Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-30 00:00:00

В січні 2015 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просить суд визнати незаконним та скасувати рішення вченої ради Інституту економіки та менеджменту Національного авіаційного університету (далі - Інституту НАУ) про відрахування [PERSON] з аспірантури за невиконання індивідуального плану роботи, оформленого Протоколом засідання вченої ради Інституту економіки та менеджменту Національного авіаційного університету №12 від 07.10.2013 року, та наказу ректору Національного авіаційного університету (далі - НАУ) №2305/ст від 23.10.2013 року про відрахування [PERSON] з аспірантури за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин. Крім того, позивач порушує питання про необхідність зобов`язати відповідача примусово виконати обов`язок в натурі шляхом видачі наказу керівника про відрахування [PERSON] з аспірантури НАУ за власним бажанням з 01.10.2013 року. При цьому, мотивує свої вимоги наступним. 23.10.2012 [PERSON] було зараховано до аспірантури НАУ очної форми навчання за державним замовленням, між сторонами було укладено відповідну угоду, згідно умов якої позивач зобов`язався 2 рази на рік звітувати на засіданні кафедри (вченої ради Інституту НАУ) про хід виконання дисертації та індивідуального плану підготовки, щорічно проходити атестацію на засіданні кафедри (вченої ради Інституту НАУ) за навчальний рік згідно затвердженого графіку, своєчасно подавати до відділу аспірантури індивідуальний план підготовки, результати атестації та інші необхідні документи тощо. Позивач наполягає на тому, що дотримувався Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого Постановою КМУ від 01.03.1999 року №309 (далі - Положення №309), здійснював педагогічну практику, належним чином виконував роботу над дисертацією у відповідності до термінів її підготовки, передбачених індивідуальним планом роботи. У вересні 2013 року позивач стверджує, що стан його здоров`я погіршився через загострення хронічних хвороб шлунково-кишкового тракту, що, на його думку, унеможливило продовження його навчання в аспірантурі та роботу над дисертацією у режимі денної форми навчання і написав заяву про відрахування з НАУ за власним бажанням. В той же час, наполягає позивач, лише в серпні 2014 року він дізнався про те, що фактично його відрахували не на підставі вищезазначеної заяви, а тому, що рішенням вченої ради Інституту НАУ було констатовано невиконання ним індивідуального плану роботи. А про саме засідання його не повідомляли, як і не ознайомлювали із відповідним наказом. Звертаючи увагу суду на вищенаведені, на думку позивача, порушення, він просить задовольнити позов (а.с.3-8) Представник позивача підтримала позовні вимоги, окремо додала, що разом із заявою [PERSON] про відрахування за власним бажанням ним науковому керівнику було надано звіт про виконання індивідуального плану роботи, проте науковий керівник повідомила, що такий звіт за наявності такої заяви (про відрахування за власним бажанням) не потрібен. Впевненість же позивача в тому, що його буде відраховано саме на підставі даної заяви підтверджує, на думку представника позивача, і той факт, що на даній заяві міститься резолюція «не заперечую» як наукового керівника [PERSON], так і директора Інституту НАУ. На запитання суду представник позивача неодноразово підкреслювала те, що [PERSON] не було повідомлено про засідання вченої ради Інституту НАУ, відтак в разі його такої обізнаності він неодмінно б прийшов на неї і надав свій звіт, як передбачено умовами договору, укладеного між сторонами. Крім того, представник позивача акцентувала увагу на тому, що наказ ректора не відповідає змісту рішення вченої ради і нормам діючого законодавства, які регулюють спірні питання. Так, зокрема, законодавством не передбачено формулювання відрахування через невиконання індивідуального плану за неповажні причини, є зазначення тільки «невиконання», що, на думку представника позивача, є однією з підстав визнання наказу ректора незаконним. Вважала поведінку позивача добросовісною, а не такою, яка пов`язана небажанням сплачувати відповідачу кошти за навчання, що було ініційовано НАУ влітку 2014 року. З представлених представником позивача письмових пояснень вбачається, що позивач хоче звернути увагу суду і на те, що подана позивачем заява про відрахування його з аспірантури за власним бажанням 14.10.2013 року має присвоєний відповідачем вхідний номер 320/06.02 від 16.10.2013 року, а протокол №12 від 07.10. 