Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

В червні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила зобовязати [PERSON] привести будинок № 42 по вул. Дружби Народів в м. Прилуки до попереднього стану, а саме: відновити вхід до кімнати № 52 шляхом демонтажу замка на дверях, відносити прохід з кімнати № 61 до кімнати № 62 шляхом демонтажу перегородки, яка закриває дверний отвір та відновити прохід з кімнати № 61 до кімнати № 60 шляхом демонтажу перегородки, яка закриває дверний отвір. На обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що з 28.12.1995 р. вона є користувачем квартири [ADDRESS], яку отримала на підставі ордера, виданого згідно рішення адміністрації та профспілкового комітету Прилуцького мясокомбінату № 15 від 28.12.1985 року. Відповідач [PERSON], являючись користувачем квартири №16 в цьому ж будинку, самовільно захопила приміщення загального користування, а саме повісила замки на вхідних дверях кімнати №52 та заклала вхід до кімнат №60 та №62, чим позбавила позивача можливості користуватися цими приміщеннями. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05 липня 2016 року до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, залучено [PERSON] та [PERSON] Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26 липня 2015 року позов задоволено частково. Зобовязано [PERSON] відновити вхід з коридору під № 51 до коридору під № 61 до кімнати під №60.В задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. [PERSON] зазначає, що заявлені позивачем вимоги стосуються приміщень, якими позивач не користувалась і не користується. [PERSON] бажає право проходу до кімнат № 52 та № 62, які з 1988 року перебувають в користуванні саме відповідача. Позивач не надала суду доказів про наявність у неї права на користування приміщеннями №№ 52, 62, враховуючи, що рішенням апеляційного суду від 15 лютого 2016 року встановлено, що в спільному користуванні сторін перебувають лише приміщення № 50 та № 51. На думку відповідача, за відсутності у [PERSON] зареєстрованого права власності на приміщення, якими вона користується, остання не може вимагати захисту своїх прав. В письмових поясненнях регіональне відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області просить розглянути справу на розсуду суду відповідно до вимог діючого законодавства, забезпечивши збереження цілісності державного майна. В письмових запереченнях [PERSON] просить відхилити апеляційну скарги [PERSON] та залишити рішення суду від 26.07.2015 року без змін, стверджуючи, що [PERSON] самовільно зайняла приміщення загального користування. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цієї справи, а також матеріали цивільної справи № 742/2575/15-ц за позовом [PERSON] до Територіальної громади м. Прилуки, Регіонального відділення Фонду державного майна України про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. ст.10,11,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, і кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Розглядаючи справу та ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача в частині самовільного перепланування житлового будинку шляхом закладення дверних отворів між кімнатами №№ 61-62 та 61-60 є незаконними, оскільки будівельні роботи були проведені без отримання згоди власника будинку та виконавчого комітету Прилуцької міської ради. Апеляційний суд не погоджується з рішенням суду першої інстанції, враховуючи наступне. Перевіряючи доводи скарги, апеляційним судом встановлено такі обставини справи. Як встановлено рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18 вересня 2007 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 17 грудня 2007 р., згідно листа від 09.12.1983 р. Всесоюзним промисловим обєднанням по виробництву клеєвої та желатинної продукції було надано дозвіл передати тимчасові будівлі та споруди колишньої столової та котельної з балансу заводу «Белкозін» на баланс Прилуцького мясокомбінату Чернігівського виробничого об»єднання мясної промисловості. 28 грудня 1983 року відбувся прийом-передача тимчасових будівель столової та котельної заводом «Белкозин» Прилуцькому мясокомбінату, що підтверджується відповідним актом. Зазначені будівлі перебували на балансі ВАТ „Прилуцький мясокомбінат, але не увійшли до його статутного фонду під час приватизації. Згідно виписки з протоколу № 5 засідання профкому Прилуцького мясокомбінату від 27.03.1995 р., останнім було надано згоду на перебудову приміщень колишньої їдальні під житлові кімнати робітнику мясокомбінату [PERSON] і комірнику [PERSON] Як встановлено рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 15 лютого 2016 року, будівля № 42 по вул.Дружби народів у м.Прилуки у власності територіальної громади м.