Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

В травні 2014 року позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси із вказаним позовом, у якому просив витребувати у [PERSON] та передати на зберігання позивачу автомобіль NEOPLAN, модель N 122, 1994 року випуску та комплект ключів та документів до нього, а також звернути стягнення заборгованості позичальника за кредитним договором №306/В від 07.03.2003 року в загальному розмірі 347662,70 Євро, (що за розрахунками позивача еквівалентно 3772035,30 грн.) на вказаний автомобіль, як на предмет застави, що передано на забезпечення, належного виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором. В обґрунтування своїх вимог сторона позивача посилалась на укладення 07.03.2003 року кредитного договору між банком та [PERSON], відповідно до умов якого останній, на умовах зворотності, строковості та платності отримав кредит в розмірі 45600,00 Євро, та зобов'язався повернути такі кредитні кошти у строк до 07.03.2005 року. Спірний транспортний засіб було передано у заставу банку на забезпечення належного виконання позичальником у вказаному кредитному договорі приватним транспортним підприємством «Транс-Ніка» 07.03.2003 року. Позичальник в свою чергу належним чином зобов'язання з повернення кредитних коштів не виконує, в зв'язку з чим станом на 31.01.2014 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 347662,70 Євро, (що за розрахунками позивача еквівалентно 3772035,30 грн.), а з такого, на думку позивача, є достатні підстави для звернення стягнення вказаної заборгованості на предмет застави. Разом з тим позивач вказав, що не зважаючи на умови договору застави вказане ПТП «Транс-Ніка» відчужило зазначений автомобіль на користь інших осіб, та в результаті укладення ряду договорів купівлі-продажу вказаного автобусу NEOPLAN, на теперішній час його власником є [PERSON], що, на думку позивача, не перешкоджає зверненню стягнення на такий предмет застави, оскільки відповідно до правових положень, на які посилається позивач за текстом позовної заяви, застава зберегла своє значення. Представник відповідача [PERSON] звернувся до суду з письмовою заявою про застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності, у зв'язку з чим просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі його позовних вимог. В обґрунтування заяви представник відповідача звертав увагу суду на те, що в силу укладеного між Банком та [PERSON] кредитного договору 306/В від 07.03.2003 року, що забезпечено заставою, предметом застави у якій є спірний транспортний засіб, зокрема п. 6 зазначеного кредитного договору, остаточне погашення кредиту має відбутися 07 березня 2005 року, понад 9 років тому, що істотно перевищує встановлений ЦК України строк позовної давності у 3 роки, а за такого, представник відповідача, вказуючи на положення ч.4 ст. 267 ЦПК України, просив суд відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав, з викладених за текстом позовної заяви підстав. Щодо застосування наслідків пропуску позовної давності за заявою представника відповідача - заперечував з тих підстав, що на його думку у зв'язку зі зверненням позивача до суду з позовом до позичальника про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором, що був розглянутий 26.12.2013 року, Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, строк позовної давності за зобов'язаннями, пов'язаними з кредитним договором №306/В від 07.03.2003 року, переривався, та має відраховуватись відповідно від дати вирішення судом зазначеної цивільної справи №2/202/1001/2013, тобто починаючи з 26.12.2013 року, з чого випливає, що позивачем строк позовної давності не пропущено. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти наданих представником позивача пояснень щодо необґрунтованості заяви про застосування наслідків пропуску строків позовної давності, та наполягав на задоволенні такої зави, оскільки за його переконанням стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника та звернення стягнення на предмет застави, яким забезпечено кредитний договір, є різними самостійними способами захисту прав та інтересів кредитора, та за такого стягнення заборгованості за кредитним договором у 2013 році не є підставою вважати строк позовної давності за вимогою про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором на предмет застави таким, що переривався, оскільки право на таке звернення стягнення у позивача виникло з моменту, коли банк дізнався про порушення позичальником його зобов'язань, тобто не пізніше 08 березня 2005 року. Треті особи у судове засідання не з'явились, про час та місце вирішення спору сторони повідомлені у встановленому законом порядку, жодних заяв, клопотань або заперечень до суду не надали. Вислухавши пояснення учасників судового засідання та дослідивши матеріали справи суд дійшов наступних висновків про фактичні та правові обставини справи. Відповідно до долученої до матеріалів справи копії рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.12.2013 року по справі №2/202/1001/2013, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 07.03.2003 року було укладено кредитний договір №306/В, та позичальник, [PERSON], виконував взяті на себе зобов'язання з повернення кредитних коштів неналежним чином, внаслідок чого, станом на 28.11.2012 року загальна заборгованість перед банком склала 280965,94 Євро. Вказана заборгованість, за рішенням суду, була стягнута з відповідача, [PERSON], на користь банку. Згідно наданих представником позивача пояснень, вказане рішення суду було звернено до примусового виконання (постанова про відкриття виконавчого провадження від 13.02.2014 року), однак фактично не виконане, та на теперішній час, в зв'язку з невиконанням позичальником зобов'язань по сплаті кредиту, загальна заборгованість за кредитним договором №306/В від 07.03.2003 року станом на 31.01.2014 року становить 347662,70 Євро, (що за розрахунками позивача еквівалентно 3772035,30 грн.), що підтверджується, зокрема, долученими до матеріалів справи розрахунками. При цьому відповідно до п. 6 Додаткової угоди до договору №306/В про відкриття та обслуговування платіжної картки від 07.03.2003 року про встановлення кредитного ліміту Visa-Service, кінцевою датою виконання позичальником його зобов'язань з повернення кредитних коштів та сплати супутніх платежів визначено 07.03.2005 року. Виходячи з викладеного, враховуючи положення ст. ст. 530, 610 ЦК України (відповідно до яких, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), та порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання), суд, зважаючи на те, що боржник мав виконувати зобов'язання безпосередньо перед позивачем, доходить висновку про те, що про неналежне виконання зобов'язань позичальником, банк дізнався, або мав дізнатися не пізніше 08.03.2005 року, тобто на наступний день, після сплину строку, встановленого для виконання зобов'язання. Відповідно до положень, ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Так кожний з таких видів забезпечення виконання, є самостійною цивільно-правовою формою відповідальності, встановленою на підставі окремих договорів і регулюються відповідними правовими нормами. На забезпечення належного виконання зобов'язань між ПАТ КБ «Приват Банк» та ПТП «Транс-Ніка» було укладено договір застави від 07.03.2003 року, що було посвідчено приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу та зареєстровано у відповідному реєстрі за р.№393. Згідно умов вказаного договору ПТП «Транс-Ніка» передало банку у заставу транспортний засіб (автобус) NEOPLAN, модель N 122, 1994 року випуску, д/н: [NUMBER], що належав заставодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 07.03.2003 року. Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про заставу», в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. На теперішній час, згідно наданих сторонами пояснень спірний транспортний засіб належить на праві власності відповідачу по справі, [PERSON]. Відповідно до положень ст.27 Закону України «Про заставу», застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених у законі, майно, або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. А з такого, враховуючи, що Договір застави транспортного засобу від 07.03.2003 року укладено у належній формі, посвідчено нотаріально (р.№ 393), та того, що відомості про обтяження такого транспортного засобу були внесені до Державного реєстру обтяжень рухомого майна (про що свідчить долучена до матеріалів справи копія витягу№12807092 від 04.06.2007 року, а.с. 29) вимоги банку до відповідача [PERSON], як до теперішнього власника предмету застави - автобусу NEOPLAN, модель N 122, 1994 року випуску, що заставлено на забезпечення належного виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором № 306/В від 07.03.2003 року, [PERSON], вбачаються обґрунтованими, та підлягають задоволенню. Однак, в зв'язку з надходженням від представника відповідача заяви про застосування наслідків сплину позовної давності щодо вимог про звернення стягнення заборгованості на предмет застави, суд зазначає про те, що відповідно до положень ст. 20 Закону України «Про заставу», заставодержатель набуває права звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, та за такого, враховуючи наведенні вище висновки щодо того, що застава є самостійним видом цивільно - правової відповідальності, суд вказує на те, що початок перебігу позовної давності за позовом стягувача до заставодавця щодо звернення стягнення на предмет застави почався 08.03.2005 року, та не приймає до уваги посилання представника позивача на те, що перебіг такої давності переривався в зв'язку з розглядом Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська позову про стягнення з позичальника суми заборгованості за основним зобов'язанням (кредитним договором № 306/В від 07.03.2003 року) у 2013 року, оскільки звернення стягнення заборгованості на предмет застави, та стягнення такої заборгованості - є самостійними способами захисту прав та інтересів кредитора. Відповідно до положень ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу Відповідно до положень ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до положень ч.5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. В зв'язку з викладеним суд доходить висновку про те, що з часу настання строку виконання позичальником зобов'язань за кредитними договором № 306/В від 07.03.2003 року, до часу звернення позивача до суду з цим позовом про звернення стягнення заборгованості на предмет застави минуло більше 9 років, з чого випливає, що позивачем пропущено строк позовної давності. Згідно ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування наслідків якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 58, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та в межах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому сторони мають право обґрунтовувати належність конкретно доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень та зобов'язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, та за такого, з матеріалів справи та пояснень учасників судового засідання обґрунтованою вбачається відмова у задоволенні позову у повному обсязі, в зв'язку із пропущенням позивачем строків звернення до суду. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати компенсації не підлягають.

Outcome: dismissed