Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

Головний лікар КУ «Одеська обласна психіатрична лікарня №2» - [PERSON] звернувся до суду із заявою про госпіталізацію [PERSON], [INFO], який визнаний судом недієздатним, до психіатричного закладу КУ «ООПЛ №2» у примусовому порядку. В мотивування заявлених вимог заявник вказує, що [PERSON] був доставлений до КУ «ООПЛ №2» з Балтського психоневрологічного будинку-інтернату, де він мешкає, у звязку з загостренням захворювання. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.04.2006 року [PERSON], [INFO], визнано недієздатним. З 30.05.2017 року по теперішній час він являється підопічним Балтського психоневрологічного будинку-інтернату. Згідно висновків комісії лікарів психіатрів Одеської обласної психіатричної лікарні №2 від 12.06.2017 року, 12.07.2017 року, 12.08.2017 року, 12.09.2017 року, 12.10.2017 року, [PERSON]С, [INFO], з дитинства страждає на хронічне психічне захворювання, навчався в спеціалізованих учбових закладах, сирота, є інвалідом 2 групи з психічного розладу безстроково. Неодноразово проходив лікування у психіатричних закладах Одеської області. З 2011 року по 2016 рік проходив примусове лікування за рішенням суду у звязку з вчиненням злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. За час перебування у інтернаті поводив себе зверхньо, порушував режим закладу, конфліктував з іншими хворими та персоналом, вчиняв бійки. 10.06.2017 року наніс собі самоушкодження з суїцидальними намірами, у звязку з чим його було доставлено до КУ «ООПЛ №2». З 08.07.2017 року по 09.07.2017 року в період перебування в лікарському закладі проковтнув неїстівні предмети з демонстративними суїцидальними намірами, у звязку з чим проходив лікування у хірургічному відділенні КУ «ООПЛ №2». В період з серпня по жовтень місяць 2017 року стан хворого покращився, але є нестабільним. Хворий приймає лікування, але періодично вчиняє бійки та конфлікти з іншими хворими та медичним персоналом, потребує постійного лікування та нагляду. У судовому засіданні представник лікарського закладу підтримав заяву, просив її задовольнити в повному обсязі з мотивів необхідності госпіталізації [PERSON], [INFO], який визнаний судом недієздатним, до психіатричного закладу КУ «ООПЛ №2» у примусовому порядку. Як пояснив в судовому засіданні лікар-психіатр, [PERSON], з дитинства страждає на хронічне психічне захворювання, навчався в спеціалізованих учбових закладах, сирота, є інвалідом 2 групи з психічного розладу безстроково, визнаний судом недієздатним. Неодноразово проходив лікування у психіатричних закладах Одеської області. Прокурор в судовому засіданні також повністю погодився з думкою представника лікарського закладу, не заперечував щодо задоволення вказаної заяви. Директор - Балтського психоневрологічного будинку-інтернату [PERSON], який є опікуном [PERSON], [INFO], в силу закону, а саме ст. 66 ЦК України, у судове засідання не зявився, проте подав до суду заяву, якою просив розглянути заяву щодо примусової госпіталізації [PERSON] без його участі та задовольнити її у повному обсязі. В судовому засіданні [PERSON] не заперечував щодо своєї примусової госпіталізації до КУ «ООПЛ №2». Заслухавши думку, доводи та пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви головного лікаря виходячи з наступного: У відповідності до положень ст. 5 S: 1 ((е) законне взяття під варту душевнохворих) Європейської Конвенції захисту прав людини та основних свобод, кожний має право на свободу та особисту недоторканість. Ніхто не може бути позбавлений свободи не інакше ніж у випадках і в порядку, встановленому законом. У відповідності до положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 2. ст. 28 Конституції України жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально правовими обмеженнями. Нормою ст. 7 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлюються підстави діагностики психічного розладу та лікування особи, яка страждає на психічний розлад. Забороняється визначати стан психічного здоровя особи та встановлювати діагноз психічних розладів без психіатричного огляду особи, крім випадків проведення судово психіатричної експертизи посмертно. Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатричний огляд проводиться з метою зясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутись родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь яку медичну спеціальність, інші особи. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про психіатричну допомогу» перебування особи в психіатричному закладі в примусовому порядку може здійснюватися лише протягом часу наявності підстав, за якими було проведено госпіталізацію. Особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу в примусовому порядку, повинна оглядатися комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на місяць з метою встановлення наявності підстав для продовження чи припинення такої госпіталізації. У разі необхідності продовження госпіталізації в примусовому порядку понад 6 місяців представник психіатричного закладу повинен направити до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про продовження такої госпіталізації. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження такої госпіталізації. В подальшому продовження госпіталізації особи в психіатричному закладі проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців. Судом встановлено, що згідно висновків комісії лікарів психіатрів Одеської обласної психіатричної лікарні №2 від 12.06.2017 року, 12.07.2017 року, 12.08.2017 року, 12.09.2017 року, 12.10.2017 року, [PERSON]С, [INFO], страждає на психічне захворювання легка розумова відсталість у звязку з перинатальними чинниками з грубими емоційними та поведінковими порушеннями, внаслідок чого він виявляє реальні наміри щодо вчинення агресивних дій, становить небезпеку для себе і оточуючих, тому потребує лікування у психіатричному стаціонарі у примусовому порядку. Суд вважає, що термін «Душевнохворий» не має чіткого визначення, оскільки психіатрія це сфера, яка включає в себе і медичні і соціальні фактори. Однак, цей термін не може бути використаний таким чином, щоб дозволити госпіталізувати особу в недобровільному порядку тільки тому, що її уявлення та поведінка відхиляються від загальноприйнятих норм. Аналогічну позицію висловив Європейський Суд з прав людини в справі Winterwerpv. The Netherlands, від 24 жовтня 1979, SeriesAno. 33, S:37. Високий Суд висловив думку, для того щоб були дотримані вимоги законності позбавлення свободи в сенсі ст. 5 S: 1 (е) Конвенції, повинні бути дотримані три основних принципи: По-перше, госпіталізована особа має бути визнана з точки зору обєктивних медичних показників такою, що страждає на психічне захворювання, за виключенням невідкладної психіатричної допомоги. По-друге, захворювання має бути такого ступеню, щоб вимагати недобровільної госпіталізації. По-третє, захворювання повинно продовжуватись на протязі періоду госпіталізації. З наявних у справі матеріалів вбачається, що [PERSON] має документально закріплену історію психічної проблеми перед госпіталізацією та вже в період госпіталізації в умовах КУ «ООПЛ №2», є недієздатним. Крім того, комісія лікарів-психіатрів, яка неодноразово оглядала [PERSON] надала свою медичну оцінку психічного стану останнього перед госпіталізацією. На час огляду психічний статус [PERSON] дозволив комісії лікарів психіатрів дійти до висновку, що свідомість хворого ясна. Увага уповільнена, інтелект знижений, настрій перемінливий, висловлює невдоволення умовами утримання, лікуванням. Категорично відмовляється від його повернення до будинку-інтернату. Вважає, що потребує поновлення дієздатності. Періодично буває збудженим, агресивним. Своєю поведінкою [PERSON] підтверджує нездатність до свідомого розуміння своєї поведінки. Мислення уповільнене, конкретне, пам'ять знижена, вольові потяги примітивні, переважно побутові. За своїм психічним станом збудливий, імпульсивний, здатний до накопичення афекту. Суд приходить до висновку, що в сенсі положень ч.ч. 1, 4 ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» такі дії комісії лікарів психіатрів є правомірними, і засновані на законі. Висновки комісії лікарів-психіатрів містять певні посилання, які, у сукупності з іншими встановленими обставинами справи, дають суду підстави вважати, що у [PERSON] наявне психічне захворювання, і у суду не має сумнівів в правильності висновків комісії лікарів - психіатрів, в звязку із чим суд вважає, що стан здоровя [PERSON] може вимагати невідкладної психіатричної допомоги в примусовому порядку. Таким чином, у суду не має сумнівів у подоланні презумпції психічного здоровя, яка гарантована [PERSON] положенням статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», оскільки наявність розладу його психічного здоровя повністю встановлена і доведена належними та допустимими доказами, які зібрані по справі. Відповідно до ст. 282 ЦПК України суд залежно від встановлених обставин ухвалює рішення про задоволення заяви про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу, або відмовляє в її задоволенні. У Резолюції Генеральної [PERSON] Організації Обєднаних Націй «Принципи захисту осіб з психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» від 18 лютого 1992 року № 46/119 визначено, що примусова госпіталізація чи затримання пацієнтів спочатку має відбуватись на короткий строк, встановлений національним законодавством, для обстеження і попереднього лікування до розгляду такої госпіталізації чи затримання контрольним органом, яким має бути суд чи інший незалежний та безсторонній орган (принципи 16,17). Парламентська [PERSON] Європи у Рекомендаціях з психіатрії та прав людини від 01 січня 1994 року № 1235 передбачила, що рішення про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу має ухвалюватися суддею з встановленням часових меж такої госпіталізації (пункт 7). Визначаючи часову межу госпіталізації [PERSON] суд виходить з того, що в судовому засіданні лікар довів, що термін лікування даного пацієнта, з урахуванням обставин та ступеня його захворювання, має бути два місяці, задля його одужання. У суду не має сумнівів в необхідності лікування [PERSON] протягом двох місяців. Однак, слід розяснити, що в силу ч.3 ст. 18 Закону України «Про психіатричну допомогу» виписка особи, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу в примусовому порядку, здійснюється за рішенням комісії лікарів-психіатрів (тобто це рішення може бути прийнято у будь-який проміжок часу встановленої судом часової межі госпіталізації особи), або за рішенням суду про відмову в продовженні такої госпіталізації. Крім того, клопотання про припинення госпіталізації в примусовому порядку можуть направлятись до суду особою, яку було госпіталізовано в примусовому порядку, або її законним представником через кожні три місяці з часу ухвалення судом рішення про продовження такої госпіталізації. На підставі викладеного,

Outcome: approved