, а визначити конкретних осіб, винних в допущенні даного порушення не має можливості, оскільки керівник органу звільнений з органів, внутрішніх справ. Тому вона звернулась до Уповноваженого ВР України з прав людини та до президента України, з проханням поновити громадянство України, оскільки: з 2008 року по 2016 рік її не повідомлялось про те, що її паспорт визнано недійсним та вона не знала про його недійсність; документування паспортом громадянина України здійснено через помилку службових осіб Генічеського СГІРФО УМВС України в Херсонській області; вона все своє свідоме життя прожила на території України, отримала середню та вищу освіту в Україні, жила та поводила себе як громадянка України; в державі громадянства вона не має роботи, місця проживання, не знає азербайджанської мови, не має рідних та знайомих в Азербайджані. В листі від 27.04.18 №М-5500-18/6.1/1575-18 ДМС України, зовсім не надано правової оцінки наслідків помилки працівників Генічеського СГІРФО УМВС України в Херсонській області. В листі від 02.05.18 № 2/9-МЗ14590.18/26-03 Уповноваженого Верховної Ради з прав людини зазначено, що такі дії органі ДМС України є неприпустимими та ганебними. Вважає, що з червня 1998 року (з часу прибуття на територію України з батьками по 27.09.2016 року (до часу, коли Оболонським РВ ГУ ДМС України в м. Києві повідомлено про недійсність паспорту), вона перебувала на території України на законних підставах, адже: про прийняте рішення про недійсність паспорту її вчасно не повідомлено; Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області визначило винних в прийнятті рішення про документування паспортом громадянина України - це співробітники Генічеського СГІРФО УМВС України в Херсонській області, а не вона; за період з грудня 2008 року по 27.09.2016 рік жоден державний орган не надав підстави їй сумніватися в тому, що вона є громадянкою України; вона вільно користувалася паспортом протягом періоду з грудня 2008 року по вересень 2016 року. Зазначає, що через недбале ставлення співробітників Генічеського СГІРФО УМВС України в Херсонській області до виконання своїх службових обов`язків, що виявилось в її документуванні паспортом громадянина України заявницю та у неповідомленні про його недійсність вона позбавлена права на громадянство, на можливість і далі жити, працювати, навчатись в Україні. Повернутись до Азербайджану не може, оскільки там у неї немає засобів до існування, житла, роботи, знайомих та рідних. Вона не знає азербайджанської мови, не отримувала жодного паспортного документу Республіки Азербайджан. Оскільки паспортом громадянина України для виїзду за кордон вона не документована, тому, в зазначений період вона перебувала на території України безперервно. Встановлення факту законного безперервного перебування в Україні їй необхідно для того, щоб бути прийнятою до громадянства України, в порядку ст. 9 Закону України «Про громадянство», шляхом подання необхідних документів до ГУ ДМС у м. Києві. З листа Уповноваженого ВР України з прав людини вбачається, що практика ДМС України про позбавлення осіб громадянства України, після того, як людина перебувала у цьому статусі десятки років є непоодинокою, однак, вона є неправильною та такою, що порушує принцип правової визначеності, гарантований Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Просить суд встановити факт законного безперервного її, [PERSON] , [INFO] на території України з червня 1998 по 27.09.2016 року. В подальшому заявник уточнила заяву та просила суд встановити факт законного безперервного перебування [PERSON] , [INFO] на території України з червня 1998 року по 14 березня 2018 року . В судових засіданнях заявник та її представник заяву підтримували, з обставин викладених в заяві та просили суд заяву задовольнити. Представник зацікавленої особи в судовому засіданні 16.04.2019 року проти задоволення заяви заперечував в повному обсязі та просив суд відмовити в її задоволенні. В подальшому в судові засідання не з`являвся, суд вважає за можливе провести розгляд справи без участі зацікавленої особи. Вислухавши пояснення заявника та її представника, дослідивши письмові докази по справі суд встановив наступне. [INFO] народилася [PERSON] у м.Ганжа, Азербайджан. (а.с. 9), про що свідчить свідоцтво про народження. Батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Згідно ч. 1, п. 5. ч. 2 ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ст. 315 Цивільного процесуального кодексі України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України», особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до [INFO] на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року, в редакції Указу Президента України № 588/2006 від 27 червня 2006 року, затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі Порядок). Згідно пункту 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Пунктом 25 Порядку визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону,) подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях. Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. З наданих заявником доказів убачається, що з вересня 1998 року по 2006 рік [PERSON] навчалась в середній школі № 2 м. Києва та як вказує проживала з батьками за адресою: [ADDRESS] . З 15 грудня 1999 року по 26 травня 2006 року навчалась в Київській дитячій музичній школі №31, про що отримала свідоцтво. З 2006 по 2008 роки навчалась в школі № 328 м. Києва. Там же отримала атестат про закінчення 11 класів. З 2008 по 2014 роки навчалась в Київському Міжнародному Університеті. В грудні 2007 року, за місцем проживання батька заявниці, в Генічеському РВ УМВС України в Херсонській області, отримала паспорт громадянина України серії [NUMBER] від 05.12.2007 року, про що зроблена відмітка в свідоцтві про народження. 15.07.2008 року у виданому Генічеським РВ УМВС України в Херсонській області паспорті зроблена відмітка про зняття з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, 28.05.2010 року Оболонським РУ ГУ МВС України в м. Києві Заявниця зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , про що також зроблена відмітка в паспорті. З паспортом, заявниця отримала ідентифікаційний код в ДПІ в Оболонському районі м. Києва 28.03.2008 року. В травні 2016 року [PERSON] виповнилось 25 років і вона звернулась до Оболонського РВ ГУ ДМС України в м. Києві для вклеювання фотографії в паспорт. На що, листом від 27.09.16 № 6/вх. 1953-16 Оболонського РВ ГУ ДМС України в м.Києві повідомлено, що ще в жовтні 2008 року її паспорт громадянина України визнано недійсним. У висновку зазначено, що заявник незаконно документована паспортом громадянина України через недбале виконання посадових обов`язків працівниками Генічеського СГІРФО УМВС України в Херсонській області, а визначити конкретних осіб, винних в допущенні даного порушення не має можливості, оскільки керівник органу звільнений з органів, внутрішніх справ. 12.03.2020 р. судом витребовувалася інформація стосовно запису про шлюб № 2395 від 09.11.2006 року матері заявника. З актового запису про шлюб убачається, що [PERSON] [INFO] , держава Азербайджанська Республіка, м.Ганжа, Азербайджанської республіки, проживання: м.Ганжа. Мати заявника паспортом громадянина України не документована. У суду відсутні докази і щодо законного перебування батька заявника на території України саме з червня 1998 року. Для встановлення факту законного безперервного перебування малолітньої дитини на території держави України в першу чергу слід встановити законність перебування її батьків на території України, проте вказані обставини судом не встановлені. Встановлення юридичного факту заявнику необхідно для отримання громадянства України та відповідно для отримання паспорта громадянина України. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення учасників справи, суд вважає, що у суду відсутні докази законного безперервного перебування заявника на території України саме з червня 1998 року по 14.03.2018 року, а тому в задоволенні заяви слід відмовити. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed