Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

В червні 2019 року позивач [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 09.07.2015 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 230 000,00 грн., що відповідало станом на 09.07.2015 - 10000,00 доларів США, з терміном повернення коштів - до 08.11.2015, про що відповідач написав розписку. Вказує, що відповідач в зазначений строк борг не повернув та свої зобов`язання за укладеним договором не виконав. Оскільки, відповідач не бажає в добровільному порядку повернути суму отриманого боргу, просить суд задовольнити позов, та винести рішення, яким стягнути з відповідача на його користь грошову суму боргу у розмірі 264 000, 00 що відповідає 10000,00 доларів США у відповідності до курсу НБУ станом на 13.06.2019 року; проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 28468,70 грн., що відповідає 1078 доларів США 36 центів у відповідності до курсу НБУ станом на 13.06.2019 року; проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 153 379,77 грн., що відповідає 5809 доларів США 84 цента у відповідності до курсу НБУ станом на 13.06.2019 року, а також судові витрати. Окрім того, позивачем було подано заяву про забезпечення позову. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21.06.2019, у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження (а.с. 15). Також, відповідно до ухвали від Святошинського районного суду м. Києва від 21.06.2019 було відмовлено в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. В подальшому, позивач повторно звернувся з заявою про забезпечення позову і відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 01.08.2019 заяву було задоволено, накладено арешт на ј частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04.09.2019, у справі закінчено підготовче провадження та призначено судовий розгляд. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Пояснювали, що відповідач визнавав борг та обіцяв його повернути, проте, в подальшому, свої зобов`язання так і не виконав, у зв`язку з чим, були вимушені звернутись до суду. Відповідач у судовому засіданні не визнав позовні вимоги, заперечував проти задоволення позову. Відповідачем та його представником було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, в якому він вказував, що строк виконання зобов`язання з повернення коштів відповідно до наданої позивачем розписки минув 08.11.2015 , відтак строк позовної давності по стягненню заборгованості за розпискою сплинув 08.11.2018, при цьому, позов подано 14.06.2019, тобто, за межами строку позовної давності. Клопотань про поновлення строку звернення до суду, так само як і документів, що підтверджують поважність пропущення таких строків до суду не надано, у зв`язку з чим, просив у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Окрім того, представником відповідача було подано клопотання про скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 28.10.2019 у задоволенні клопотання відмовлено. Позивачем було подано до суду письмову заяву, в якій він просив визначити причини пропуску строку на звернення до суду поважними, зазначивши, що у жовтні 2018 позивачу зателефонував відповідач, який повідомив, що він є спадкоємцем після смерті його матері [PERSON] на 1/3 земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] та має намір продати цю ділянку, щоб виконати зобов`язання за договором позики. На підтвердження намірів, відповідач передав позивачу 100 дол. США, що було еквівалентно 2800,00 грн. Грошові кошти передавались у присутності [PERSON] , оскільки він займався оформленням та продажом земельної ділянки. При цьому, позивач вважає, що вказані кошти були повернуті в рахунок сплати процентів та не стосуються основного боргу за договором. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , який вказав. Що відповідач був його клієнтом. Пояснив, що познайомився з відповідачем півтора два роки тому. Позивач звернувся до нього з проханням допомогти відповідачу продати будинок і землю по [ADDRESS] . Відповідач хотів реалізувати об`єкт нерухомості у серпні-вересні 2018. Свідок бачився з відповідачем тричі. Відповідач особисто проводив екскурсію по об`єкту. Підтвердив розмови між позивачем і відповідачем, в яких відповідач обіцяв, що продасть об`єкт та поверне позивачу борг у розмірі 10 000 дол США. Відповідач обіцяв розрахуватись зі свідком після продажу об`єктів. Вказував, що знайшов покупців на вказані об`єкти, був підписаний попередній договір, проте слід було зачекати поки майно перейде у спадок відповідача, в подальшому не знає чи було продано вказане майно. Окрім того, відповідач просив зупинити провадження, у задоволенні цього клопотання було відмовлено відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 14.01.2020. Також, було визнано необґрунтованою заяву про відвід судді та в подальшому відмовлено у задоволенні заяви про відвід на підставі ухвал Святошинського районного суду м.Києва від 04.02.2020 та від 05.02.2020. Згідно з ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 07.02.2020, заяву про забезпечення доказів повернуто позивачу. В подальшому, відповідач не визнав факт підписання ним вказаної розписки , заявив клопотання про проведення експертизи. Згідно з ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 26.02.2020 заявлене клопотання було задоволено частково, призначено у справі судово-почеркознавчу експертизу, позивача у справі зобов`язано надати оригінал розписку, відібрано у відповідача зразки підпису та почерку, зобов`язано відповідача надати документи, що містять вільні зразки підпису та почерку, провадження у справі зупинено. В подальшому, відповідач направив до суду пояснення, в яких вказав, що у нього відсутні вільні зразки підпису та почерку. В подальшому, до суду надійшло повідомлення про неможливість проведення судової експертизи з огляду на невиконання вимог експерта. Згідно з ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 28.08.2020 провадження у справі було відновлено. Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Судом встановлено, що 09.07.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого відповідачу була надана та, останнім, отримана грошова сума в розмірі 230 000,00 грн., що відповідало еквівалентові 10000,00 доларів США до курсу НБУ, з терміном повернення отриманої суми коштів - до 08.11.2015. Окрім того, розписці вказано, що за кожен місяць користування грошовими коштами відсотки у розмірі 15 відсотків від суми позики. Також зазначено, що передачу коштів проведено в присутності свідків(а.с.8). Відповідач свої зобов`язання щодо повернення грошей не виконав, та доказів зворотному суду не надав. 24.04.2019 позивачем на адресу відповідача [PERSON] була направлена претензія з вимогою повернути вищезазначений борг (а.с. 9). Відповідно до ст. 1046 ЦК України, договір позики - це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або з інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Борговим документом, що підтверджує укладання договору позики між відповідачем та позивачем є розписки, які посвідчують передання йому визначеної грошової суми. Таким чином, так як договір позики це односторонній договір, то у відповідача виник обов`язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, відповідно до ст. 1049 ЦК України. Письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Як передбачено ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно із ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У даному випадку, наявність у позивача оригіналу договору позики, який було оглянуто в судовому засіданні, згідно з положенням частини третьої статті 545 цього Кодексу свідчить про неповернення боргу відповідачем, При цьому, суд критично відноситься до заперечень відповідача щодо написання вказаної розписки іншою особою, оскільки судом було створено всі умови для доведення відповідачем своїх аргументів, оскільки у справі було призначено експертизу. Водночас, сам відповідач не надав на вимогу експерта додаткові документи, що унеможливило проведення вказаної експертизи. При цьому, відповідача було повідомлено, що разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Щодо валюти заборгованості, слід зазначити, що відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц(провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач просив стягнути грошові кошти в гривні станом на момент подання позову, відповідно, в межах заявлених позовних вимог позовні вимоги про стягнення основної суми боргу підлягають задоволенню. Щодо строку позовної давності слід зазначити, що відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України передбачає, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права. Аналогічний висновок щодо застосування норм ст. 261 ЦК України та визначення початку перебігу позовної давності викладений у постанові судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 02 вересня 2014 року у справі № 915/1437/13, у постанові судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15, у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі № 910/9452/17. Крім цього, відповідно до Правової позиції Верховного суду України у справі № 6-116цс13 початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. При цьому, суд вважає, що пояснення свідка, який підтвердив, що особисто був присутній та чув, що відповідач визнає борг та вчиняє дії, спрямовані на повернення вказаних грошових коштів свідчать про переривання строку позовної давності. Відтак, суд визнає поважними причини пропущення позовної давності та вважає, що порушене право підлягає захисту на підставі ч.5 ст. 267 ЦК України. Оскільки судом встановлено, що позивачем пропущено позовну давність з поважних причин, термін пропуску строку є незначним, суд вважає за необхідне поновити позивачу строк для звернення з позовом до суду. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення основної суми заборгованості за договорами позики є обґрунтованими та законними, в зв`язку з чим підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо позовних вимог відносно стягнення 3% річних від простроченої суми процентів за користування позикою в розмірі 28 468,70 що станом на 13.06.2019 еквівалентно 1078,36 доларів США. Частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму, відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року в справі № 14-134цс18, розтлумачила положення частини другої статті 625 ЦК України: при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у гривні. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Відтак, в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог відносно стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошима на підставі ст.536,1048, п.2 ст. 1214 ЦК за період з 09.11.2015 по 13.06.2019 в розмірі 153379,77 грн, що відповідає 5809,84 доларів США у відповідності до курсу НБУ, слід зазначити про таке. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Як передбачено ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Облікова ставка встановлюється Національним банком України виключно для національної валюти. Національний банк України не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Тому право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України на підставі частини першої статті 1048 ЦК України може бути реалізовано, якщо позика надана у гривні. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у договорі такої складової грошового зобов`язання, як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Такі висновки щодо застосування статті 1048 ЦК України Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Як вбачається з тексту розписки, позичальник зобов`язувався сплачувати за кожен місяць користування грошовими коштами відсотки у розмірі 15 відсотків від суми позики, при цьому, позивач не скористався своїм правом на стягнення вказаних процентів, при цьому, вказував, що відповідачем було сплачено суму еквівалентом 100,00 дол. США в рахунок погашення вкаазаних процентів. Окрім того, при укладенні договору позики, сторони визначили еквівалент отриманої суми в доларах США та обов`язок повернути отриману суму коштів. При цьому, позивач має право на отримання відсотків на рівні облікової ставки НБУ лише від суми позики, яка була надана у національній валюті. Також слід зазначити, що позивач просить стягнути відсотки за користування чужими грошима поза межами періоду дії договору позики. З урахуванням викладеного позовні вимоги щодо стягнення відсотків відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України за користування позикою в іноземній валюті не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України та є такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, за правилами ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру позовних вимог.

Outcome: partial