2013 року, яким оформлене оскаржуване позивачем рішення вченої ради Інституту НАУ, має вхідний номер 322/06.02 від 16.10.2013 року, що, на думку представника позивача, свідчить про те, що засідання вченої ради Інституту НАУ 07 жовтня 2013 року не відбувалося, а сам протокол №12 було складено формально після отримання заяви позивача про відрахування за власним бажанням (а.с.56, 78) Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, зазначав, що своїм позовом позивач намагається уникнути відповідальності по сплаті грошових коштів за навчання, оскільки в разі відрахування за невиконання індивідуального плану роботи аспірант зобов`язаний повернути кошти за навчання. Твердження ж представника позивача про нібито погіршення стану здоров`я вважав надуманими та такими, що не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, оскільки наявність хронічних захворювань не може свідчити про таке погіршення, також представник відповідача просив суд критично поставитися до поданої позивачем заяви про відрахування, оскільки достовірно знаючи про те, що кожного року атестація має відбуватися до 20 жовтня 14 жовтня позивач подає вищезазначену заяву, що, на думку представника відповідача, може свідчити про несумлінність дій позивача і підтверджує те, що наявного звіту він на той час не мав, а будь-яких підтверджень протилежного суду представлено не було. Щодо неповідомлення позивача про саме засідання вченої ради, то він зазначив, що відомості про цю подію вивішуються на стендах Інституту НАУ у загальнодоступних місцях, як і інформація про ті чи інші іспити, відтак інформувати всіх до одного аспірантів чи студентів про це не має необхідності. Більше того, за умовами укладеної між сторонами Угоди саме позивач повинен подати звіт про виконання індивідуального плану роботи, а не відповідач зобов`язаний повідомити його, коли це можна зробити. Також додав, що аспіранти аспірантури Інституту НАУ постійно відвідують кафедри, відтак твердження про необізнаність позивача є нічим іншим як введенням суд в оману. Більше того, представник відповідача зазначав, що між сторонами мали місце цивільно-правові взаємовідносини, а не трудові, відтак наявність самої заяви про відрахування за власним бажанням чи то за станом здоров`я, чи то за сімейними обставинами не зобов`язує керівництво НАУ виносити саме таке рішення (а.с.65) Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України) Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України) Судовим розглядом встановлено, що на виконання п.4 Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого Постановою КМУ 01.03.1999 року №309 (далі - Положення №309), 29 жовтня 2012 року між сторонами було укладено угоду про підготовку аспіранта денної форми навчання за рахунок державного замовлення за №2320/25.03 (далі - Угода), згідно умов якої НАУ взяв на себе зобов`язання забезпечити якісну підготовку позивача згідно з програмою підготовки аспіранта та індивідуальним планом із виплатою позивачеві стипендії з державного бюджету (а.с.10) В свою чергу, позивач згідно п. п.2.1, 2.5 Угоди взяв на себе зобов`язання дотримуватися всіх умов Положення №309, щорічно проходити атестацію на засіданні кафедри (вченої ради Інституту НАУ) за навчальний рік згідно затвердженого графіку, звітувати про хід виконання дисертації та індивідуального плану підготовки, згідно п.п. 2.6, 2.7 Угоди - своєчасно подавати до відділу докторантури та аспірантури індивідуальний план підготовки, результати атестації та інші необхідні документи, захистити дисертацію в установлені строки. Пунктом 2.8 Угоди було передбачено обов`язок позивача відшкодувати вартість навчання в разі відрахування з аспірантури за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку НАУ, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи. Згідно п.3.3 Угода набирає чинності з моменту її підписання і діє до 01 листопада 2013 року. Вищенаведене свідчить про існування між сторонами цивільно-правових відносин, які регламентуються окрім норм чинного законодавства умовами вищезазначеної Угоди, як на тому наполягав представник відповідача в судовому засіданні, і можливість відповідача у передбачених Угодою випадках відрахувати позивача і стягнути вартість навчання. Наказом ректора НАУ №2103/ст від 23.10.2012 року позивача було зараховано з 01 листопада 2012 року до аспірантури НАУ, очної форми навчання, терміном до трьох років. Науковим керівником позивача визначено [PERSON] (а.