Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

До Білоцерківського міськрайонного суду Київської області звернулася [PERSON] з цивільним позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення грошової компенсації за частку у спільному рухомому майні. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 17 липня 2012 року помер [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина і [PERSON], [PERSON] та [PERSON] успадкували у рівних частках по 1/3 частці два транспортних засоби: автомобіль ЗАЗ модель TF698K, 2010 року випуску та автомобіль марки Mercedes Benz, д.н.з. [NUMBER], 1995 року випуску. Позивач просила суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за 1/3 частину автомобіля ЗАЗ, модель TF698K, 2010 року випуску, яка належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Крім того, позивач просила суд стягнути з відповідача [PERSON] на її користь грошову компенсацію за 1/3 частину у автомобілі Mercedes Benz, д.н.з. [NUMBER], 1995 року випуску, яка належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій вона просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за 1/3 частину автомобіля ЗАЗ, модель TF698K, 2010 року випуску, яка належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та припинити її право на 1/3 частку у вказаному ТЗ. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] на її користь грошову компенсацію за 1/3 частину у автомобілі Mercedes Benz, д.н.з. [NUMBER], 1995 року випуску, яка належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та припинити її право на 1/3 частку у вказаному ТЗ, а судові витрати покласти на відповідачів. Позивач до суду не з»явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, направила до суду свого представника. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на доводи, аналогічні, зазначеним у позовній заяві. Відповідачі до суду не з»явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, направили до суду своїх представників. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково, однак, обґрунтувати часткове визнання позову, з посиланням на норми чинного законодавства не зміг. Зазначив, що відповідачем [PERSON] подана до суду заява про визнання позову. При ухваленні рішення суду даний представник покладався на розсуд суду. Представник відповідача [PERSON] позов визнав, в подальшому позов визнав частково, однак, в ході розгляду справи неодноразово змінював свою думку та позов не визнавав. В подальшому вказав, що позов визнає частково, однак, відповідач [PERSON] не має на даний час коштів на відшкодування належної позивачу частки автмобіля. Також, даний представник зазначив, що у сторін у кожного є право на спадщину у рівних частках на вказані автомобілі, однак, право власності за ними в установленому законом порядку не зареєстровано. Представник даного відповідача не заперечував, що позивач має право на частку у спірних автомобілях. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним Кодексом. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд упродовж розумного строку. Судом встановлено, що 17 липня 2012 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії 1-ОК № 250431. Як вбачається з відповіді Центру надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Біла Церква, Білоцерківського та Сквирського районів при УДАІ ГУМВС України в Київській області вих. № 616 від 17.06.2015 року, на запит суду, за громадянином [PERSON], [INFO], зареєстровані та перебувають на обліку: з 22.10.2010 року автомобіль «ЗАЗ TF698К», 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію САЕ101580, видане 22.10.2010 року на підставі довідки-рахунку КІМ № 185721 від 15.10.2010 року та з 21.01.2009 року автомобіль «Mercedes-Benz 611», 1995 року випуску, д.н.з. [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію АІС251629, видане 21.01.2009 року на підставі біржевої угоди купівлі-продажу № 893374 від 20.01.2009 року. Позивач [PERSON], як донька спадкодавця, [PERSON], як донька спадкодавця та [PERSON], як дружина спадкодавця подали до Другої Білоцерківської міської нотаріальної контори Київської області заяви про прийняття спадщини та успадкували у рівних частках по 1/3 частці два транспортних засоби: автомобіль марки ЗАЗ, модель TF698K, 2010 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], вартість якого, згідно звіту про оцінку майна, складеного ПП «ЕкспертГарант» від 29.03.2013 року складає 49 560 грн. (тобто вартість 1/3 частки позивача складає 16 520,00 грн.) та автомобіль марки Mercedes Benz, д.н.з. [NUMBER], 1995 року випуску, вартість якого, згідно звіту про оцінку майна, складеного ПП «ЕкспертГарант» від 29.03.2013 року складає 69 320 грн.(тобто вартість 1/3 частки позивача складає 23 106,67 грн.) . Вказане майно сторони успадкували на підставі ст.1261 ЦК України. Суд зазначає, що факт прийняття спадщини сторонами підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину за законом від 18 травня 2013 року, які посвідчені державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області [PERSON], які були видані на ім»я сторін. Відповідно до ч.1 ст.174 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. 12.05.2015 року канцелярією суду зареєстровано заяву [PERSON] про визнання позову. Однак, за своїм змістом вказана заява висвітлює питання, які не є предметом розгляду справи, оскільки [PERSON] ставить в ній наступні питання: визнати [PERSON], такою, що втратила право власності на 1/3 частку автомобіля ЗАЗ ТF698к, 2010 року випуску, яка належала їй на підставі свідоцтва про право на спадщину; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] вартість втраченої частки в розмірі 16 320 грн.; визнати [PERSON] такою, що втратила право власності на 1/3 частку автомобіля ЗАЗ ТF698к, 2010 року випуску, яка належала їй на підставі свідоцтва про право на спадщину; визнати її - [PERSON] власницею автомобіля ЗАЗ ТF698к, 2010 року випуску. Суд звертає увагу на тій обставині, що [PERSON] є відповідачем по справі, і без пред»явлення зустрічного позову не має процесуального права заявляти будь-які вимоги перед судом, що за своїм змістом є позовними вимогами. Враховуючи зазначене, суд не приймає подану [PERSON] заяву від 12.05.2015 року в якості заяви про визнання позову. Крім того, важливим є той факт, що хоча сторони і успадкували своє право на спірні автомобілі, отримавши відповідні свідоцтва про право на спадщину за законом, однак, свої права в органах ДАІ не зареєстрували у встановленому законом порядку, про що свідчить факт реєстрації автомобілів за спадкодавцем [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст.116 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.117 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Транспортний засіб є річчю неподільною, оскільки його поділ приведе до втрати цільового призначення. Як передбачено ч.1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ч.2 ст.364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідно до ч.2 ст.214 ЦПК України, при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. Як зазначає Верховний Суд України у правовій позиції висловленій у справі №6-4ц14, відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. При вирішенні справ про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири, що знаходиться у спільній частковій власності, крім вказаної спеціальної норми суду слід врахувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід ретельно вивчити обставини справи з метою зясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки. Обмежуючи право позивача на грошову компенсацію вартості частки квартири, якою фактично володіють та користуються лише відповідачі, і виходячи при цьому з інтересів останніх (їх скрутного матеріального становища), суду слід перевірити можливості сплати відповідачами такої компенсації і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Як зазначено в абз. 3 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи. Аналогічно це стосується і спірних транспортних засобів. З метою обєктивного вирішення справи, визначення дійсної вартості спільних автомобілів на час розгляду справи, є необхідною умовою правильного вирішення справи та забезпечення прав усіх учасників судового процесу. Законодавцем передбачено у ч.4 ст.10 ЦПК України, що суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи. Так, ухвалою суду від 01.10.2015 року, суд задовольнив клопотання позивача та його представника про проведення судової автотоварознавчої експертизи. Вказана ухвала ніким не оскаржувалась, а тому була направлена до експертної установи для проведення призначеної експертизи. 11.02.2016 року канцелярією суду зареєстровано повідомлення про неможливість надання висновку. Повідомлення мотивовано тим, що обєкти дослідження експерту не були надані. Ухвалою суду від 25.04.2016 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про проведення автотоварознавчої експертизи, оскільки проведення такої експертизи за фотознімками суперечить відповідним методичним рекомендаціям для проведення відповідних експертиз, а надати експертам автомобілі для проведення експертизи сторони фактично відмовились. Суд вказує на ту обставину, що право позивача на отримання грошової компенсації за його частку у спільному майні не є беззаперечним, і тому не повинно порушувати права відповідачів. Крім того, суд вказує, що відповідно до ч.2,3 ст.10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.3 ст.60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В позові позивач просить суд стягнути з відповідачів на її користь компенсацію 1/3 частки автомобілів, однак, не зазначає розмір компенсації, яку просить стягнути. Позивач та представник позивача покладений на них законодавцем обовязок доказування належним чином не виконали, доказів на підтвердження дійсної вартості спірних автомобілів на час розгляду справи в суді не надали, як і не надали доказів того, що відповідачі мають можливість відшкодувати їй вартість її частки у спірних автомобілях та вказані автомобілі перебувають у власності та користуванні відповідачів. Більше того, в порушення приписів ст.31 ЦПК України, позивач всупереч процесуальному закону намагалась уточнити позовні вимоги, виступаючи з промовою в судових дебатах, що є неприпустимим. Представник позивача зазначила, що 1/3 частка автомобіля марки MERSEDES-BENZ становить 23107,00 грн., а 1/3 частка автомобіля марки ЗАЗ, модель ТF698К становить 16320,00 грн., хоча в мотивувальній частині позову вказано, що 1/3 частка даного автомобіля становить 16520,00 грн.. Крім того, незрозуміло чому позивач та її представник просять суд стягнути лише з відповідача [PERSON] грошову компенсацію за 1/3 частину за один транспортний засіб, а лише з відповідача [PERSON] стягнути грошову компесанцію за 1/3 частину за другий транспортний засіб, так як відповідно до матеріалів справи, позивач та вказані відповідачі прийняли вказану спадщину після померлого спадкодавця в рівних частинах. Враховуючи встановлені по справі обставини та наведені вимоги закону, суд позбавлений можливості задовольнити заявлені позовні вимоги. Суд вважає, що понесені судові витрати слід залишити за позивачем, що відповідає вимогам ст. ст. 79, 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed