Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

В серпні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги мотивує тим, що 28 грудня 2011 року [PERSON] отримав від нього кошти для придбання автомобіля в сумі 10 000,00 доларів США та 1 000,00 Євро, а 30 грудня 2011 року - додатково 3 000,00 доларів США., які зобов'язався повернути до 15 лютого 2012 року. 18 серпня 2015 року та 24 серпня 2015 року [PERSON] частково повернув 400,00 доларів США та 600,00 доларів США, тобто, станом на 13 серпня 2018 року борг складає суму в 12 000,00 доларів, що за курсом НБУ - 358 159,80 грн. та 1 000,00 Євро, що за курсом НБУ - 31 212,60 грн., а загалом - 358 159,80 грн., які зобов'язався повернути в строк до 30 листопада 2015 року. Станом на день звернення позивача до суду борг [PERSON] не повернуто, що і стало підставою звернення до суду із зазначеним позовом. Просить стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 358 159,80 грн., 3% річних із простроченої суми заборгованості в розмірі 10 744,79 грн. та судові витрати. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 21 серпня 2018 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. Відповідачу був встановлений п'ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву. У встановлений судом строк відповідач відзив не подав. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження, сторони в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. З норм ч. 2 ст. 1047 ЦК України вбачається, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] в грудні 2011 року отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 10 000,00 доларів США та 1 000,00 Євро. Вказану суму коштів [PERSON] зобов'язався повернути в строк до 15 лютого 2012 року. 18 серпня 2015 року [PERSON] повернув [PERSON] 400,00 доларів США, а також 24 серпня 2015 року [PERSON] повернув [PERSON] через сина останнього 600,00 доларів США в рахунок вказаного вище боргу, іншу суму [PERSON] зобов'язався повернути в строк до 30 листопада 2015 року. Вказані обставини підтверджується розпискою [PERSON] (а.с. 5). Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. (ч. 1 ст. 1047 ЦК України). Виходячи з положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України, допускається пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Згідно положень ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В порядку ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості), що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України). Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що правова природа договору та визначені в договорі істотні умови договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду відповідача, в той же час неможливість виконання грошового зобов'язання не звільняє від відповідальності боржника, а враховуючи, що предметом укладеного між сторонами договору є саме отримання грошових коштів з метою задоволення власних потреб відповідача, при цьому позивач належним чином виконав договірні зобов'язання в частині передачі грошових коштів, тобто кожна із сторін була вільною в укладенні договору та досягла бажаного при його укладені. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Враховуючи викладене, судом встановлено, що відповідачем порушено умови договору позики в частині повернення грошових коштів, на час звернення позивача до суду відповідач виконав взяті на себе зобов'язання за договором позики частково, грошові кошти позивачу в повному обсязі не повернув, в порядку ст. 1051 ЦК України, відповідач не заявляв вимог з приводу оспорювання договору позики, тому позивачем правомірно пред'явлено вимоги до відповідача про стягнення суми боргу в розмірі 12 000,00 доларів США, що відповідно до офіційного курсу гривні по відношенню до долара США становить 326 947,20 грн. та в розмірі 1 000,00 Євро, що відповідно до офіційного курсу гривні по відношенню до долара США становить 31 212,60 грн., а всього - 358 159,80 грн. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а також боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 113 цс 14 від 01 жовтня 2014 року. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 690,00 грн., які сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду. Враховуючи наведене та

Outcome: approved