Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

В травні 2017р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: Вищої ради правосуддя, Держави України в особі Державної казначейської служби України, в якому просив суд: стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на свою користь у відшкодування моральної шкоди 10000000,0 грн., завданої в результаті порушення прав позивача відповідачем Вищою радою правосуддя, гарантованих ст. 40 Конституції України при розгляді скарги від 11 червня 2016р. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 11 червня 2016р. він звернувся до Вищої ради юстиції із скаргою про притягнення до відповідальності судді Вищого адміністративного суду України [PERSON] Як на підставу для задоволення своєї скарги позивач посилався на постановлену суддею Вищого адміністративного суду України [PERSON] ухвалу, яка, на його думку постановлена з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права. Враховуючи те, що членом Вищої ради юстиції ухвалою від 13 вересня 2016р. вищезазначену скаргу було повернуто без розгляду, позивач просив стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України на його користь вищезазначену суму у відшкодування моральної шкоди. До початку судового засідання позивачем було надіслано на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутність, заявлені позовні вимоги позивач підтримує в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові. Представник відповідача Вищої ради правосуддя проти позову заперечував, зазначаючи, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки приймаючи ухвалу про повернення скарги позивача член Вищої ради Мірошниченко А.М. діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Відповідач Державна казначейська служба України, про час ті місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, представником було надіслано на адресу суду письмові заперечення на позов, з клопотанням про розгляд справи у відсутність свого представника. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача Вищої ради правосуддя, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 16 червня 2016р. до Вищої ради юстиції надійшла скарга позивача [PERSON] (вх. № Б-67/15/7-16) стосовно дій судді Вищого адміністративного суду України [PERSON] під час здійснення правосуддя у справі № К/800/12477/16. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу матеріалу між членами Вищої ради юстиції від 16 червня 2016р. скаргу [PERSON] було передано члену Вищої ради юстиції Мірошниченку А.М. для проведення перевірки. Позивач стверджував про порушення суддею Вищого адміністративного суду України [PERSON] норм матеріального і процесуального права при постановлені ухвали у вищезазначеній справі. За результатами перевірки на прийнятність до розгляду даної скарги членом Вищої ради юстиції Мірошниченком А.М. встановлено, що доводи скарги [PERSON] зводяться до незгоди з постановленою суддею [PERSON] ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31 травня 2016р. в справі № К/800/12477/16, згідно з якою відмовлено у відкритті провадження за касаційною скаргою [PERSON] на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2016р. та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2016р. в справі за позовом [PERSON] до Сокольського районного суду Львівської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії. При цьому, позивач не зазначив, з яких міркувань та з огляду на які факти, підтверджені документально, він дійшов такого висновку, які саме конкретні дії судді свідчать про наявність ознак дисциплінарного правопорушення. У зв'язку з цим, членом Вищої ради юстиції ухвалою від 13 вересня 2016р. № 1122/0/18-16 скаргу [PERSON] стосовно судді Вищого адміністративного суду України [PERSON] було повернуто без розгляду. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.2 ст. 58 ЦПК України сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ст. ст. 10, 11 ЦПК України, роз'яснення наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Статтею 40 Конституції України визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. За змістом ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Стаття 1167 ЦК України передбачає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 3, 5 Постанови за № 4 від 31 березня 1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правої відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди, зокрема доказів протиправної поведінки Вищої ради юстиції чи її посадової особи, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача. Згідно з пунктом 58 Регламенту Вищої ради юстиції, (в редакції, затвердженій рішенням Вищої ради юстиції від 24 вересня 2015 року №697/0/15-15, яка діяла на момент подачі скарги [PERSON]) було передбачено, що про повернення без розгляду заяви (скарги) з підстав, встановлених законом, членом Вищої ради юстиції, який здійснював перевірку, постановляється ухвала Вищої ради юстиції. Ухвала про повернення повинна містити: найменування акта Вищої ради юстиції підстави для повернення з посиланням на норми законодавства, висновок про прийняте рішення - повернення скарги (заяви) без розгляду, прізвище, ім'я та по-батькові члена Вищої ради юстиції, який здійснював перевірку скарги (заяви) на прийнятність. Зазначена ухвала разом зі скаргою (зверненням) та доданими до неї матеріалами надсилається заявнику. Копія скарги (звернення) залишається у Вищій раді юстиції, при цьому ухвалу від 13 вересня 2016р. позивач не оскаржував в установленому законом порядку. Таким чином, суд вважає, що член Вищої ради юстиції Мірошниченко А.М., приймаючи ухвалу від 13 вересня 2016р. № 1122/0/18-16 діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову.

Outcome: dismissed