Прилуки не перебуває і на балансі КП «Прилукижитлобуд» не значиться. За повідомленням виконавчого комітету Прилуцької міської ради у будинку № 42 по вул. Дружби народів у м.Прилуки натепер наявні чотири квартири: квартира № 13 [PERSON]; квартира № 16 [PERSON][ADDRESS] [PERSON][ADDRESS] [PERSON] Квартирою № 13, яка складається із кімнат №№ 26, 27, 28, 29, 30, 31, 45, 46, 47, 48, 49 користується позивач [PERSON], а квартирою № 16, яка складається з кімнат 53,54,52,40,41,42,44,43,57,56,55,61,59,60. користується відповідач [PERSON] Апеляційним судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] для входу у свої квартири використовують один спільний вхід приміщення № 50 - площею 1,5 кв.м та приміщення № 51- площею 6,3 кв.м. Належної проектної будівельно-технічної документації та необхідних дозволів на переобладнання колишньої будівлі їдальні та котельної під свої житлові приміщення [PERSON] та [PERSON] не надали у суді першої інстанції і не представили апеляційному суду. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Усупереч вимогам ст. 61 ЦПК України, судом першої інстанції не прийнято до уваги рішення апеляційного суду Чернігівської області від 16 лютого 2016 року у справі № 742/2575/15-ц за позовом [PERSON] до територіальної громади м.Прилуки в особі Прилуцької міської ради, регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, яким [PERSON] у задоволенні позову відмовлено та яке набрало законної сили і згідно до ст. 61 ЦПК України є преюдиціальним при вирішенні цієї справи - № №742/1672/16-ц. Звертаючись до суду із цим позовом, [PERSON] зазначала, що вона в будинку № 42 по вул. Дружби Народів в м. Прилуки користується наступними приміщеннями: кімнатами №№ 26, 27, 28, 29, 30, 31, 45, 46, 47, 48, 49, 50, 51, проте заявлені нею позовні вимоги стосувались кімнат №№ 52, 60, 61, 62, тобто приміщень які в її користуванні не перебувають. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одним із принципів загальних засад цивільного судочинства, встановлених ст. 3 ЦК України, є принцип справедливості. В порушення зазначеного принципу, задовольнивши частково вимоги [PERSON], суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем не надано належних і допустимих документальних доказів, які б безспірно підтверджували факт порушення відповідачем її прав. Перевіряючи доводи скарги, апеляційним судом встановлено, що згідно ордеру на житлове приміщення в гуртожитку № 2 від 28.12.1995 року [PERSON] на сімю із чотирьох осіб було виділено квартиру № 13, житловою площею 34 кв.м. Натепер площа займаної [PERSON] квартири становить 88,9 кв.м, за виключенням приміщень, які використовуються сторонами як спільний вхід до квартир (96,7 кв.м - 6,3 кв.м 1,5 кв.м =88,9 кв.м). При цьому позивачем не надано доказів наявності у неї права на користування приміщеннями №№ 53,54,52,40,41,42,44,43,57,56,55,61,59,60, якими як квартирою № 13 користується [PERSON] Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що квартири № 13 і № 16 самі по собі відокремлені одна від одної і мають лише спільний вхід, - приміщення № 50 площею 1,5 кв.м та приміщення № 51 площею 6,3 кв.м., використовуючи який [PERSON] та [PERSON] потрапляють кожна у свою квартиру. У розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод[ADDRESS], якою користується [PERSON] та квартира № 16, якою користується [PERSON] у будівлі по вул..Дружби Народів, 42 у м. Прилуки Чернігівської області, є житловими приміщеннями і, у разі порушення житлових прав осіб, які у цих квартирах проживають, судовому захисту підлягатимуть як житлові права [PERSON], так і житлові права [PERSON] Проте, сукупність обставин справи і наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що [PERSON] не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих документальних доказів, які б достовірно підтвердили, що у займаній [PERSON] квартирі [ADDRESS] натепер знаходяться приміщення загального користування і не доведено, що ці приміщення загального користування [PERSON] коли-небудь використовувала для своїх потреб. Апеляційний суд приходить до висновку, що матеріали цивільної справи не містять належних та допустимих доказів, які б призвели до безсумнівного переконання, що позивачем доведено незаконність дій відповідача та порушення цим прав позивача. Зазначені обставини справи не були зясовані і не досліджувались судом першої інстанції належним чином, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті спору та відмови [PERSON]К у задоволенні позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з позивача на користь позивача належить стягнути судові витрати за апеляційний розгляд справи в сумі 606 грн. 32 коп. (а.с.114).

Outcome: approved