Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

В червні 2016р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] , який під час розгляду справи неодноразово уточнювала та, з урахуванням остаточної заяви про зміну предмета позову, просила суд: - визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «Toyota Сorolla», д.н.з. [NUMBER] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 10 вересня 2015р., згідно довідки-рахунку [NUMBER] , вартість якого становить 149000,0 грн.; - поділити майно [PERSON] та [PERSON] , що є їх спільною сумісною власністю, як подружжя наступним чином: 1) визнати за [PERSON] право приватної власності на автомобіль марки «Toyota Сorolla», д.н.з. [NUMBER] , вартість якого становить 149000,0 грн.; 2) визнати за [PERSON] право приватної власності на гаражний бокс № [NUMBER] , ряд 4 , площею 27,80 кв.м., розташований по вул. Бакинській, 35, в м. Києві на території ГБК «Бакинський», який зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі №348, під реєстровим №58830, 05 грудня 2008р., вартість якого становить 144997,0 грн. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 08 грудня 2015р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві складено актовий запис про розірвання шлюбу між сторонами, який, в свою чергу, було зареєстровано 02 жовтня 1982р. При цьому, позивачка вказує, що за час перебування в даному шлюбі вони з відповідачем придбали майно, що є спільною сумісною власністю подружжя та складається з: автомобіля марки «Toyota Сorolla», д.н.з. [NUMBER] , та гаражного боксу № [NUMBER] в ГБК «Бакинський» площею 27,8 кв.м., який розташований в м. Києві по вул. Бакинській, 35-А . Разом з тим, незважаючи на ту обставину, що вищенаведене майно є спільною сумісною власністю подружжя, відповідач не тільки зберігає в себе правовстановлюючі документи на це майно, а ще й одноособово ним користується. Крім того, позивачка зазначає, що відповідач без відповідної на те її згоди відчужив належний їм на праві спільної сумісної власності автомобіль на користь [PERSON] , про що, серед іншого, свідчить укладення договору купівлі-продажу автомобіля від 10 вересня 2015р., тобто в період шлюбу. За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що вартість двох об`єктів спільного майна однакова, позивачка просила позов задовольнити у повному обсязі. Відповідно до протоколу розподілу судової справи між суддями від 03 червня 2016р. цивільну справу №761/20680/16 було передано судді Савицькому О.А. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 липня 2017р. позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору недійсним та поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя задоволено частково, а саме: в порядку поділу спільного майна подружжя виділено [PERSON] , визнавши за нею право приватної власності на гаражний бокс № [NUMBER] , ряд № 4 , площею 27,80 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Бакинська, 35 на території ГБК «Бакинський», який зареєстрований за [PERSON] 05 грудня 2008р. в Київському міському бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі № 348 за реєстровий № 58830, вартість якого становить 144997,0 грн.; в порядку поділу спільного майна подружжя виділено [PERSON] грошові кошти в сумі 149000,0 грн., отримані від продажу ним транспортного засобу «Toyota Corolla», д.н.з. [NUMBER] ; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 449 грн. В решті вимог позову відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2017р. апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 липня 2017р. залишено без змін. Постановою Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 24 жовтня 2018р. касаційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 липня 2017р. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2017р. в частині позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанції, Верховний Суд у вказаній вище постанові зазначив, що, установивши, що спір виник з приводу поділу спільного майна подружжя, набутого протягом 2008-2013рр., правовий режим якого регулюється нормами сімейного права, яке серед способів та порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, не передбачає присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно без його згоди, крім випадків передбачених законом, зокрема, у тому разі, коли майно є неподільним. Судами не досліджена можливість розподілу майна в натурі, яке наявне у сторін на час розгляду справи. Крім того, включивши до складу спільного сумісного майна подружжя гаражний бокс № [NUMBER] ряд 4 в ГБК «Бакинський», площею 27,80 кв.м., який розташований в м. Києві по вул. Бакинській, 35 , вартістю 144997,0 грн., суди не встановили, коли й за які кошти придбано зазначено майно, і не перевірили доводи відповідача, що ним було набуто право власності на спірне нерухоме майно в порядку приватизації. Матеріали справи відповідних доказів не містять. Цивільна справа №761/20680/16 надійшла до Шевченківського районного суду м. Києва з Верховного Суду 14 листопада 2018р. Відповідно до протоколу розподілу судової справи між суддями від 16 листопада 2018р. цивільну справу №761/20680/16 було передано судді Волошину В.О. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 23 листопада 2018р. дану цивільну справу прийнято до розгляду та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, встановлено процесуальний строк для подання заяв по суті справи. 27 лютого 2019р. цивільну справу№761/20680/16 було направлено до Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду на підставі письмового запиту від 11 лютого 2019р. у зв`язку з надходженням заяви [PERSON] про роз`яснення постанови. Справа повернулася до Шевченківського районного суду м. Києва 19 червня 2019р. 11 червня 2019р. на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач, заперечуючи проти позову, зазначив, що спірний транспортний засіб не підлягає включенню до складу спільно набутого майна подружжя і не може бути предметом поділу між позивачкою та відповідачем, оскільки задовго до його придбання сторони фактично припинили шлюбні відносини та ведення спільного господарства і стали проживати окремо один від одного. Враховуючи, що автомобіль був придбаний за особисті кошти відповідача, вказане майно, в розумінні ч. 6 ст. 57 СК України є особистою приватною власністю відповідача [PERSON] . Також у відзиві відповідач зазначив, що він погоджується, що спірний гаражний бокс є спільним майном подружжя, оскільки був придбаний до припинення фактичних шлюбних відносин, а тому відсутні правові підстави для визнання за позивачкою права власності на гаражний бокс в цілому. Відповідь на відзив стороною позивача не подавалась. Позивачка та її представник в судове засідання 27 вересня 2021р. не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, будь-яких заяв про розгляд справи без їх участі чи про відкладення судового засідання не направляли. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, від представника відповідача до судового засідання надійшла заява про розгляд справи за відсутністю сторони відповідача. Враховуючи те, що сторонами були надані пояснення по суті заявлених позовних вимог, а також допитані свідки, суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності сторін, в порядку ч. 3 ст. 211 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 жовтня 1982р. по 08 грудня 2015р., який було розірвано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, про що 08 грудня 2015р. складено актовий запис № 364. Згідно наявної в матеріалах справи відповідей Головного сервісного центру МВС України, автомобіль марки «Toyota Сorolla», д.н.з. [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , 07 жовтня 2013р. був придбаний [PERSON] , який в подальшому 10 вересня 2015р. продав його [PERSON] за 149000,0 грн., згідно довідки-рахунку серії ААЕ №367867. На підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 19 листопада 2008р. за №2045-С/ГК, [PERSON] набув право власності на гаражний бокс № [NUMBER] , ряд 4 , площею 27,80 кв.м., розташований по вул. Бакинській, 35, в м. Києві на території ГБК «Бакинський», що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 27 листопада 2008р. Також з письмових доказів, які надані Комунальним підприємством з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» на виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 30 січня 2020р., вбачається, що [PERSON] був членом ГБК «Бакинський». Підставою для видачі свідоцтва про право власності на спірний гаражний бокс були: заява [PERSON] ; довідка про членство, виплата паю, введення об`єкта в експлуатацію; рішення ВК міськради про відведення земельної ділянки; технічна документація БТІ. Однак вказані документи ненадані, оскільки, як зазначено в листі Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» від 02 липня 2020р. №110/908/1192, відповідно до п. 19 «Положення про порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна у м. Києві», затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27 жовтня 2009р. № 1227, відпрацьовані справи зберігаються в архіві органу, який оформлює право власності, протягом 5 років. Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача зазначала, що зазначений вище автомобіль та гаражний бокс, є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки були придбані під час шлюбу. При цьому сторона відповідача не погоджувалася з доводами сторони позивача про віднесення цього автомобіля до спільного майна подружжя, обґрунтовуючи те, що сторони перебуваючи у зареєстрованому шлюбі тривалий не проживали разом, не вели спільного господарства та не мали спільного бюджету. Крім того, зазачені твердження сторони відповідача були підтверджені в судовому засіданні показами свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Так, свідок [PERSON] повідомив суду, що він є знайомим [PERSON] і має з ним дружні відносини. З квітня по липень 2010р. [PERSON] проживав у нього тимчасово в гуртожитку із-за конфлікту з дружиною [PERSON] . Через деякий час [PERSON] почав зустрічатися з [PERSON] , а потім вони почали проживати разом та вести спільне господарство. Свідку відомо, що спірний автомобіль [PERSON] придбав через три роки, після того, як він тимчасово у нього проживав. Свідок [PERSON] повідомила, що вона є сусідкою [PERSON] та [PERSON] і знайома з ними з грудня 2010р., тобто з часу, коли вона почала проживати в сусідній квартирі. [PERSON] та [PERSON] проживають разом як подружжя, оскільки вона їх бачить постійно. Свідок [PERSON] повідомила суду, що вона є сестрою покійного чоловіка [PERSON] та підтвердила, що [PERSON] з [PERSON] проживають разом з літа 2010р., як подружжя. Свідок [PERSON] повідомив суду, що він є знайомим [PERSON] багато років. Також підтвердив, що [PERSON] та [PERSON] проживають разом як подружжя, оскільки влітку 2010р. він робив ремонт в квартирі [PERSON] і в цій квартирі також проживав [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] є хрещеним батьком її сина. З літа 2010р. вони з відповідачем перебувають у фактичних шлюбних стосунках без реєстрації шлюбу. Спірний автомобіль [PERSON] придбав за грошові кошти, які позичив у свого керівника. На підтвердження перебування відповідача у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою, останнім були надані до суду, в якості доказів фотографії з сімейного архіву відповідача, з датами зйомки - 2011, 2012, 2014рр., на яких зображені разом [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Такі висновки були висловлені Верховним Судом України в постановах у справах: № 6-612цс15 від 01 липня 2015року, № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015року, № 6-241цс15 від 16 грудня 2015року, №6-801цс16 від 07 вересня 2016року, №6-846цс16 від 12 жовтня 2016року, № 6-1568цс16 від 07 грудня 2016року, № 6-399цс17 від 05 квітня 2017року. Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 30 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя № 11 від 21 грудня 2007р., якщо за час окремого проживання після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Судом встановлено, що в ході допиту в судовому засіданні свідків, а також при дослідженні фотокарток з сімейного архіву відповідача, останній фактично припинив шлюбні стосунки з позивачкою з квітня 2010р., створивши і перебуваючи у фактичних шлюбних стосунках разом з [PERSON] з липня 2010р., на спростування чого стороною позивача не було надано суду жодного належного і допустимого доказу. Як і не було надано до суду стороною позивача відомостей, що спірний автомобіль придбавався подружжям за спільні грошові кошти. Оцінюючі, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи вище наведенні правові позиції, висловлені Верховним Судом України, суд приходить до висновку, що стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування вимог, що автомобіль марки «Toyota Сorolla», д.н.з. [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] було набуто спільною участю подружжя, його коштами або працею, оскільки незважаючи на те, що спірний автомобіль був придбаний відповідачем під час зареєстрованого шлюбу з позивачкою, однак за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, а тому вказане майно не може бути віднесено до спільної сумісної власності подружжя. Що стосується гаражного боксу № [NUMBER] , ряд 4 , площею 27,80 кв.м., який розташований по вул. Бакинська, 35, в м. Києві на території ГБК «Бакинський» та зареєстрований на праві власності за відповідачем 05 грудня 2008р., то судом встановлено, що дане нерухоме майно було набуто під час зареєстрованого шлюбу сторін до припинення між ними шлюбних відносин, та за їх спільні кошти, про що не заперечувала сторона відповідача. Частиною 1 ст. 69 СК України регламентовано, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. У відповідності до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. В судовому засіданні було встановлено, що домовленості між сторонами про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя не було, шлюбний договір між сторонами не укладався. Верховний Суд щодо вирішення питання про поділ майна подружжя в постанові від 20 грудня 2018р. у справі № 286/2349/16 зазначив, що сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Верховний Суд наголошує на тому, що основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися. Враховуючи, що позивачка, просила визнати за нею право приватної власності на спірний гаражний бокс, оскільки просила визнати за [PERSON] право приватної власності на автомобіль, безпідставно вважаючи його спільною сумісною власністю подружжя, суд, виходячи з інтересів принципу рівності часток у спільному майні подружжя та, беручи до уваги висновки Верховного Суду, що основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, вважає, що спірний гараж підлягає поділу між сторонами у справі в рівних частках. Відповідно до ст. ст. 137, 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 735,0 грн. Що стосується витрат на правничу допомогу, які поніс відповідач [PERSON] , суд враховує наступне. Для захисту своїх прав відповідач [PERSON] звернувся до АБ «Раков і партнери», уклавши 01 лютого 2019р. договір про надання юридичних (адвокатських) послуг. Згідно з Додаткової угоди до Договору вартість послуг складає 16 560 грн. Відповідач сплатив надані послуги АБ «Раков і партнери», що підтверджується двома квитанціями про сплату (а.с. 60 т. 2). В Додатковій угоді сторони визначили обсяг послуг, наданих [PERSON] з приводу розгляду цивільної справи № 761/20680/16. Перелік наданих адвокатських послуг за період з 01 лютого 2019р. по 16 листопада 2020р. підтверджується Актом прийому-передачі послуг №1 від 16 листопада 2020р., який надійшов до суду від представника відповідача разом із заявою про розподіл судових витрат 27 вересня 2021р. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з позивачки на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5520,0 грн.

Outcome: partial