Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

До\~ Березанського міського суду Київської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, 04.02.2021 через канцелярію суду представник позивача подав клопотання, в якому позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив розгляд справи проводити за його та позивача відсутності (а.с.71). Відповідно до ч. 2 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. За загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи вказані обставини, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача та його представника на підставі ч. 2 ст. 211, ч. 1 ст. 223 ЦПК України. Відповідач у судове засідання повторно не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена судом належним чином у встановленому ст. 128, 130 ЦПК України порядку, а саме поштою рекомендованим листом з повідомленням за місцем реєстрації відповідача, яке співпадає з адресою,\~\~ вказаною позивачем у позовній заяві. Причини неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило (а.с.39,70). За таких обставин, суд прийняв рішення про заочний розгляд справи за наявними матеріалами\~ відповідно до ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач проти такого порядку не заперечував, а належним чином повідомлений відповідач в судове засідання повторно не з`явився, не повідомив причини своєї неявки та не подав відзив. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з`ясованих обставин прийшов до наступних висновків. Так, згідно договору купівлі-продажу квартири від 11.02.2002 № 374, [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). Розпорядженням виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області від 19.02.2016 № 13 «Про перейменування вулиць та провулків міста Березань» вулицю Комсомольська перейменовано на вулицю ім. Адама Міцкевича (а.с.10-11). Згідно з довідкою відділу з питань реєстрації виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області № 1133 від 23.08.2019, а також відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 18.08.2020 та сектору реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області від 09.09.2020 за вих. № 18-12-1135, відповідач по справі [PERSON] , зареєстрована в квартирі за адресою: [ADDRESS] , з 03.02.2003 (а.с.8,21-22). Згідно з Актом\~обстеження житлово-побутових умов від 02.09.2020 за № 3134, складеного депутатом Березанської міської ради Київської області [PERSON] , підпис якого посвідчено секретарем ради Сиваком О. В., відповідач за вказаною адресою фактично не проживає від початку лютого 2018 року (а.с.12). Крім того, в судовому засіданні за клопотанням позивача були допитані свідки. Так, свідок [PERSON] вказала, що є дружиною позивача та матір`ю відповідачки. Суду пояснила, що дочка з 2018 року в квартирі батьків не проживає, одружилась та переїхала проживати до м. Біла Церква. З того часу з батьками не спілкується, не приїжджає, за квартиру не платить, своїх речей в ній не зберігає. Свідок [PERSON] , допитана в судовому засіданні, вказала, що є сусідкою позивача, давно знає його сім`ю та перебуває з ними в дружніх відносинах. Пояснила, що відповідачка вийшла заміж та переїхала проживати в м. Біла Церква. Буває вдома у позивача, проте відповідачку там не бачила протягом останніх двох з половиною років. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Так, частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї та інших осіб. Аналогічне правило міститься в статті 150 Житлового кодексу Української РСР, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Тобто проживання членів сім`ї у житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. У разі виникнення спірної ситуації, що стосується власника та осіб, які проживали з ним як члени сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 Цивільного кодексу України. Частиною другою статті 405 Цивільного кодексу України, передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням власника. Так, згідно цієї норми закону член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Одночасно, стаття 72 Житлового кодексу Української РСР визначає порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та передбачає, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що встановлено частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - частиною першою статті 317 ЦК України. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений у здійсненні права власності, як вказано у частині другій статті 321 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», надав роз`яснення, що відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. У відповідності з приписами частини другої статті 405 Цивільного кодексу України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідач, не маючи перешкод в користуванні спірним житловим приміщенням, що належить позивачу, понад рік там не проживає, своїх речей там не зберігає, витрат по його утриманню не несе, дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування спірним жилим приміщенням, не вчиняє. З огляду на викладене, суд вважає, що [PERSON] втратила інтерес до спірного житла, поважних причин її відсутності у вказаній квартирі в судовому засіданні не встановлено. За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та безпосередньо оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши усі обставини справи та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку про задоволення позову з наведених вище підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved