Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-13 00:00:00

До Балтського районного суду Одеської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] і [PERSON] про стягнення боргу (провадження № 2/493/431/17), а також надійшла з Котовського міськрайсуду Одеської області цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошової компенсації (провадження №2/493/557/17. Вказані провадження були обєднані в одне провадження. Позивач [PERSON] за первісним позовом звернулася до суду про стягнення з [PERSON] і [PERSON] по 197 тис. 940 грн. 86 коп., стверджуючи, що [PERSON] є її сином, а [PERSON] її колишньою невісткою, які з 22.03.2003 року по 28.09.2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі і проживали в [INFO]. Її син [PERSON] займався підприємницькою діяльністю в м. Балта Одеської області, та для підприємницької діяльності йому необхідний був автомобіль для підвозу товару до ринку та придбання товару в іншому населеному пункті. Для цього вона позичила йому 24.04.2012 року для придбання, ним особисто, автомобіля 18 тис. доларів США, за які той придбав автомобіль марки HYUNDAI Accent, 2012 року випуску. Борг син взяв зобовязання віддати до 20.07.2015 року. Оскільки починаючи з 2013 року підприємницька діяльність майже не приносила належного прибутку, необхідного для погашення боргу, син вчасно не погасив борг, тому вирішив передати їй автомобіль в рахунок боргу, що оцінений цей автомобіль був в 70 тис. грн. Однак, оскільки автомобіль був дуже сильно пошкоджений, так як потрапив в ДТП, хоча і був відремонтований сином, на що той теж брав гроші в борг, вона змушена була його продати, а отримані від продажу кошти повернути в рахунок боргу [PERSON], у якої вона взяла 18 тис. доларів США в борг, які в подальшому дала в борг сину для придбання вказаного автомобіля. За цей автомобіль їй було заплачено 50 тис. грн. [PERSON] жодних претензій відносно автомобіля до [PERSON] і до неї на той час не мала і, безумовно, не заперечувала проти цього. 30.09.2015 року [PERSON] і [PERSON] розлучилися, [PERSON] подала заяву до суду про розподіл майна, в тому числі і вище вказаного автомобіля, тому вона вимушена звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідачів на її користь по 197 тис. 940 грн.86 коп., які у неї взяв в борг [PERSON], при цьому вона від суми боргу відрахувала кошти, які отримала від продажу автомобіля. В судовому засіданні позивач і її представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі і просять їх задовольнити. Позивач [PERSON] теж звернулася до суду з вторинним позовом про стягнення з [PERSON] на її користь вартості ? частки автомобіля марки HYUNDAI Accent, 2012 року випуску, держномер ВН 1062 ЕЕ (VIN-Z94CU41CACR111100) в рахунок грошової компенсації та стягнення з [PERSON] вартості судового збору 551 грн. 21 коп., стверджуючи, що спірний автомобіль вони придбали в період шлюбу за спільні сімейні кошти, для потреб сімї, що вказаний автомобіль був відчужений [PERSON] без її згоди, тому з нього слід стягнути на її користь грошову компенсації від вартості автомобіля, пропорційно її частці, що повинна становити ?. В судовому засіданні представник [PERSON], адвокат [PERSON] вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі і просить їх задовольнити, оскільки спірний автомобіль придбаний в період шлюбу сторін, за їх спільні кошти, для потреб сімї, який відповідач продав без згоди дружини, тому з нього слід стягнути компенсацію в розмірі ? частки вартості автомобіля. Що стосується позову [PERSON] про стягнення з [PERSON] боргу в сумі 197 тис.940 грн.86 коп., то ці вимоги він не визнає, оскільки ніяких коштів в борг [PERSON] не брала, що гроші на автомобіль були їх особистими коштами, про борг її колишнього чоловіка [PERSON] вона нічого не знала і згоди на це не давала. Представник відповідача [PERSON], адвокат [PERSON] з позовом [PERSON] про стягнення боргу погодився і вказав, що, дійсно, [PERSON] придбав автомобіль марки HYUNDAI Accent, 2012 року випуску, держномер ВН 1062 ЕЕ (VIN-Z94CU41CACR111100) за кошти, які йому дала в борг мати [PERSON], і борг він погасити не зміг, оскільки підприємницька діяльність майже не приносила прибутку, достатнього для погашення боргу, тому він віддав автомобіль [PERSON] в рахунок боргу, але до цього автомобіль був сильно пошкоджений, потрапив в ДТП, він теж брав кошти в борг на ремонт автомобіля в сумі 2500 доларів США, та після ремонту [PERSON] змогла його продати тільки за 70 тис. грн., [PERSON], з якою той був ще у шлюбі, претензій відносно передачі автомобіля в рахунок часткового погашення боргу не мала, оскільки він був придбаний не за кошти сімї і не для потреб сімї, а для його підприємницької діяльності і за його особисті кошти, які він отримав в борг. Щодо позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошової