Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

В травні 2016 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON] до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Ленінської районної в м.Полтаві ради про позбавлення батьківських прав. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, попередньо надавши заяву про розгляд справи без її участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В судове засідання представник третьої особи не з'явився, попередньо надавши заяву про розгляд справи без її участі, зазначивши, що проти задоволення позовних вимог не заперечує. Відповідач у судове засідання неодноразово не з'явився, попередньо не повідомивши суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що у відповідності до ч.4 ст. 169 ЦПК України, справу потрібно вирішувати на підставі наявних у ній даних і доказів. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов законний та обґрунтований, а тому підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 23.07.2005 року в Полтавському міському відділі реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції між позивачем [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON], про що в книзі реєстрації народжень 16.12.2005 року зроблено відповідний актовий запис за № 1138 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 16.12.2005 року. В подальшому між позивачем та відповідачем було розірвано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія [NUMBER] виданим 19.10.2012 року. З моменту розлучення і по цей час відповідач [PERSON] бачить сина вкрай рідко, його життям, навчанням не цікавиться, участі у його утриманні та вихованні не бере, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дитиною взагалі, тобто не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, що є порушенням вимог ч. 1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства». Всі питання щодо виховання вирішуються позивачем [PERSON] самостійно без участі та підтримки з боку відповідача [PERSON], допомогу надають батьки позивача. Дитина знаходиться на повному утриманні позивача. Так, відповідно до довідки №1 від 13.04.2016 року ПШ «Succes Plus» виданій [PERSON], вбачається, що її син [PERSON], навчається в даному закладі та що оплату за навчання здійснює [PERSON] Також, відповідно до пояснень свідка [PERSON], що проживає за адресою: [ADDRESS], та є матір»ю відповідача [PERSON], встановлено, що відповідач не приймає часті в матеріальному забезпеченні сина, а також у навчанні та вихованні дитини, не цікавиться його життям та здоров'ям. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. Згідно статті 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний заклад або інший заклад в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно з п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» факт ухилення від виховання може бути підтверджено наведеними доказами. Все вищезазначене свідчить виключно про одне: відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків. Зважаючи на ту обставину, що [PERSON] ухиляється від виховання свого сина [PERSON], не бере жодної участі у його вихованні та утриманні вважаю, що він повинен бути позбавлений батьківських прав. Відповідно до приписів постанови Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 p. N 866, якою затверджено Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, встановлено компетенцію служби у справах дітей як підрозділу, до відання якого належить безпосереднє виконання функцій органу опіки і піклування. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві (ст. 180 Сімейного кодексу України). На даний час боржник ухиляється від виконання обов'язку, покладеного на нього чинним законодавством України щодо утримання своєї дитини. Виконавчий лист щодо стягнення аліментів перебуває на виконанні в органах ДВС. Станом на дату звернення до суду до відповідного органу ДВС подано заяву щодо надання довідки про неотримання аліментів для отримання державної допомоги на дитину, що свідчить про ухилення відповідача від утримання дитини. Згідно ч.2, 3 ст. 150,180 СК України, обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини: батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов'язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Статтею 11 ЗУ «Про охорону дитинства», передбачено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклуванні батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до п. 16 Постанови пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім»ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. На підставі викладеного,

Outcome: approved