Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-08 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аланд», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горай Олега Станіславовича про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Позовні вимоги мотивовані тим, що 08.09.2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм Олегом Станіславовичем вчинено виконавчий напис №28547 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» заборгованості в розмірі 10 425,27 гривень по договору № 001-01002-140214 від 14.02.2014 року. 29.10.2020 року Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Малковою Марією Вікторівною було відкрито виконавче провадження № 63443081 із примусового виконання напису № 28547. 25.12.2020 року Приватним виконавцем, в рамках провадження по виконанню напису, направлено запит до Державної фіскальної служби України про джерела отримання доходів боржника - фізичної особи [PERSON] . Відповідь ДФС на запит №: 89257456 від 29.10.2020 року містить наступні відомості - «2 - самозайнята особа, яка самостійно нараховує (сплачує) дохід від здійснення підприємницької або незалежної професійної діяльності». Позивач дійсно провадить підприємницьку діяльність, а саме - ФОП [PERSON] , діяльність: 95.11 Ремонт комп`ютерів і периферійного устаткування. Сума заборгованості складає 10425,27грн., в тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить 9 923,82 грн., прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом становить 1,45 грн. За вчинення виконавчого напису третьою особою на підставі статті 31 Закону України «Про нотаріат» отримано плату з відповідача, в розмірі 500,00 грн., які підлягають стягненню з позивача, на користь відповідача. Позивач вважає, що даний виконавчий напис не підлягає виконанню, оскільки заява № 001-01002-140214 від 14.02.2014р., яка по суті є пропозицією укладення договору на відкриття рахунку та згодою з правилами та тарифами ПАТ «Дельта банк» по Договору карткового рахунку (оригінал у відповідача), не є нотаріально-посвідченим кредитним договором. Окрім того, Кредитний договір, заява №001-01002-140214 від 14.02.2014 року, є по суті згодою на зміну Загальних умов та правил відкриття та порядку ведення карткового рахунку, а тому застосовувати стягнення по відсоткам відповідач не мав права, оскільки відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань». Також, відповідачем до заяви про вчинення виконавчого напису не було надано засвідчену стягувачем виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості, що передбачено п.2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, який затверджений постановою КМУ №1172 від 29.06.1999 pоку. Позивач зазначає, що 08.09.2020 року нотаріус стягнув заборгованість, трирічна позовна давність по якій спливла ще 14.02.2017 року. Тобто строк, щонайменше, пропущено на три роки. Враховуючи вище викладене, позивач вважає, що на час вчинення виконавчого напису позивач не мав безспірну заборгованість перед відповідачем. Ухвалою суду від 26.01.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім того, даною ухвалою суду було визначено строки для подання сторонами відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення. У визначені судом строки, відзиву на позовну заяву, відповідачем подано не було. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович пояснень щодо позову не надав. Частиною восьмою статті 178 ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналогічне положення міститься і в ч. 2 ст. 191 ЦПК України. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників судового процесу не надходило. З огляду на це, суд приходить до висновку про вирішення спору за наявними матеріалами у справі. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 08.09.2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. було вчинено виконавчий напис за реєстровим № 28547, відповідно до якого звернуто стягнення з [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 001-01002-140214 від 14.02.2014 року, укладеного з ПАТ «Дельта Банк» правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «АЛАНД» в загальному розмірі 10 425 грн. 27 коп. стягнення заборгованості проводиться за період з 11 серпня 2020 року по 17 серпня 2020 року. Зі змісту виконавчого напису вбачається, що при його вчиненні приватний нотаріус керувався статтею 87 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 2 Переліку документів за, якими стягнення заборгованості проводиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року. Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріат в Україні це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Частиною 2 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» передбачено: вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктами 1.1, 1.2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 № 296/5, визначено наступне: для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів; перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Перелік документів, на підставі яких може бути видано виконавчий напис нотаріуса передбачений положеннями постанови Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 внесено зміни до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172. Зокрема, доповнено переліком після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». На зазначений пункт посилався нотаріус у виконавчому написі. Проте, при вчинені виконавчого напису не враховано, що пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року на час їх застосування, а саме 08 вересня 2020 року, був визнаний судом незаконним та не чинними, а саме Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі № 826/20084/14, яка набрала законної сили. Як вбачається з мотивувальної частини постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року: «…оскаржувані зміни порушують рівність кредитора та позичальника перед законом, визнаючи суб`єктивну і необґрунтовану належним (передбаченим законом) чином позицію заінтересованої особи (сторони кредитора) як істину на шкоду законним інтересам і сторони правочину (сторони позичальника). Оскільки оскаржувані положення Змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, можуть бути застосовані до необмеженого кола фізичних осіб у зв`язку з укладенням ними кредитних договорів та існуванням у них простроченої заборгованості, суд з метою недопущення порушень прав та законних інтересів осіб, що є позичальниками, вважає за необхідне визнати нечинною постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття. Резолютивну частину постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21 березня 2017 року № 23. В подальшому, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року залишено без змін. Велика Палата Верховного Суду Постановою від 20 червня 2018 року відмовила в задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, не знайшовши підстав для такого перегляду. Частиною 2 статті 265 КАС України, якою врегульовано наслідки визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним, встановлено, що нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 у редакції станом на час вчинення оспорюваного виконавчого напису приватним нотаріусом, стосувався лише нотаріально посвідчених договорів і не міг застосовуватись до кредитних договорів, укладених між позивачем та ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс інновація» у простій письмовій формі, оскільки пункт 2 Переліку з 22 лютого 2017 року визнаний нечинним відповідно до постанови Київського апеляційного адміністративного суду. Тобто, оспорюваний виконавчий напис було вчинено нотаріусом 08 вересня 2020 року - в період часу, коли законодавством не було передбачено можливості вчинення виконавчого напису на підставі кредитного договору. Отже, враховуючи, що на момент вчинення виконавчого напису реєстровий № 28547 від 08 вересня 2020 року приватний нотаріус керувався нечинними положеннями Закону, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 908,00 грн. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Між позивачем, як замовником, та Адвокатом Хейнісом О.Г. укладено Договір про надання правової допомоги від 06.01.2021 року, а також додаткову угоду № 1 до цього договору. Згідно квитанцій до прибуткового касового ордеру від 06.01.2021 року та від 14.01.2021 року [PERSON] оплатив за адвокатські послуги 10 000,00 гривень. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, № 37246/04). Суд, виходячи із суті спору та зважаючи на складність цієї справи, тривалий час розгляду, ураховуючи засади виваженості, розумності та справедливості, приходить до висновку до задоволення про стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача в сумі 10 000,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved