Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-01 00:00:00

В травні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд із позовом до [PERSON] , про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» зазначило, що 17 березня 2014 року сторони уклали договір, за умовами якого позивач надав [PERSON] кредит у розмірі 37000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27.60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до умов договору відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами, а в разі прострочення платежів сплатити неустойку. [PERSON] не виконала обов`язків за кредитним договором, у зв`язку з чим, станом на 09 травня 2018 року виникла заборгованість у розмірі 72469 грн. 35 коп., з яких: 34090 грн. 97 коп. - заборгованість за кредитом, 33601 грн. 27 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 850 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 3427 грн. 11 коп. - штраф (процентна складова). За таких обставин ПАТ КБ «Приватбанк» просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь 72469 грн. 35 коп. заборгованості за кредитним договором. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 21 червня 2018 року прийнято справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове зсідання представник позивача [PERSON] подав клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] , яка належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, до суду не з`явилася, причини неявки суду не повідомила. Однак, представником відповідача адвокатом Кравчуком В.М., було подано до суду клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача [PERSON] та за його відсутності, як її представника. В задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] просив відмовити, оскільки станом на травень 2018 року відповідачем сплочено повністю заборгованість в сумі 19 500 грн. Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 17 березня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» уклало кредитний договір з [PERSON] , згідно з умовами якого вона отримав кредит шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку. У анкеті-заяві зазначено, що відповідач ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами ПриватБанку та отримав Пам`ятку клієнта, яка містить, в тому числі, Тарифи та основні умови обслуговування і кредитування. До кредитного договору Банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» «Універсальна Contract» «Універсальна Gold» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] станом на 09 травня 2018 року становить 72469 грн. 35 коп., з яких: 34090 грн. 97 коп. - заборгованість за кредитом, 33601 грн. 27 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 850 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 3427 грн. 11 коп. - штраф (процентна складова). Відповідно до частин першої, другої ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. В даному випадку, оскільки умови договору приєднання розроблялись банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим позивач має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися накредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з наданої позивачем копії анкети-заяви від 17 березня 2014 року, підписаної сторонами, розмір кредиту та процентна ставка у ній не зазначені, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути також пеню і штрафи за несвоєчасне виконання зобов`язання щодо користування кредитними коштами. Так, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення заборгованості за пенею та штрафами, позивач крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 17 березня 2014 року, посилався на Умови та правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи Банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/. Витягом із Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт, що розміщені на сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено зокрема, пільговий період користування коштами,процентна ставка, обов`язків щомісячний платіж, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування та інші умови. Однак, доданий до позовної заяви позивачем Витяг із Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та витягз Тарифів обслуговування кредитних карт не підписані [PERSON] , а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з тарифів та умов розумів відповідач, ознайомився та погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку. Крім того не можливо встановити, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати відсотків та неустойки (пені, штрафів) та, зокрема саме у зазначеному в документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. До того ж, ПАТ КБ «Приватбанк» не надало суду Пам`ятку клієнта, яка за змістом анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 17 березня 2014 року є складовою частиною укладеного сторонами кредитного договору. У зв`язку із цим неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 3 липня 2019 року (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19), яка згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України має враховуватися нижчестоящими судами при застосуванні норм права. Оскільки матеріали справи не містять доказів щодо істотних умов укладеного сторонами кредитного договору, то наданий ПАТ КБ «Приватбанк» розрахунок заборгованості достовірно не вказує на розмір невиконаного відповідачем зобов`язання та є неналежним доказом. З огляду на викладене, факт невиконання [PERSON] зобов`язання за кредитним договором у частині сплати відсотків, неустойки та штрафу не доведений. Відтак, у вимозі щодо стягнення відсотків та неустойки (пені та штрафу) слід відмовити у зв`язку з безпідставністю позовних вимог у цій частині. Разом з тим, дослідивши матеріали справи та додані до позовної заяви письмові докази, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено жодними допустимими, належними та достатніми доказами тієї обставини, що відповідачем у липні-серпні 2017 року отримано грошові кошти (кредит) у додатковому розмірі 34 090,97 грн., що зазначено позивачем у позовній заяві. Як вбачається із доданого до позову розрахунку заборгованості за договором від 17.03.2014 р., укладеного між «ПриватБанком» та клієнтом [PERSON] станом на 09.05.2018 р., відповідачем було отримано 18.03.2014 р. грошові кошти в сумі 5600 грн. Будь-яких інших договорів про додаткові кредитні кошти чи збільшення ліміту на кредитній \~ \~ \~ \~карті між сторонами не укладалось. Крім того, суду не надано жодних доказів, щодо встановлення ліміту саме в розмірі 3\~700 грн. Як вбачається із вищезазначеного розрахунку заборгованості, в період з травня 2014 р. по травень 2018 р. відповідачем повернуто близько 19\~500 грн., що свідчить про повне виконати обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів (тіла кредиту) у розмірі 5600 грн., а тому в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту за договором від 17.03.2014 року, слід теж відмовити у повному обсязі

Outcome: dismissed