Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-08 00:00:00

В травні 2017 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В ході розгляду справи позовні вимоги були уточнені та визначені сторони по справі. В позовній заяві, уточненій позовній заяві позивачі посилалися на те, що вони разом із відповідачкою на підставі виданого виконавчим комітетом Індустріальної ради народних депутатів м. Дніпропетровська ордеру №342 від 11.08.1977 року вселилися у квартиру №6, що розташована у будинку 1/3 по вул. Академіка Образцова у м. Дніпро. Перешкод у користуванні квартирою вони відповідачці не створювали, але у 2009 році, забравши з квартири усі свої речі, і, також малолітню доньку [PERSON], [INFO], відповідачка добровільно виселилася з вказаної квартири та вселилася в житло свого цивільного чоловіка - [PERSON], але з реєстрації місця постійного проживання в квартирі так і не знялася. З того часу відповідачка у спірній квартирі не мешкає, витрати на її утримання не несе, платежі за комунальні послуги не сплачує. Відтак, послуги з обслуговування прибудинкової території і будинку, за тепло, електро, водопостачання, аби уникнути неприємностей з відповідними установами та організаціями, вони вимушені сплачувати за неї своїм коштом. З часу виселення до іншого житла у 2009 року відповідачка житлом у квартирі не цікавилася, вселитися до квартири протягом 8 років наміру не виявила. Питання щодо збереження за нею права користування квартирою [PERSON] ніколи не ставилося. Вважають, що відповідачка на свій власний розсуд скористалася ч.2 ст.310 ЦК України, відповідно з якою фізична особа має право на вільний вибір місця проживання. Спірна квартира не приватизована, належить до комунальної власності територіальної громади м. Дніпро. Оскільки відповідачка у спірній квартирі не проживає понад 7 років, зі спірної квартири виселилася добровільно до іншого житла, вступивши у сімейно-шлюбні відносини з [PERSON] та набула право користування у житлі свого чоловіка, тому на підставі ст.107 ЖК України, просили суд визнати громадянку України [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою №6 будинку 1/3 по вул. Академіка Образцова у м. Дніпро. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27.11.2017 року було залучено в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спорів, Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, відповідно до заяви просив суд розглядати справу за його відсутності та задовольнити позов ( а.с.53). Позивачі [PERSON], [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовну заяву та просили суд позов задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Суду вказали на те, що з 2003 року, після народження дитини - [PERSON], позивачі навмисно створювали нестерпні умови для сумісного з ними проживання, внаслідок чого, вона з малолітньою дитиною була вимушена періодично проживати або в орендованій квартирі, або у друзів. Ключів від квартири в неї не має. Представник третьої особи Комунального житлово-експлуатаційного підприємства №21 в судове засідання не зявився. Про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради у судовому засіданні просив суд ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства. Звернув увагу суду на те, що відповідачка наразі проживає в гаражному боксі №364, де не може проживати її неповнолітня донька, яка була направлена до Комунального Закладу Центру соціально-психологічної реабілітації дітей, у звязку з складними життєвими обставинами. В дитини неконтрольована поведінка, що є наслідком конфліктної ситуації, яка склалася між сторонами. Свідок [PERSON], сусідка, вказала, що заселилася в будинок разом з [PERSON] у 1977 році. Їх квартири знаходяться на одному поверсі та межують спільною стіною. Відповідачка перестала проживати в квартирі з 2007-2008 року. Вона доросла, самостійна людина. Про те, що [PERSON] перестала проживати їй стало відомо через те, що стало тихо на поверсі, оскільки вона вела себе дуже шумно та в неї була аморальна поведінка. Останній раз вона приїздила в квартиру в 2010 році на декілька днів. Її речей в квартирі немає. Свідок [PERSON], тітка відповідачки, розповіла про те, що [PERSON] виселилася з квартири разом з донькою у 2006-2007 році і стала проживати з чоловіком за його місцем мешкання. Останній час вона проживала в с. Башмачка. Так, вона поверталася додому на декілька днів, а потім знову йшла. Її речей в квартирі немає. Свідок [PERSON], товариш померлого чоловіка відповідачки [PERSON], розповів про те, що [PERSON] знав з дитинства, а [PERSON] знає з 2009 -2010 року. Вони проживали з 2009 року по 2013 рік в квартирі №48 в будинку №106 а по пр. Кірова в м.Дніпро, це була квартира бабусі [PERSON]. В 2013 році [PERSON] продав квартиру і купив будинок в с. Башмачка де стала проживати сімя. Коли проживали в м. Дніпрі, то [PERSON] часто йшла з дому і її [PERSON] шукав неділями, місяцями, а дитина залишалася з ним. Свідок [PERSON], подруга відповідача, знайома з дитинства, з якою разом навчалися в музикальній школі. Розповіла про те, що [PERSON] завжди зверталася до неї за допомогою коли її виставляли з квартири і вона допомагала їй. Свідок [PERSON], сусідка по пр. Кірова буд.106 а, яка проживає в кв.47, розповіла про те, що [PERSON] з [PERSON] стали проживати разом в квартирі №48 з 2008 року. Вона спілкувалася з ними кожного дня. Доньці було 5 років, дівчинка часто залишалася ночувати в неї, [PERSON] періодично йшла з квартири і її шукав [PERSON]. Після продажі квартири [PERSON] купив будинок в селі і сімя переїхала жити в село. Суд, заслухавши пояснення позивачів, представника позивача, відповідача, представника відповідача, представника третьої особи, допитавши свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], неповнолітню [PERSON], вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 11.08.1977 року [PERSON] виконавчим комітетом Індустріальної районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська був виданий ордер на житлове приміщення №342, за яким він разом сімєю: дружиною [PERSON], донькою [PERSON], донькою [PERSON] вселилися в квартиру № 6 у буд.1/3 по вул. Академіка Образцова у м.\~Дніпропетровську (а.с.28). [PERSON] 01.12.2012 року зареєструвала шлюб із [PERSON] і змінила прізвище на «Соколянська». Шлюб розірвано 19.02.2014 року (а.с.16). [PERSON] 14.06.2003 року зареєструвала шлюб з [PERSON] і змінила прізвище на «Литвинович». Згідно з довідкою Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 03.05.2017 року за №3/4-57, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: основний квартиронаймач [PERSON], [INFO], зареєстрований з 07.04.1978 року по теперішній час; дружина [PERSON], [INFO], зареєстрована з 07.04.1978 року по теперішній час; донька [PERSON], [INFO], зареєстрована з 07.04.1978 року по теперішній час; донька - [PERSON], [INFO], зареєстрована з 07.04.1978 року по теперішній час; онука [PERSON], [INFO], зареєстрована з 04.06.2003 року по теперішній час; онука [PERSON], [INFO], зареєстрований з 25.11.2005 року по теперішній час ( а.с.30). Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Відповідно до ст. 107 Житлового кодексу України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На підтвердження вибуття необхідно брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, виїзд в інший населений пункт і постійна там прописка), на що вказує п.11 постанови Пленуму Верховного суду України « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року за №2. \~\~\~ Отже, при розгляді справи про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням з передбачених ст. 107 ЖК України підстав - у зв'язку з вибуттям на інше постійне місце проживання, суд має встановити факт щодо іншого постійного проживання, а саме: яке житло є постійним місцем проживання; чи вважається воно таким особою, яка в ньому проживає; чи визнають таке право інші мешканці; які є докази того, що житло є постійним місцем проживання. \~\~\~\~ При цьому, обов'язок доведення факту вибуття особи на інше місце проживання в силу вимог ст.ст. 12,81 ЦК України, покладається на позивача, який ставить питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням з підстави, передбаченої ст. 107 ЖК України. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] разом з неповнолітньою донькою [PERSON] тривалий час не проживають у спірній квартирі, що не заперечувалося сторонами, та проживала за іншими адресами, що підтверджується показаннями свідків: [PERSON], [PERSON] В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі зазначили, що відповідачка разом з малолітньою донькою добровільно виселилася з вказаної квартири та вселилася в житло свого чоловіка - [PERSON], відповідачка не проживає у спірній квартирі, а лише формально зареєстрована в ній та фактично проживає в іншому жилому приміщенні, даною квартирою не цікавиться. Однак не заперечували щодо реєстрації в спірній квартирі неповнолітньої доньки відповідачки [PERSON], а також те, що у них з відповідачкою склалася конфліктна ситуація. Звертаючись до суду з позовом позивачі зазначили, що відповідачка втратила право користування житлом, вибувши на інше постійне місце проживання, що є підставою для визнання її такою, що втратили право користування квартирою в порядку, передбаченому, ч.2 ст. 107 ЖК України. На підтвердження заявлених вимог надали лише акт від 03.05.2017 року, який посвідчує факт не проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] більше 8 років та відсутність її особистих речей у квартирі, що також було підтверджено в судовому засіданні і показаннями свідків: [PERSON], [PERSON] Однак акт не містить жодних фактичних даних, які свідчать про обрання нею іншого постійного місця проживання та адреси останньої (а.с. 4). Жодних інших доказів на підтвердження заявленого позивачами позову матеріали справи не містять. Отже, позивачі, в порушення ст.