Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-06 00:00:00

В червні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], у якому просив суд винести рішення, яким визнати недостовірною інформацію, викладену у заяві відповідача начальнику Західного територіального управління військової служби правопорядку від 15.04.2014 року, а саме: «….в період 2011-2014 років п/п-к [PERSON], ст. інспектор ЦТ УВА та ФК ДВА та ФК МО України під час проведення контрольних заходів у Хмельницькій області проживав вдома при цьому представляв до оплати фіктивні документи нібито він проживав в готелях та приватних квартирах.»; зобов'язати відповідача спростувати недостовірну інформацію; встановити строк відповідачу для спростування недостовірної інформації; стягнути з відповідача на користь позивача 60 000,00 грн. моральної шкоди та судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що 15.04.2014 року [PERSON] направив заяву начальнику Західного територіального управління військової служби правопорядку, в якій він повідомив про начебто вчинений позивачем злочин. Зокрема, в заяві було вказано: «….в період 2011-2014 років п/п-к [PERSON], ст. інспектор ЦТ УВА та ФК ДВА та ФК МО України під час проведення контрольних заходів у Хмельницькій області проживав вдома при цьому представляв до оплати фіктивні документи нібито він проживав в готелях та приватних квартирах.» Тим самим відповідач на думку позивача недвозначно дає зрозуміти, що позивач вчинив злочин, передбачений ч. 4 ст. 358, ч. ст. 410 КК України (використання завідомо підробленого документа, заволодіння військовим майном шляхом шахрайства). Однак викладене в заяві [PERSON] не відповідає дійсності, оскільки проведеною перевіркою в Центральному територіальному управлінні внутрішнього аудиту та фінансового контролю викладене в заяві відповідача не було підтверджено документальними доказами. Позивач вважає, що зміст заяви [PERSON] від 15.04.2014 року на ім'я начальника Західного територіального управління військової служби правопорядку є негативною недостовірною інформацією, поширеною відповідачем, яка порушує право позивача на честь і гідність, а також недоторканість ділової репутації, оскільки спотворює та принижує оцінку діяльності позивача з боку його керівництва та підлеглих, викликає сумніви у професійності позивача, породжує сумніви щодо дотримання позивачем моральних та правових норм. В зв'язку з чим позивачу завдано моральної шкоди в розмірі 60 000,00 грн., яка полягає, в тому числі, у приниженні честі, гідності, ділової репутації. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав повністю, надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви та просив позов задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, просив суд в задоволенні позову відмовити. Допитаний в якості свідка позивач [PERSON] суду пояснив, що зміст заяви відповідача від 15.04.2014 року направленої начальнику Західного територіального управління військової служби правопорядку, в якій [PERSON] повідомив про начебто вчинений ним злочину не відповідає дійсності, оскільки проведеною перевіркою викладене в заяві відповідача не було підтверджено документальними доказами. Дана заява містить негативну, недостовірну інформацію, яка порушує його честь і гідність, а також ділову репутацію, підірвала його репутацію перед керівництвом та підлеглими, викликає сумніви у його професійності, до нього перестали звертатися за порадами, внаслідок чого він переніс хвилювання, що негативно вплинуло на його стан здоров'я, тому цим йому завдана моральна шкода, яку він оцінює в розмірі 60000 грн. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлений позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та правовідносини, врегульовані нормами Конституції України, глав 3, 20 Цивільного кодексу України в частині захисту цивільних прав та інтересів судом, визнання недостовірної інформації, захисту особистого немайнового права, відшкодування моральної шкоди. Судом встановлено, що 15.04.2014 року [PERSON] звернувся до начальника Західного територіального управління військової служби правопорядку із заявою про вчинення злочину, в якій, зокрема, вказав: «Хочу повідомити, що в період 2011-2014 років п/п-к [PERSON], ст. інспектор ЦТ УВА та ФК ДВА та ФК МО України під час проведення контрольних заходів у Хмельницькій області проживав вдома при цьому представляв до оплати фіктивні документи нібито він проживав в готелях та приватних квартирах.». Вважаючи дані дії відповідача такими, що очорняють його репутацію перед керівництвом та підлеглими, ганьблять честь та гідність, позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання інформації недостовірною, зобов'язання відповідача спростувати недостовірну інформацію та стягнення моральної шкоди. Також судом встановлено, що в Центральному територіальному управлінні внутрішнього аудиту та фінансового контролю Департаменту внутрішнього аудиту та фінансового контролю Міністерства оборони України було розглянуто заяву [PERSON] від 15.04.2014 року про вчинення злочину та за наслідками перевірки не підтверджено доказами, що в період 2011-2014 років п/п-к [PERSON], ст. інспектор ЦТ УВА та ФК ДВА та ФК МО України під час проведення контрольних заходів у Хмельницькій області проживав вдома при цьому представляв до оплати фіктивні документи нібито він проживав в готелях та приватних квартирах. Відповідно до ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством є честь, гідність, ділова репутація людини. Згідно ст. 276 ЦК України, фізична особа, діями якої порушено особисте немайнове право іншої фізичної особи, зобов'язана вчинити необхідні дії для його негайного поновлення. Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Однак не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні ст.10 Конвенції з прав людини. Стаття 10 Конвенції з прав людини захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надані. При умові дотримання параграфу 2 статті 10 вказаної Конвенції, право вільно передавати інформацію поширюється не лише на «інформацію» та «ідеї», які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму. У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 29 лютого 2009 року №1 роз'яснено, що відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Враховуючи вище зазначене, суд прийшов до висновку, що відповідач [PERSON] при написанні заяви про вчинення злочину від 15.04.2014 року про те, що він повідомляє, що в період 2011-2014 років п/п-к [PERSON], ст. інспектор ЦТ УВА та ФК ДВА та ФК МО України під час проведення контрольних заходів у Хмельницькій області проживав вдома при цьому представляв до оплати фіктивні документи нібито він проживав в готелях та приватних квартирах, не мав умислу на розповсюдження неправдивої інформації щодо позивача та приниження його честі, гідності перед керівництвом та підлеглими. Зокрема, дана заява від 15.04.2014 року була написана та адресована начальнику Західного територіального управління військової служби правопорядку (а.с. 7-8), потім була відразу переадресована Вінницькому прокурору з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері [PERSON], а останній направив для розгляду за належністю начальнику ЦТУВА та ФК Департаменту внутрішнього аудиту та фінансового контролю Міністерства оборони України (а.с. 6), тобто до органу, який безпосередньо компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь. Таким чином, факт звернення відповідача до начальника Західного територіального управління військової служби правопорядку не може сам по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки в такому випадку мала місце реалізація [PERSON] свого конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України, а не поширенням недостовірної інформації, тому позовні вимоги про визнання інформації недостовірною та зобов'язання відповідача спростувати недостовірну інформацію задоволенню не підлягають. Позовна вимога щодо стягнення моральної шкоди є похідною від вимог про визнання інформації недостовірною та зобов'язання відповідача спростувати недостовірну інформацію, тому в цій частині також не підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed