Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

До Березанського міського суду Київської області звернулось Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Київські регіональні мережі» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиту електроенергію. Позовна заява обґрунтована тим, що відносини між енергопостачальником та громадянами - споживачами електричної енергії регулюються Законом України «Про ринок електричної енергії», Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а також Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими Постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 312. ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні мережі», що є правонаступником ПрАТ «Київобленерго», постачає електричну енергію споживачу - відповідачу по справі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а споживач зобов`язана здійснювати розрахунки з енергопостачальником за спожиту електроенергію по обумовленим тарифам (цінам). За особовим рахунком відповідача № [NUMBER] електроенергія обліковується електролічильником типу 10.012.200 № 10662096. Разом з тим, відповідач неналежним чином виконує свої зобов`язання, у зв`язку з чим згідно рахунку за електроенергію № [NUMBER] від 31.01.2021 виникла прострочена заборгованість за спожиту електроенергію у розмірі 5 967,47 грн. За таких обставин, позивач вважає свої права порушеними та просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за спожиту електроенергію у вказаному розмірі, а також сплачений позивачем судовий збір в сумі 2 270 грн. Ухвалою Березанського міського суду Київської області від 10.03.2021 відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. За правилами ч. 1 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Позивач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, 06.04.2021 та 11.05.2021 через канцелярію суду представник позивача подала заяви, в яких позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала та просила здійснювати розгляд справи без участі їхнього представника (а.с.29,32,39,42-43). Враховуючи вказані обставини, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності належним чином повідомленого позивача, від якого надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, на підставі ч. 2 ст. 211, ч. 1 ст. 223 ЦПК України. Відповідач у судове засідання повторно не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена судом належним чином, а саме поштою рекомендованим листом з повідомленням, повістки надсилались за адресою, вказаною позивачем у позовній заяві, а також шляхом публікації оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України за посиланням http://be.ko.court.gov.ua (а.с.28,35-36,38,40-41). Причини неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Так, відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. За таких обставин, суд прийняв рішення про заочний розгляд справи за наявними матеріалами відповідно до ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач проти такого порядку не заперечував, а належним чином повідомлений відповідач в судове засідання повторно не з`явився, не повідомив причини своєї неявки та не подав відзив. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи та додані до них докази, прийшов до наступних висновків. Так, згідно з довідкою ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні мережі» про фактично спожиту електричну енергію за період з 01.01.2018 по 26.01.2021, споживачем [PERSON] за особовим рахунком № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , в період з січня 2018 по травень 2018 року включно, а також в серпні 2018 року, відбувалось фактичне споживання електричної енергії; вартість спожитої електроенергії становить 4 173,12 грн. (з ПДВ) (а.с.8). Відповідно до особової картки споживача [PERSON] , за період з січня 2019 року по січень 2021 року за особовим рахунком № [NUMBER] споживання електроенергії не здійснювалось, оплата не проводилась (а.с.7). Згідно рахунку за електроенергію № 6539854262 від 31.01.2021, за січень 2021 [PERSON] до сплати нараховано 5 967,47 грн. (з ПДВ) (а.с.5). Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожен має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Як визначено ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються. Статтею 610 ЦК України під порушенням зобов`язання передбачено його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Так, за визначенням ч. 1 ст. 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017 (далі - Закон № 2189-VIII від 09.11.2017), житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. За змістом ч.ч. 1-2 ст. 12 Закону № 2189-VIII від 09.11.2017 надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Відповідно до пункту 1 частини першої № 2189-VIII від 09.11.2017 споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. В свою чергу, згідно з п. 5 ч. 3 ст. 7 вказаного Закону, споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Аналогічні положення щодо договірного регулювання у сфері житлово-комунальних послуг, а також прав та обов`язків споживача містяться також в ч. 1 ст. 19, ч.ч. 1-2 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004, що втратив чинність 01.05.2019 із введенням в дію Закону № 2189-VIII від 09.11.2017, та який підлягає застосуванню до спірних правовідносин у відповідний період з огляду на правила дії актів цивільного законодавства в часі, встановлені ст. 5 ЦК України. Відтак, правовий аналіз вказаних вище норм права дає підстави для висновку, що праву споживача одержувати відповідної якості послуги з електропостачання прямо відповідає визначений законодавством обов`язок споживача оплачувати такі послуги у строки та розмірі, встановлені договором або законом. Згідно із зазначеними нормами закону, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 751/3840/15-ц, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 26.09.2018 у справі № 750/12850/16-ц, від 06.11.2019 у справі № 642/2858/16, висновки яких суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України. З урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях При цьому, за правилами ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За таких обставин, проаналізувавши матеріали справи та надані суду докази в сукупності, суд вважає доведеним, що позивач як енергопостачальник постачав, а [PERSON] як споживач фактично споживала електроенергію за особовим рахунком № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , в період з січня 2018 року по травень 2018 року включно, а також в серпні 2018 року, проте кошти за фактично спожиту електричну енергію не сплачувала, внаслідок чого виникла прострочена заборгованість в розмірі 4 173,12 грн. (з ПДВ). Доказів, які б підтверджували споживання електроенергії споживачем в решті пред`явленої до стягнення заборгованості в сумі 1 794,35 грн., суду надано не було. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення коштів за спожиту електроенергію підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 4 173,12 грн., в решті сума заборговності є недоведеною та безпідставною. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на часткове задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме 1 587,44 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial