Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

В травні 2021 року Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому остаточно прохав суд припинити з 1 червня 2021 року стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку стягнутих за рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 вересня 2016 року по справі №204/5075/16-ц, відкликати з Чечелівського ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) виконавчий лист № 204/5075/16ц, виданий 27.09.2016 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення аліментів з [PERSON] , а також стягнути з [PERSON] на користь позивача 11921,48 грн. безпідставно набутих аліментів за період з 09.03.2021 \~ \~ \~ \~року по 31.05.2021 року. В обґрунтування позову, [PERSON] зазначав, що перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 20 вересня 2008 року по 13 травня 2015 року. З травня 2014 року сторони припинили шлюбно-сімейні відносини та ведення спільного господарства, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано. Під час шлюбу [INFO] народилася донька [PERSON] . В свою чергу, Чечелівським ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) на підставі виконавчого листа № 204/5075/16ц виданого 27.09.2016 Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська 27.09.2016 року на виконання рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 6 вересня 2016 року проводиться стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] , на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Впродовж всіх цих років [PERSON] сумлінно сплачував аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , в добровільному порядку перераховував щомісячно кошти на банківську картку відповідачки. Донька [PERSON] проживала з матір`ю в орендованих квартирах. 10 лютого 2021 року донька в черговий раз написала позивачу на вайбер, щоб він її забрав до себе жити бо не може терпіти більше негативного ставлення до неї з боку матері та має намір втекти з дому. Позивач приїхав до місця мешкання доньки, яка плакала і просила забрати її, але відповідачка двері не відкрила ні йому, ні поліції, яка приїхала за викликом позивача. Позивач звернувся із заявою до поліції про неналежне поводження відповідачки з донькою і до органу опіки та піклування про визначення місця проживання доньки з ним, батьком. 9 березня 2021 року відповідачка привела доньку з її речами до позивача для проживання. З 9 березня 2021 року донька [PERSON] постійно проживає окремо від матері разом з позивачем у двокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] , де він мешкає разом з своєю дружиною та дітьми. [PERSON] була виділена окрема кімната з усіма необхідними для проживання та духовного розвитку речами. Зазначені обставини підтверджуються належними доказами. Тобто, з 9 березня 2021 року по-теперішній час дитина постійно проживає з батьком, який самостійно матеріально її забезпечує, а відповідачка продовжує отримувати від позивача аліменти на дитину, що свідчить про недобросовісність відповідачки. Так, відповідачка отримала від позивача аліменти на дитину за березень 2021 року - 4332,75 грн., квітень 2021 року - 4353,43 грн., травень 2021 року - 4353,43 грн. Оскільки на теперішній час на підставі рішення суду з [PERSON] стягуються аліменти на утримання доньки на користь матері [PERSON] , яка доньку не утримує та разом з нею не проживає, тобто дитина не отримує кошти за призначенням, а в добровільному порядку домовитися з відповідачкою про припинення стягнення аліментів і повернення безпідставно набутих аліментів неможливо, тому позивач звертається до суду з даним позовом про припинення стягнення аліментів на утримання [PERSON] та стягнення на його користь безпідставно набутих аліментів в розмірі 11921,48 грн. Ухвалою суду від 05 липня 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 05.07.2021 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. Відповідач надала суду письмовий відзив на позовну заяву, у якому з позовними вимогами не погодилася, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, прохала суд відмовити у їх задоволенні, звертала увагу суду, що наведений у позові виклад обставин, якими [PERSON] обґрунтовує свої вимоги, не відповідає дійсності. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку з наступним. Статтею 15 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст.16 ЦК України. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 20 вересня 2008 року сторони перебували у шлюбі, який рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2015 року розірвано. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] . Місце проживання позивача [PERSON] з 22 квітня 2009 року зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . Місце проживання відповідача [PERSON] з 13 жовтня 2008 року також зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 6 вересня 2016 року, що набрало законної сили 19 вересня 2016 року, позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на дитину задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини з усіх видів його заробітку, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 4 серпня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття, допустивши негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць; в іншій частині позовних вимог відмовлено. Чечелівським відділом державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) на підставі виконавчого листа №204/5075/16ц, виданого 27.09.2016 року Красногвардійським районним судом м.Дніпропетровська 27.09.2016 здійснюється виконання вищевказаного рішення суду в межах виконавчого провадження № 52558828. Суд бере до уваги, що з 9 березня 2021 року дитина проживала з батьком, але станом на час розгляду справи з 29 серпня 2021 року знову проживає з матір`ю. Зазначені обставини визнавалися сторонами по справі, а тому суд вважає їх встановленими. Окрім того, зазначені обставини також були встановлені під час розгляду цивільної справи №204/2484/21, за фактом спору [PERSON] та [PERSON] щодо визначення місця проживання дитини та визначення порядку участі батька у вихованні дитини. У зазначеній справі 14 вересня 2021 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська ухвалено рішення, яким визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] (ЄДРСР№ [NUMBER] ). Вирішуючи позовні вимоги в частині припинення стягнення аліментів, суд виходить з наступного. Відповідно до положень статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII , в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі М. С. проти України, заява № 2091/13, зауважено, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним ( параграф 76 ). Аналіз наведених норм права, зокрема, й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків ( HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року ). Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною третьою статті 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти ) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до пункту сімнадцятого постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Тобто, за своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Статтею 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Згідно ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно з частиною четвертою статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. З урахуванням встановлених судом обставин, зокрема того, що дитина [PERSON] , [INFO] (на утримання якої стягнуті аліменти), на час розгляду справи та вирішення спору проживає саме з матір`ю, сплата позивачем [PERSON] , аліментів на користь відповідачки на утримання доньки, в силу вимог статті 181 СК України та статті 273 ЦПК України припиненню не підлягає. Таким чином, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог в частині припинення стягнення аліментів та відкликання виконавчого листа - слід відмовити. Вирішуючи позовні вимоги в частині вимог про стягнення з відповідача 11 921,48 грн. безпідставно набутих аліментів, суд зазначає наступне. Згідно довідки з місця проходження служби позивача, В/ч [NUMBER] НГУ було утримано та перераховано аліменти з грошового забезпечення [PERSON] на утримання доньки за березень 2021 року - 4332,75 грн., квітень 2021 року - 4353,43 грн., травень 2021 року - 4353,43 грн. Як вбачається з довідки про стан рахунку від 23.06.2021 pоку AT «УНІВЕРСАЛ БАНК», аліменти на дитину, які позивач, [PERSON] , перераховував на банківський рахунок за згаданий період, знаходяться в обсязі 11 089,45 грн. на банківському рахунку відповідачки. За посиланнями відповідачки у відзиві, ці кошти відповідачка планувала витратити саме на потреби дитини, зокрема підготовку доньки до школи, придбання одягу, взуття, канцелярських принад тощо, та обновити її гардероб на осінь, тому що дитина виросла з більшості своїх речей. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Згідно ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Велика Палата Верховного Суду згідно висновку, визначеного у постанові від 16.01.2019 у справі №753/15556/15-ц, встановила, що у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 25.01.2018 у справі № 601/2435/15-ц звернув увагу на те, що зазначені правила статті 1215 ЦК України застосовуються виключно у випадках, якщо виплата передбачених статтею грошових сум проведена фізичною або юридичною особою добровільно. Для перерахування коштів на підставі рішення суду, передбачений примусовий порядок виконання на підставі норм законодавства про виконавче провадження. Постановою Верховного Суду у складі Другої судової палати КЦС від 20.06.2018 року № 501/2500/15-ц зазначено наступне. Статтею 1215 ЦК України визначено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб для існування, якщо їх виплата проведена фізичною чи юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення статті 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. Подібні висновки щодо застосування статті 1215 ЦК України викладені у: постановах Верховного Суду України від 22.01.2014 справа № 6-151цс13, та від 02.07.2014 справа № 6-91цс14; постановах Верховного Суду від 07.03.2018 справа № 517/186/17, від 28.03.2018 справа № 173/166/17, від 03.05.2018 справа № 473/2859/17. Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 за № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» до лічильних (рахункових) помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не пов`язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, що має місце по даній справі. Це може бути, наприклад, отримання неправильного підсумку при складанні, невірне написання суми, помилки при введенні початкових даних в комп`ютерну програму, які не вимагають правової оцінки. Таким чином, рахункова помилка - це результат неправильного застосування правил арифметики, - не більш того. Різновидом лічильної помилки може бути, наприклад, отримання неправильного результату при додаванні. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях. Позивач на підтвердження недобросовісності відповідача зазначив, про отримання нею аліментів в період проживання дитини з ним. Ці обставини не підтверджують недобросовісності відповідача при отриманні аліментів. Будь - яких інших доказів на підтвердження недобросовісності відповідача позивачем суду не надано. Матеріали справи не містять відомостей про те, що [PERSON] використала названу позивачем суму коштів, сплачених в якості аліментів, не за цільовим призначенням. Аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. В даній справі відповідач отримала від позивача спірні грошові кошти у вигляді аліментів. При цьому, їх виплата проведена позивачем добровільно, без рахункової помилки та без недобросовісності з боку відповідача. Позивач вважає, що наявними є позадоговірні зобов`язання, що виникають з набуття або збереження майна без додаткових правових підстав, кваліфікуючи свої вимоги за ст. 1212 ЦК України. Однак позивач не довів факту недобросовісності, зловживань з боку відповідача, позивачем не було допущено помилки при сплаті аліментів на дитину, за свою власну дитину, що виключає можливість застосування ст. 1212 ЦК України. Крім цього, суд зауважує, що хоча аліменти сплачувались відповідачці, однак не витрачалися нею на власні потреби, оскільки призначені саме на утримання доньки, яка є власником коштів. За таких обставин позивачу слід відмовити в позовних вимогах про стягнення безпідставно набутих аліментів. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, суд залишає сплачений судовий збір за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed