Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-08 00:00:00

В травні 2021 року позивач [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м.Чернігова з позовом до відповідача Комунального некомерційного підприємства «Чернігівська міська лікарня №2» ЧМР про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі. Вказує, що наміру звільнятись за власним бажанням вона не мала, вона мала намір на увільнення з посади за сумісництвом, оскільки 05.05.2021 року підписала контракт на проходження військової служби. Відповідачем надано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що проти задоволення позову заперечує в повному обсязі, вказує, що позивач власноручно, за її волею, без примусу написала заяву 30.04.2021 року про звільнення за власним бажанням саме з 30.04.2021 року, яка і була задоволена роботодавцем. Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 02.06.2021 року відкрито провадження по справі. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні позивач, її представник позов підтримали і просили суд його задовольнити. Представник відповідача в задоволенні позову просив відмовити. Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 16.07.2020 року наказом Відповідача №216-ос Позивача з 20.07.2020 року було прийнято економістом бухгалтерської служби з окладом 3237 грн. 00 коп. з випробувальним терміном три місяці. Наказом Відповідача від 17.07.2020 року №218-ос Позивача економіста бухгалтерської служби з 21.07.2020 року було прийнято за сумісництвом на 0,5 економіста цієї служби на період відсутності [PERSON] яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до трьох років. З окладом 1618.50 грн. Наказом КНП «Чернігівська міська лікарня №2» ЧМР від 30.04.2021 року №114-ос звільнено [PERSON] працюючу за сумісництвом на 0.5 економіста бухгалтерської служби, дане тимчасово на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку [PERSON] [INFO] за власним бажанням ст..38 КзПП України. Підставою для винесення вказаного наказу є заява [PERSON] від 30.04.2021 року, згідно тексту якого [PERSON] просить звільнити від сумісництва на 0,5 посади економіста з 30.04.2021 року. Позивач вказує, що заяву нею було написано під диктовку і написано не 30.04.2021 року, а 05.05.2021 року. Наміру на звільнення за власним бажанням вона не мала, крім того, вона залишилась працювати у відповідача до 05.05.2021 року. 05 травня 2021 року наказом Відповідача №115-ос Позивача було увільнено від роботи як економіста бухгалтерської служби з 05.05.2021 року по 05.05.2024 року на час проходження військової служби за контрактом. Підставою винесення вказаного наказу стали заява [PERSON] та контракт на проходження військової служби від 05.05.2021 року. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи. Звертаючись до суду [PERSON] посилалася на те, що заяву на звільнення з посади за сумісництвом вона 30.04.2021 року не писала, наміру звільнятись за власним бажанням не мала. Право громадянина на працю та гарантії захисту від незаконного звільнення, а також створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею, рівних можливостей у виборі професії та роду трудової діяльності, та забезпечення гарантій захисту працівника від незаконного звільнення закріплено статтею 43 Конституції України. Частиною першою статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (частина друга статті 38 КЗпП України). Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 КЗпП України ). Отже, навіть у разі подання заяви про звільнення за власним бажанням, законодавець передбачив можливість працівника відкликати цю заяву до закінчення строку попередження. Саме таким чином у даному випадку реалізується захист права особи на працю. Вказана обставина свідчить про те, що власник або уповноважений ним орган зобов`язані вирішити питання про звільнення працівника з обов`язковим дотриманням двотижневого строку попередження, якщо відсутні причини для розірвання трудового договору раніше цього строку. Власник не вправі звільнити працівника до закінчення двотижневого строку після подачі ним заяви про звільнення, якщо працівник про це не просить. У справах про звільнення особи за власним бажанням суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Отже, наведеними вище положеннями КЗпП України визначено, що при розірванні трудового договору з ініціативи працівника, роботодавець може звільнити працівника у день подання останнім заяви за умови, якщо працівник сам визначає цей день датою звільнення, вказавши при цьому поважну причину, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення (переїзд на нове місце проживання, вступ до навчального закладу, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість тощо). Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору, суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення. Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей. Отже, визначення дати звільнення та причини, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення (переїзд на нове місце проживання, вступ до навчального закладу, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість тощо) є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб`єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством. З матеріалів справи вбачається, що у заяві позивача про звільнення не вказано поважну причину, яка зумовила прийняття нею рішення про звільнення саме 30.04.2021 року (переїзд на нове місце проживання, вступ до навчального закладу, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість тощо) без відпрацювання двотижневого терміну. Відповідач посилається як на причину звільнення позивача з визначеної дати без відпрацювання двотижневого терміну на укладення нею контракту на проходження військової служби. Разом з тим, вказаний контракт було укладено лише 05.05.2021 року, станом на 30.04. 2021 року його не існувало. Крім того, варто зазначити, що позивач 30.04.2021 року згідно табеля обліку робочого часу працювала та виконувала обов`язки за сумісництвом економіста бухгалтерської служби, а на основні посаді економіста бухгалтерської служби у Відповідача працювала до 05.05.2021 року. Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, судом встановлено, та не спростовано відповідачем, що поважних причин на звільнення саме в день написання заяви 30.04.2021 року позивач не мала, що свідчить про відсутність у неї наміру на звільнення за власним бажанням. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову.

Outcome: approved