Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

В червні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувсядо Шевченківського районного суду м.Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), відповідно до якого просив: - визнати недійсним укладений 25.04.2007 між відповідачем 2 та Банком договір іпотеки №014/0398/81/02080; - скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційний номер обтяження №6838476 про державну реєстрацію іпотеки, що зареєстровано у Державному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 25.04.2007 року приватним нотаріусом Юдін М.А.; - скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційний номер обтяження №4870060 про заборону на нерухоме майно, що зареєстровано у Державному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 25.04.2007 року за №4870060 приватним нотаріусом Авдієнко В.В.; - скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційний номер обтяження №6838479 про державну реєстрацію іпотеки, що зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.04.2007 приватним нотаріусом Юдін М.А., підстава виникнення іпотеки - договір іпотеки; - скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційний номер обтяження №4870354 ро заборону на нерухоме майно, що зареєстровано у Державному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майно від 25.04.2007 року за №4870354 приватним нотаріусом Авдієнко В.В., підстава обтяжен договір іпотеки, 668, 25.04.2007 року; - встановити порядок виконання рішення, відповідно до якого це рішення суду є підставою для внесення уповноваженою особою запису щодо скасування реєстрації іпотеки та заборони відчуження предмету іпотеки за договором іпотеки №014/0398/81/02080 від 25.04.2007 року, що укладений між [PERSON] та ВАТ «АКБ «Престиж» саме: земельної ділянки, кадастровий номер 32 218 888 00 37 064 0001, площею 0,( гектарів, що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Хотянів сільська рада, с/т Пролісок; садового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адреї [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.04.2007 між позивачем [PERSON] та ВАТ «АКБ «Престиж», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк» було укладено кредитний договір №014/0398/81/02080, за умовами якого позичальником було отримано у кредит грошові кошти в розмірі - 100 000 доларів США в строк до 24.04.2019 року зі сплатою - 12,5 % річних. 25.04.2007 року між відповідачем 2 та Банком було укладено оспорюваний у цій справі договір іпотеки з метою забезпечення виконання зобов»язань позичальника. Предметом договору є садовий будинок та земельна ділянка. Між тим, на час укладення вказаних правочинів позивач та відповідач 2 перебували в зареєстрованому шлюбі, а тому у відповідності до вимог ст..60 СК України усе набуте у шлюбі майно є спільною сумісною власністю подружжя, що передбачає отримання згоди позивача на укладення оспорюваного договору. Між тим, позивач не надавав своєї згоди на укладення Відповідачем 2 оспорюваного договору іпотеки. Відтак, у відповідності до вимог ст..203,215 ЦК України вказаний договір підлягає визнанню недійсним судом із скасування зазначених у позові записів про заборону на нерухоме майно. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, позов просив задовольнити. Представник відповідача 1 в судовому засіданні протии задоволення позову заперечував, оскільки доводи позивача спростовуються наявною в матеріалах кредитної справи згоди позивача на укладення оспорюваного договору іпотеки. Відповідач 2 в судове засідання не з»явився, хоча про дату і час розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 23.08.2017 року у вказаній справі було відкрито провадження та призначено її до розгляду за участю сторін. Ухвалою суду від 19.10.2017 року в ПАТ «Фідобанк» було витребувано копії матеріалів кредитної справи про отримання [PERSON] кредитних коштів за договором від 25.04.2007 року. 19.10.2017 року до суду надійшли матеірали вказаної кредитної справи. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором Банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 ЦК Укрїани). Згідно положень ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися зокрема, заставою. Частиною першою статті 572 ЦК України визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що 25.04.2007 між позивачем [PERSON] та ВАТ «АКБ «Престиж», правонаступником якого є відповідач 1 - ПАТ «Фідобанк» було укладено кредитний договір №014/0398/81/02080, за умовами якого позичальником було отримано у кредит грошові кошти в розмірі - 100 000 доларів США в строк до 24.04.2019 року зі сплатою - 12,5 % річних для будівництва садового будинку. 25.04.2007 року між відповідачем 2 - [PERSON] та Банком було укладено оспорюваний у цій справі договір іпотеки з метою забезпечення виконання зобов»язань позичальника перед банком. У відповідності до умов цього Договору Банк має право у випадку невиконання [PERSON] своїх зобов'язань за Кредитним договором отримати задоволення за рахунок майна, заставленого умовах цього договору. Відповідно до умов Договору іпотеки, предметом іпотеки є нерухоме майно: садовий будинок та земельна ділянка в с/т Пролісок, Хотянівської сільської ради, Вишгородського району, Київської області. Згідно ст. 546 ЦК України виконання зобов»язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. У відповідності до вимог ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. За змістом ст..578 ЦК України та ст..6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Посилаючись на необхідність визнання оспорюваних договорів недійсними у відповідності до вимог ст..ст.63, 65 СК України, ст..ст.203, 215 ЦК України, сторона позивача вказує на укладання договору іпотеки від 25.04.2007 року самостійно відповідачем 2 без його згоди як іншого подружжя, оскільки він також має право власності на вказане майно. Проте, суд критично оцінює позицію позивача щодо можливості визнання недійсним вказаного договору іпотеки, з огляду на наступне. У відповідності до вимог ч.1,2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки і чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно ч.ч.1,2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За умовами ст.63 СК України дружин та чоловік розпоряджаються майном, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до вимог ч.1, 2 ст..65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згідно ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. За умовами ч.1 ст.203 ЦК, ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Підставою недійсності правочину є не додержання стороною вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншими актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Відтак, саме факт перебування сторін у шлюбі та існування згоди іншого подружжя на укладення правочину щодо спільного майна підлягає доведенню у справах вказаної категорії. Як встановлено судом, то позивач [PERSON] та відповідач 2 [PERSON] уклали шлюб 06.12.2002 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб 06.12.2002 року (а.с.17). Предмети договору іпотеки Садовий будинок та земельна ділянка буули зареєстровані на праві власності за [PERSON] в січні 2005 року, а одже є таким, що придбане у шлюбі та у відповідності до вимог ст..60 СК України є спільним майном подружжя, на укладення правочинів із яким потрібна згода іншого подружжя. Між тим, як вбачається з п.2.1.5 оспорюваного іпотечного договору від 25.04.2007 року згода чоловіка іпотекодавця на укладення договору іпотеки викладена окремою заявою, яка залишається на зберігання в справах нотаріуса. При цьому, з огляду матеріалів наданої банком кредитної справи дійсно вбачається про існування вказаної заяви-дозволу від 25.04.2007 року на укладення договору іпотеки з боку позивача [PERSON], якою він надає дозвіл відповідачу 2 на передачу в іпотеку як садового будинку, так і земельної ділянки в с/т Пролісок, Хотянівської сільської ради, Вишгородського району, Київської області. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року у справі «Артіко проти Італії» (пункт 35) визначає, що Конвеція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. З огляду на наявну в матеріалах кредитної справи згоду іншого подружжя, тобто самого позивача на укладення його дружиною - відповідачем 2 договору іпотеки, доводи [PERSON] про визнання договору іпотеки з цих підстав недійсним не підлягають задовленню, оскільки не відповідають фактичним даним у матеріалах справи. Згідно висновків Європейського суду з прав людини зазначеного у рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року №303А, п.2958 - суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов»язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належнимчимном зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов»язує суди обгруунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий,що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов»язок щодо обґрунтування рішення, може буути різною залежно від характеру рішення. Зважаючи на відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання договору іпотеки недійсним, позовні вимоги за п.п.2-7 в частині супутніх вимог про скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та встановлення порядку виконання рішення також задовленню не підлягають. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed