Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-23 00:00:00

В серпні 2018р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діють законні представники: [PERSON] , [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві, в якому просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що їй на праві приватної власності належить вищезазначена квартира, в якій зареєстровані з 20 травня 2008р. відповідачі, які є її онуками, проте в квартирі останні не проживають вже більше одного року без поважних причин, в квартирі відсутні їх особисті речі, перешкод у користуванні квартирою їм ніхто не чинив, витрати по сплаті за комунальні послуги нести не бажають, а тому позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав, і просила суд позов задовольнити, на підставі ст. ст. 317, 319, 405 ЦК України.. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 03 вересня 2018р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. У встановлений судом строк, стороною відповідачів відзив на позов не подавався. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2019р. закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просили суд позов задовольнити, наголошуючи, що онуки позивачки добровільно залишили спірне житлове приміщення, і не проживають в ньому тривалий час. Фактичне місце проживання відповідачів позивачці не відомо, у зв`язку з тим, що вона не спілкується не з своїм сином - батьком відповідачів, ні з самими онуками. Однак на теперішній час позивачка, у зв`язку з реєстрацією відповідачів у неї в квартирі, позбавлена можливості отримувати субсидію на сплату житлово - комунальних послуг. Відповідачі, а також законні представники, про час і місце судового розгляду повідомлялися у встановленому законом порядку, в судові засідання неодноразово не з`являлися, про поважність причин неявки в суд не повідомляли та не просила розглядати справу за її відсутності, свого представника до суду не направила, відзив на позов не подавався. Представник третьої особи заперечував, в судовому засіданні проти позову в частині позовних вимог до неповнолітнього відповідача [PERSON] , оскільки в досудовому порядку третій особі не вдалося встановити чи забезпечена дитина іншим житлом, як і не встановлено причини з яких дитина не проживає за місцем реєстрації. Третьої особою, було складено Акт про обстеження житлових умов за місцем реєстрації неповнолітнього відповідача [PERSON] та встановлено, що дійсно в квартирі позивачки відсутні особисті речі останнього. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, та за одночасним існуванням всіх обставин, що передбачені у ст. 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення позивачки, її представника, представника третьої особи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивачці на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , згідно договору купівлі - продажу від 27 березня 1997р. (а.с. 6). У вказаній квартирі зареєстрована позивачка та її онуки - відповідачі: [PERSON] , [PERSON] (а.с. 7). Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка наголошувала, що відповідачі не проживають в квартирі понад один рік, без поважних причин, а тому на підставі ст. ст. 317, 319, 405 ЦК України вона просила суд визнати їх такими, що втратили право користування зазначеним приміщенням. На обґрунтування обставин не проживання відповідачів в квартирі [ADDRESS] , стороною позивача були надані Акти про не проживання від 19 червня, 20 жовтня 2017р., 01 серпня 2018р. (а.с. 8-12). Згідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. (ч.ч.1-4 ст.319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ст. 41 Конституції України, ч.1, ч.2 ст. 321 ЦК України). Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (ч.ч.1-3 ст.156 ЖК України). Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.4 ст. 9 ЖК України). Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Зі змісту наданих стороною позивача Актів про не проживання особи за місцем реєстрації (а.с. 8-12), вбачається, що Акти від 19 червня 2017р. взагалі не містять календарної дати з якої відповідачі не проживають в квартирі позивачки, як і не містить ці відомості Акт від 01 серпня 2018р. відносно відповідача [PERSON] , а тому суд не вбачає зазначені Акти належними і допустимими доказами. В свою чергу, в Акті від 20 жовтня 2017р. стосовно не проживання відповідача [PERSON] , зазначено час не проживання цієї особи з 20 жовтня 2017р., як і зазначено аналогічна інформація в Акті від 01 серпня 2018р., стосовно цього ж відповідача. Таким чином, стороною позивача не підтверджено факту, що відповідачі, втратили право на користування квартирою позивачки, у зв`язку з їх відсутністю без поважних причин понад один рік. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову. В силу положень ст. 141 ЦПК України з відповідачів не підлягає стягненню на користь позивачки понесені останньою судові витрати.

Outcome: dismissed