с.100) Наказом ректора НАУ №2148/ст від 26.10.2012 року позивачу було призначено стипендію з 01.11.2012 в розмірі 1274,00 грн. (а.с.101) Наказом ректора НАУ №2373/ст від 27.11.2012 року позивачу було призначено стипендію з 01.12.2012 в розмірі 1299,00 грн. (а.с.102) Наказом ректора НАУ №723/ст від 08.04.2013 року позивачу було призначено стипендію з 01.01.2013 року в розмірі 1319,00 грн. (а.с.103) Сторонами не заперечується, що в квітні 2013 року позивач надав звіт про виконання індивідуального плану підготовки за період з 01 листопада 2012 року по 01 квітня 2013 року, про що свідчить підпис на ньому і самого позивача, і його наукового керівника (а.с.11) Даних про те, що позивач надав звіт про виконання індивідуального плану підготовки за період з 01 квітня 2013 року по 01 жовтня 2013 року матеріали справи не містять. Доводи представника позивача про те, що він надавався безпосередньо науковому керівнику, проте останній відмовився його взяти, суд вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки судом відповідно до положень ч.4 ст.10 ЦПК України було роз`яснено позивачеві право заявити клопотання про виклик наукового керівника і його допит в якості свідка в судовому засіданні на підтвердження даних обставин проте представник позивача таким правом не скористалася, інших доказів в розумінні ст. ст. 59-61 ЦПК України суду не представив. Крім того, з урахуванням встановлених судом обставин справи, зокрема того, що даний звіт не було подано на засідання вченої ради Інституту НАУ, яке відбулося 07 жовтня 2013 року, на якому безпосередньо було прийнято рішення «рекомендувати» відрахувати [PERSON], тобто не було предметом дослідження на ньому (засіданні), то суд вважає немає необхідності досліджувати під час постановлення рішення у справі і ступінь його (звіту) готовності і виконання, як і те, чи потрібно була наявність «фахових видань», чи ні (а.с.12-35) Як вбачається з п. 19 Протоколу №12 засідання вченої ради Інституту НАУ від 07.10.2013 року, на якому була присутня науковий керівник позивача [PERSON], було рекомендовано відрахувати [PERSON] з аспірантури НАУ з 01 листопада 2013 року за невиконання індивідуального плану роботи (а.с.105, 108) Наказом ректора №2305/ст від 23.10.2013 року позивача відраховано з аспірантури з 01 листопада 2013 року за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин (а.с.104) Згідно атестаційної картки аспіранта [PERSON] атестацію він повинен був пройти та подати звіт про виконання індивідуального плану роботи до 20 жовтня поточного року, що свідчить про те, що кінцевий термін виконання своїх обов`язків за Угодою позивачу був достеменно відомий (а.с.46-48) Факт неподання такого звіту представник позивача не заперечувала в судовому засіданні. Її ж доводи про те, що позивач його не подав, оскільки саме науковий керівник [PERSON] повідомила позивача про те, що в цьому немає потреби, і в разі подання заяви про відрахування за власним бажанням його подавати не треба, суд вважає неспроможними та такими, що не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи. Відносини, які склалися між сторонами підпадали під регулювання Угоди, укладеної між сторонами, умовами якої, як зазначалося судом вище, було передбачено протилежне і позивач, підписуючи цю Угоду не міг цього не знати, як і наслідків такого невиконання (а.с.10) Так, суд вважає такими, що заслуговують на увагу доводи представника відповідача про те, що Угодою між сторонами чітко передбачено обов`язок саме позивача подати звіт про виконання індивідуального плану роботи, а не відповідача - повідомляти його, коли це можна зробити,в тому числі про ті чи інші засідання письмово із обов`язковим підтвердження вручення інформації про таке вручення, як, наприклад, про засідання вченої ради Інституту НАУ. І будь-які виключення не подавати звіти в самій Угоді не передбачені (а.с.10) Саме ж рішення вченої ради мало рекомендаційний, а не обов`язковий характер, відрахування ж [PERSON] мало місце на підставі наказу ректора аж від 23 жовтня 2013 року. Звертає увагу на себе і той факт, що оскаржуваний наказ ректора винесено саме 23 жовтня 2013 року, в той час як останнім днем атестацій і представлення звіту, як зазначалося судом вище, є 20 жовтня (а.с.46-48) Суд приходить до висновку, що в даному випадку є порушення умов укладеного між сторонами договору (Угоди), що і дало підстави відповідачу відрахувати на підставі п.п.4 п.16 положення №309 позивача з інституту. Згідно п.22 Положення №309 аспірант або докторант може бути відрахованим з аспірантури або докторантури за грубе порушення правил внутрішнього трудового розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених п.19 цього Положення. Рішення про відрахування аспіранта або докторанта приймає вчена рада вищого навчального закладу, наукової установи. На підставі рішення вченої ради аспірант або докторант відраховується з аспірантури або докторантури наказом керівника вищого навчального закладу, наукової установи. 14 жовтня 2013 року позивач написав заяву про відрахування його з аспірантури денної форми навчання з 01.10.2013 року у зв`язку із сімейними обставинами (а.с.40) В даному випадку є слушними доводи представника відповідача про те, що сама наявність заяви про відрахування за власним бажанням чи за сімейними обставинами не може бути безумовною підставою для винесення ректором наказу про відрахування саме на цій підставі. Крім того, суд критично оцінює саму цю заяву позивача, написану ним за 6 днів до кінцевого терміну проходження атестації та представлення звіту, що може свідчити як на тому наполягав представник відповідача в судовому засіданні про його небажання подавати такий звіт і уникнути відповідальності за невиконання умов Угоди між сторонами. Крім того, звертають на себе увагу і ті обставини, що в самій заяві позивач просив відрахувати його за сімейними обставинами, в той час як звертаючись до суду із цим позовом, позивач зазначав про те, що він просив його відрахувати у зв`язку із погіршенням «загостренням» його хронічних захворювань (а.с.76) Будь-яких же доказів не наявності певних захворювань, а саме їх «загострення» суду також не представлено, а наявні в матеріалах справи медичні довідки про тяжкий фізичний стан, який би унеможливлював навчання позивача на очній формі навчання не свідчать (а.с.36-39) Сама заява не звільняє позивача від обов`язку виконання своїх обов`язків за Угодою, в тому числі і представлення звіту про хід виконання індивідуального плану роботи. За встановлених судом обставин позивач свої зобов`язання за Угодою не виконав. Проставлені на заяві резолюції як наукового керівника так і директора Інституту НАУ не свідчать про обов`язок ректора Інституту НАУ видати наказ саме на тій підставі, як зазначено в тій чи іншій такій заяві. Також суд відхиляє твердження представника позивача про те, що факт проставлення вхідного номера на протоколі №12, яким було оформлене рішення засідання вченої ради Інституту НАУ від 07 жовтня 2013 року 322/06.02 від 16.10.2013, ставить під сумнів факт такого засідання взагалі, тому що, як звертала увагу представник позивача, заява [PERSON] про відрахування від 14.10.2013 року має вхідний номер 320/06.02 від 16.10.2013, тому що представник відповідача пояснив, що ці вхідні номери свідчать лише про те, коли зазначені документи потрапили до відділу докторантури та аспірантури, оскільки це індекс саме цього відділу. На підставі викладеного, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок останніх в їх сукупності, суд підстав для задоволення позову не вбачає. Доводи представника позивача про те, що позивач звертався до відповідача влітку 2014 року із заявами про поновлення навчання в аспірантурі та зазначення у оскаржуваному наказі ректора такої причини як відрахування через невиконання індивідуального плану «без поважних причин», що, на думку представника позивача, не передбачено діючим законодавством, не впливають на характер встановлених судом взаємовідносин між сторонами і на кінцеве рішення у справі і не дають суду підстав сумніватися у прийнятому рішенні (а.с.41-43) В той час як не можна залишити без уваги твердження представника відповідача про дивний збіг звернення до суду позивача із даним позовом із зверненням відповідача до позивача із вимогами відшкодувати вартість навчання за 2013 рік (а.с.96-99)

Outcome: dismissed