ст. 12,81 ЦПК України, не довели належними та допустимими доказами, що відповідачка не проживає в спірній квартирі у зв'язку з її вибуттям на інше постійне місце проживання. Разом із цим, як вбачається з пояснень відповідачки, з 2003 року, після народження дитини [PERSON], позивачі навмисно створювали нестерпні умови для сумісного з ними проживання, внаслідок чого вона з малолітньою дитиною була вимушена періодично проживати або в орендованій квартирі, або у друзів. Так, допитана в судовому засіданні неповнолітня [PERSON], розповіла про те, що в період проживання в спірній квартирі позивачі забороняли її матері користуватися пральною машиною та іншими речами. Мати була вимушена ходити до друзів. Вона проживала разом з мамою в гаражі, але там взимку було дуже холодно, тому взимку 2015 року вона прийшла до позивачів та її впустили жити в квартиру, а її матір ні. Проживала, як у спірній квартирі з позивачами так і у тітки, в 2016 році пішла від них. Зараз проживає у Центрі. Вказаний факт також підтверджується висновком лейтенанта поліції ДОП СП Індустріального ВП ДВП від 04 липня 2017 року, яким встановлено, що 29 червня 2017 року в черговій частині Індустріального ВП ДВП зареєстровано заяву гр. [PERSON], [INFO], в якій остання просить вжити заходи реагування до її батька та матері, які не пускають її та неповнолітню [PERSON] до місця їх проживання, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В ході розгляду матеріалу, та проведеної перевірки здійснювався вихід працівників поліції за адресою: [ADDRESS], в ході якого встановлено, що двері квартири працівникам поліції не було відкрито, також встановлено, що між сторонами виникли цивільно-правові відносини ( а.с.84.) Згідно з довідкою №6/180 від 12 вересня 2016 року, виданої Центром соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, [PERSON], [INFO], відповідно до протоколу комісії з питань захисту прав дитини від 08.06.2016 року перебуває на обліку сімей, які опинились у складних життєвих обставинах, центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради (а.с.75). В судовому засіданні встановлено, що наразі відповідачка [PERSON] проживає у гаражному боксі №364 за адресою: м. Дніпро, гаражний кооператив «Осінь», вул. Осіння, 2/1. [PERSON] [PERSON], за заявою своєї матері [PERSON], була направлена до комунального закладу у звязку з складними життєвими обставинами, що підтверджується довідкою №01/23/116 від 27.06.2017 року, наданою комунальним закладом соціального захисту центрі соціально-психологічної реабілітації дітей департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради ( а.с.73). Листами Служби у справах дітей Дніпропетровської обласної державної адміністрації № С-164, №С-210 від 30 червня 2017 року та 17 травня 2017 року також підтверджується той факт, що за клопотанням служби у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради з 21 березня 2017 року [PERSON], за попередньої заявою [PERSON], влаштовано до КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей», де вона і перебуває по теперішній час ( а.с.77-80). Листом виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради №С-72 від 03 жовтня 2016 року відповідача [PERSON] повідомлено, що вирішити питання щодо надання тимчасового житла виконавчим комітетом Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, неможливо. Рекомендовано здійснити необхідні дії щодо налагодження взаємовідносин з батьками та вирішити питання по оформленню права власності на частину будинку, або захистити право дитини на користування належною їй частиною житлової площі у судовому порядку ( а.с.81). Згідно з довідкою Центру соціально-психологічної реабілітації дітей Комунального закладу соціального захисту Департаменту соціальної політики Управління-Служби у справах дітей Дніпровської міської ради №01-13/197 від 12 жовтня 2017 року, [PERSON] поступила до центру реабілітації 21 березня 2017 року у звязку з тим, що у сім'ї немає житла. Дівчина з мамою проживали в гаражі. Зі слів [PERSON] її рідна бабка [PERSON] не дає змоги проживати відповідачці за місцем реєстрації. [PERSON] навідує дочку регулярно, цікавиться її поведінкою та навчанням. За час перебування в центрі реабілітації, інші родичі чи близькі люди [PERSON] не навідували ( а.с.74). Отже, судом достовірно встановлено, що відповідач залишила місце проживання через постійні конфлікти з іншими наймачами щодо користування квартирою та не мала наміру втратити право на користування у спірній квартирі, що підтверджується зверненнями відповідача вже під час знаходження спору в суді до правоохоронних органів та суду про вселення, а саме 29 червня 2017 року [PERSON] зверталася із відповідною заявою до Індустріального ВП ДВП м. Дніпропетровська про те, що позивачі перешкоджають їй та її неповнолітній доньці у користуванні майном не пускаючи в квартиру ( а.с.84). Бажаючи відновити своє право користування спірним житлом [PERSON] подано позовну заяву до суду про вселення (справа 202/5216/17) ( а.с.59-63). При цьому відповідачка зазначає, хоч вона і проживала в іншому житлі, але не вважала те житло своїм постійним місцем проживання, а саме: квартиру №48 в будинку №106 а по пр. Кірова та житловий будинок №36 по вул. Кірова в с. Башмачка Солонянського району Дніпропетровської області, право власності на ? частку якого за нею не визнано. Єдиним місцем її мешкання є квартира [ADDRESS]. Суд також не приймає до уваги посилання позивачів на несплату відповідачкою витрат на утримання житла та комунальних послуг за адресою спірної квартири, оскільки це є підставою для звернення із вимогами про стягнення цих витрат із відповідачки, а не підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Аналізуючи зібрані докази, суд вважає, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням в зв'язку з вибуттям на інше постійне місце проживання, відповідно до ст. 107 ЖК України є безпідставними та задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати не розподіляються.

Outcome: dismissed