Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-12 00:00:00

\~\~\~\~\~\~ В червні 2018 року позивач звернулась до суду з позовом до\~[PERSON],\~про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебувають у шлюбі з 24.12.1969 року. Від подружнього життя сторони мають двох дорослих дітей. \~ \~ \~ \~Фактичні шлюбні відносини між нею та відповідачем були припинені у звязку з різними поглядами на життя. Як чоловік та жінка вони не проживають приблизно з 1999 року, не ведуть сумісного господарства, не підтримують нормальні шлюбні відносини. На теперішній час позивач не має бажання зберегти сімю і відновити шлюбні відносини. Після розірвання шлюбу просить залишити прізвище «Купріянова». Позивач в підготовче засідання не з`явилась. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. В матеріалах справи міститься заява, згідно якої просить розгляд справи провести без її участі. \~\~\~\~\~\~ Відповідач в підготовче засідання не з`явився, проте до суду надав заяву зі змісту якої вбачається, що відповідач позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить справу розглянути без його участі. У відповідності до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Частиною 3\~статті 200 ЦПК України\~передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 24.12.1969 року, який зареєстрований Дзержинським РАЦС м. Кривий Ріг, актовий запис № 2322, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії І АБ № 160300 (а.с.7). Сімейне життя у сторін не склалося в наслідок чого вони з 1999 року спільно не проживають, спільного господарства не ведуть Відповідно до ч. 3\~ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен має право припинити шлюбні відносини. Згідно ч. 1\~ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до\~ст. 112 ч.2 СК України\~суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Відповідно до ч. 2\~ст.114 Сімейного кодексу України\~- у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно зі\~ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до\~ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивач при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право після розірвання шлюбу залишити його. Таким чином, суд вважає встановленим, що позов в частині розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача і що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін та спільної дитини, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Як вбачається з позицій Верховного Суду України, викладених в Постанові Пленуму Суду № 2 від 12.06.2009 Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Таким чином, визнання відповідачем предявленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб і є всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в наслідок чого визнання відповідачем позову слід прийняти і задовольнити позов. Частиною першою\~статті 142 ЦПК України\~визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи те, що відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позов у повному обсязі, тому 50% судового збору слід повернути позивачу з державного бюджету. Враховуючи викладене,

Outcome: approved