компенсації за ? частку автомобіля, то з цим позовом він не згоден, оскільки автомобіль є особистою власністю [PERSON] і був придбаний за власні кошти [PERSON], які той отримав в борг від [PERSON], автомобіль був придбаний саме для [PERSON], для зайняття ним підприємницькою діяльністю, а не для потреб сімї, грошей на придбання якого в сімї не було, а оскільки письмової згоди [PERSON] на здійснення позики значної суми коштів, яка явно виходить за рамки дрібної побутової угоди, не було, то позичені кошти є коштами відповідача [PERSON], тому він просить у позові [PERSON] відмовити. Заслухавши вимоги позивача за первісним позовом [PERSON], її представника адвоката [PERSON], представника позивача [PERSON], адвоката [PERSON], заперечення представника відповідача [PERSON], адвоката [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов [PERSON] слід задовольнити частково, а за вторинним позовом [PERSON] відмовити у повному обсязі у звязку з наступним. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] 24.04.2012 року взяв в борг у [PERSON] гроші в сумі 18 тис. доларів США для придбання автомобіля марки HYUNDAI Accent, 2012 року випуску, держномер ВН 1062 ЕЕ (VIN-Z94CU41CACR111100) для використання його не на задоволення потреб сімї, а на інші потреби, а саме для зайняття підприємницькою діяльністю, та взяв зобовязання повернути цей борг до 20.07.2015 року. Однак, борг не повернув, тому позивач [PERSON] просить стягнути його з [PERSON] і [PERSON] в рівних частках, тобто по 197 тис. 940 грн. 86 коп., оскільки на час взяття боргу вони перебували у зареєстрованому шлюбі. Згідно п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Цивільні обовязки, відповідно до ст. 14 ЦК України, виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства, виконання цивільних обовязків забезпечуються засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Вимогами ч.1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст.ст.\~525,\~526 ЦК України\~зобов'язання має виконуватися належним чином, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до\~ст. 629 ЦК України\~договір є обов'язковим для виконання сторонами. \~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно\~ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. \~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно\~ст. 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. \~\~\~\~\~\~\~\~ Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми. В даному випадку розписка [PERSON] про визнання боргу та зобовязання його повернення і є тим самим документом, який свідчить, що між [PERSON] та відповідачем [PERSON]О.в даному випадку відбувся договір позики, а також розписка визначає суму позики. Про те, що відповідач виконав свої зобовязання, належних письмових доказів не представлено, а відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі, а якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа, кредитор повинен вказати про це у розписці, які він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку. У відповідності \~ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Разом з тим, відповідач борг\~за договором\~позики у встановлений в розписці строк, не\~повернув. Таким чином, наявність у позивача [PERSON] оригіналу розписки і відсутність у відповідача [PERSON] письмових доказів про повернення боргу, свідчать про те, що борг не повернутий, тому підлягає стягненню. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Згідно п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року, при задоволенні позову про стягнення грошових сум, що підлягають стягненню, слід зазначати у грошовій одиниці України гривні, а у разі стягнення грошової суми в іноземній валюті, суду слід навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Позивачем [PERSON] вказано, що 7368 доларів 30 центів США, які вона просить стягнути з [PERSON], станом на день подання позову до суду складає саме 197940 грн. 86 коп. В цій частині позову позивач не змінювала свої позовні вимоги і наполягає на їх задоволенні. Суд констатує, що оскільки договір купівлі-продажу автомобіля [PERSON] укладено не на задоволення інтересів сімї, а для використання автомобіля в його особистій підприємницькій діяльності, що борг [PERSON] брав самостійно, [PERSON] при цьому не була присутня, зобовязань по поверненню боргу не брала, тому вона і не повинна повертати борг [PERSON], а оскільки позичені кошти були коштами відповідача [PERSON] й придбаний за них автомобіль є його особистим майном, він і повинен повернути борг в сумі, яку вимагає стягнути з нього позивач [PERSON], тобто 197940 грн. 86 коп. \~\~\~\~\~\~ В судовому засіданні також встановлено, що [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.03.2003 року по 28.09.2015 року. 11.05.2012 року, тобто коли сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, [PERSON] придбав на підставі довідки-рахунку серії ДПІ № 533510 від 08.05.2012 року, виданої ТОВ «Хюндай мотор Україна», автомобіль марки HYUNDAI Accent, 2012 року випуску, держномер ВН 1062 ЕЕ (VIN-Z94CU41CACR111100) . 16.06.2015 року, тобто в той час, коли сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, вище вказаний автомобіль був перереєстрований на [PERSON], а 26.04.2016 року цей же автомобіль був перереєстрований на [PERSON] Крім того, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] отримав в борг від [PERSON] 18 тис. доларів США на придбання вище вказаного автомобіля для власних потреб, з метою продовження займатися підприємницькою діяльністю. Цей факт підтвердили як [PERSON], так і [PERSON], свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які в судовому засіданні показали, що [PERSON] займався підприємницькою діяльністю і йому необхідний був для цих цілей автомобіль, а оскільки у нього не було грошей на покупку автомобіля, то він отримав 18 тис. доларів США у своєї матері [PERSON] в борг 24.04.2012 року, а [PERSON] взяла цю суму грошей в борг у [PERSON], що підтверджується і розписками від 24.04.2012 року від [PERSON], а також розпискою від 24.04.2012 року [PERSON], які були складені в присутності [PERSON], [PERSON] і на яких є їх підписи. В той час разом з [PERSON] і [PERSON] не було [PERSON] і її підпису в розписках немає. Згідно\~ст.60 Сімейного Кодексу України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 30.09.2015 року по цивільній справі № 505/3061/15-ц шлюб між сторонами розірвано. Згідно\~ст.69 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. \~\~\~\~\~\~ Відповідно до\~ст.70 СК України\~у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. \~\~\~\~\~\~ Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою (ст.71\~ч.2,\~4 СК України). Однак, як вказано в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 07.09.2016 року(справа № 6-801-цс(16), норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Судом зясовано джерело коштів, за які було придбано спірний автомобіль. Зокрема, встановлено, що його придбано за кошти, які були отримані в борг особисто [PERSON] 24.04.2012 року для зайняття підприємницькою діяльністю. Судом також встановлено, що борг не був погашений у період шлюбу, що [PERSON] погасив його частково в сумі 70 тис. грн. шляхом передачі [PERSON] спірного автомобіля, що доказів того, що [PERSON], яка на той час ще була у шлюбі з [PERSON], не погоджувалася з цим рішенням, суду не представлено, навпаки, [PERSON] і [PERSON] показали, що [PERSON], знаючи про те, що у [PERSON] є великий борг перед [PERSON], не заперечувала проти передачі автомобіля останній і до [PERSON] на той час претензій не мала і не мала їх і до [PERSON] Крім того, рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 11.05.2016 року про розподіл майна подружжя за позовом [PERSON] до [PERSON] встановлено, що [PERSON] не надано суду жодних допустимих доказів про те, що даний автомобіль на момент звернення [PERSON] до суду належав на праві власності комусь із сторін. Навпаки ж, стороною відповідача було надано суду технічний паспорт на спірний автомобіль, з якого вбачається, що його відчужено [PERSON] ще в період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі. Доказів неправомірності даного правочину позивачем суду не надано, тому в задоволенні цих позовних вимог відмовлено. Не зважаючи на те, що вказане рішення набрало чинності, позивач [PERSON] знов звертається до суду з позовом «про поділ майна подружжя» і саме в рахунок ? частки автомобіля просить стягнути грошову компенсацію, при цьому жодного доказу того, що спірний автомобіль був придбаний за сумісні кошти подружжя, джерело набуття цих коштів, а саме набуття його за спільні сумісні кошти або спільну працю подружжя, не представлено. Навпаки встановлено, що спільних коштів для придбання автомобіля та на його ремонт подружжя не мало, [PERSON] ніде не працювала, [PERSON] був підприємцем, однак прибутки мав незначні, про що свідчать дані Подільської обєднаної державної податкової інспекції Головного Управління ДФС в Одеській області від 22.09.2017 року № 757. Суд відноситься критично до письмових пояснень матері позивача [PERSON] [PERSON], надісланих нею поштою, так як в своїх поясненнях [PERSON] вказує на те, що [PERSON] не брала в борг кошти у [PERSON] і не давала їх в борг для придбання спірного автомобіля, що гроші склали діти самі, так як займалися підприємницькою діяльністю і що вона їм висилала кошти, оскільки жодного доказу тим фактам, на які вона посилалася в поясненні, не було представлено в судовому засіданні а ні позивачем [PERSON], а ні її представником. На підставі викладеного,

Outcome: partial