Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

Департамент міського господарства Ужгородської міської ради звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з вищезазначеним позовом, який обґрунтовує наступним. 27.02.2012 року рішенням сесії Ужгородської міської ради № 645 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» гр.. [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка прилягає до його власної земельної ділянки площею 0, 023 га по [ADDRESS] та надано її в оренду строком до 26.09.2022 року. З метою спонукання до належного оформлення договірних відносин відповідачу надісланий лист № 24.01.-12/2984 від 10.11. 2016 року з проектами договору оренди, який надісланий 24.11. 2016 року. Однак станом на день подачі даного позову до суду, орендарем не підписано та не повернуто вищевказаного договору оренди до Департамент міського господарства Ужгородської міської ради, що свідчить про фактичне використання землі без належного оформлення правовстановлюючих документів. Таким чином ухилення відповідача від укладення договору оренди земельної ділянки призводить до невиконання функцій органом місцевого самоврядування, у зв`язку з чим порушуються економічні інтереси держави. Відтак позивач зазначає, що на момент підготовки позовної заяви відповідачем договору оренди земельної ділянки не укладено та не проведена його реєстрація. За таких обставин , враховуючи існування чинного рішення органу місцевого самоврядування про надання [PERSON] земельної ділянки в оренду, наявність прямої вказівки Закону щодо обов`язковості укладення договору оренди землі із земель державної або комунальної власності, а також те, що звернення позивача про спонукання укласти договір оренди земельної ділянки залишено відповідачем без реагування, позивач просить суд визнати договір оренди земельної ділянки № 1918 укладеним з 08.11. 2016 року, площею 0, 023 га по [ADDRESS] кадастровий номер 2110100000:41:001:0421 у відповідності до типової форми договору оренди, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 року № 220. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.09.2018 року відкрито провадження у даній справі та визначено, що справа буде розглядатися за загальними правилами позовного провадження. Відповідач скористався свої правом на відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з тих підстав, що станом на дату подання позовної заяви сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору, відтак договорі оренди земельної ділянки № 1918 є неукладеним. Звертає увагу на те, що відповідач не висловлював свою згоду на укладення договору оренди земельної ділянки на умовах запропонованих позивачем та не здійснював жодних фактичних дій щодо його виконання. Так відповідач стверджує, що у нього відсутній обов`язок отримувати земельну ділянку в оренду у тому випадку, якщо він вказаною земельною ділянкою не користується та на ній не розташоване жодне його майно. Відтак жодних прав позивача ним не порушено. Позивачем до суду подано відповідь на відзив, у якому звертає увагу на те, що підставою для прийняття 27.02.2012 року рішення сесії Ужгородської міської ради № 645 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», яким гр. [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, було волевиявлення відповідача, який звернувся з відповідною заявою щодо затвердження проекту відведення земельної ділянки та надання її в оренду. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову та просив задовольнити з підстав, викладених у змісті позову. Представник відповідача заперечив в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, вивчивши надані сторонами письмові докази, суд встановив наступне. 27.02.2012 року рішенням сесії Ужгородської міської ради № 645 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» гр.. [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка прилягає до його власної земельної ділянки площею 0, 023 га по [ADDRESS] та надано її в оренду строком до 26.09.2022 року. З метою спонукання до належного оформлення договірних відносин відповідачу надісланий лист № 24.01.-12/2984 від 10.11. 2016 року з проектами договору оренди,. Однак станом на сьогоднішній день орендарем не підписано та не повернуто вищевказаного договору оренди до Департамент міського господарства Ужгородської міської ради, що на думку позивача свідчить про фактичне використання землі без належного оформлення правовстановлюючих документів, у зв`язку з чим порушуються економічні інтереси держави. Відтак позивач зазначає, що на момент підготовки позовної заяви відповідачем договір оренди земельної ділянки не укладено та не проведена його реєстрація. За таких обставин, враховуючи існування чинного рішення органу місцевого самоврядування про надання [PERSON] земельної ділянки в оренду, а також те, що звернення позивача про спонукання укласти договір оренди земельної ділянки залишено відповідачем без реагування, позивач просить суд визнати договір оренди земельної ділянки № 1918 укладеним з 08.11. 2016 року, площею 0, 023 га по [ADDRESS] кадастровий номер 2110100000:41:001:0421 у відповідності до типової форми договору оренди, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 року № 220. Відповідач повністю заперечив вимоги на тому, що станом на дату подання позовної заяви сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору, відтак договір оренди земельної ділянки № 1918 є неукладеним. За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачав, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, який встановлений договором або законом. Такого способу захисту як визнання договору підряду укладеним цивільне законодавство не передбачало, а суд не мав відповідного повноваження. Лише з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений не тільки договором або законом, але й судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України в редакції, чинній на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частини перша та друга статті 640 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна зі сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами ЦК України (частина восьма статті 181 ГК України). З огляду на вказані приписи не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону. Згідно з частиною другою статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами. У такому разі визнання вказаного договору укладеним не буде належним способом захисту. Стаття 792 ЦК України передбачає, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються спеціальним законом. У частині другій статті 125 ЗК України вказано, що право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Вимога про те, що право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону, передбачена у частині другій статті 126 ЗК України. Спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини, є Закон України від 06 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (далі - Закон № 161-XIV) у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. У статті 13 Закону № 161-XIV визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї зі сторін може бути посвідчений нотаріально (стаття 14 цього Закону № 161-XIV). Згідно зі статтею 18 цього Закону договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Статтею 20 Закону № 161-XIV передбачено, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом. Момент укладення договору визначено у статтях 638, 640 ЦК України. Вказано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Отже, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, дотрималися письмової форми договору та підписали його, він вважається укладеним. Із системного аналізу ЦК України можна зробити висновок, що вказане правило визначення моменту укладення договору стосується лише договорів, які повинні бути укладені у простій письмовій формі. Права й обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні договору оренди земельної ділянки, набуваються лише після його державної реєстрації, як передбачено статтями 18, 20 Закону № 161-XIV, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. Верховний Суд України вказував, що поняття «момент укладення договору» та «момент набрання чинності договором оренди земельної ділянки» різняться змістовим наповненням, а також можуть відрізнятися у часі, про що зазначено і у мотивувальних частинах постанов від 19 лютого 2014 року у справі № 0426/14068/2012 (провадження № 6-162цс13) та від 13 червня 2016 року у справі № 570/3056/15-ц (провадження № 6-643цс16). Переважна більшість правовідносин, які урегульовані нормами цивільного законодавства, є відносинами, у яких забезпечується правомірна поведінка їх суб`єктів та нормальна реалізація ними суб`єктивних прав і виконання суб`єктивних обов`язків. Тому і строки у таких правовідносинах є строками здійснення суб`єктивних цивільних прав та виконання обов`язків. Це загальне правило закріплено у статті 631 ЦК України, зокрема що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Разом з тим, у частині третій вказаної статті обумовлено, що сторони можуть установити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Момент укладення договору передбачений у статті 640 ЦК України і пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх його істотних умов та дотриманням певних вимог, якими є передання майна або вчинення іншої дії, нотаріальне посвідчення договору або його державна реєстрація, якщо таке передбачено актами цивільного законодавства. У спеціальному Законі № 161-XIV вказано, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації (стаття 18). Оскільки моменти укладення договору та набрання ним чинності збігаються (частина друга статті 631 ЦК України), то моментом укладення договору оренди земельної ділянки на час дії зазначеної редакції частини третьої статті 640 ЦК України є саме його державна реєстрація, якщо сторони договору не передбачили у договорі інше, відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України. Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2019 року у справі № 332/1178/17 (провадження № 14-338цс19). В абзаці третьому п. 8 ППВСУ № 9 ззанчено, що не є укладеними правочини(договори), в яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення, зокрема якщо відсутня згода за всіма істотними умовами договору, не отримано акцепт стороною, що направила оферту, не передано мано, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо. В світлі вказаних норм закону суд приходить до переконання, що стороною позивача не доведено факт укладення вказаного у позові договору оренди, оскільки відсутні відомості про державну реєстрацію договору оренди, натомість у частині другій статті 125 ЗК України чітко вказано, що право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Також в даному випадку відсутні докази того, що сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами договору та отримано акцепт стороною, що направила оферту. Також в матеріалах справи відстуні будь-які докази того, що вказана в позові земельна ділянка дійсно була передана відповідачу, або, що такий фактично користувався нею. Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. На підставі викладеного вище, з врахуванням того, що стороною позивача не доведено обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд приходить до переконанння, що позов є необгрунтованим та таким, що не підлягає до виконання.

Outcome: dismissed