Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

До Березанського міського суду Київської області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що 21.06.2003 між нею та відповідачем по справі - [PERSON] було укладено шлюб, від якого сторони мають спільних дітей - малолітнього [PERSON] , [INFO] , та неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Діти проживають разом з позивачкою та перебувають на її повному утриманні. В той же час, відповідач здоровий та працездатний, має власні джерела доходів, інших утриманців не має, а, отже, зобов`язаний надавати матеріальну допомогу на утримання дітей. Відтак, просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їх спільних дітей в розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення найстаршою дитиною повноліття, а саме до [INFO] . Ухвалою Березанського міського суду Київської області від 16.06.2020 відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. За правилами ч. 1 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Позивачка в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду, при зверненні до суду з позовом подала заяву, в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності (а.с.11). Відповідно до ч. 2 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. За загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи вказані обставини, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності належним чином повідомленого позивача, від якого надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, на підставі ч. 2 ст. 211, ч. 1 ст. 223 ЦПК України. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, а саме поштою рекомендованим листом з повідомленням, повістки надсилались за місцем реєстрації відповідача, яке співпадає з адресою, вказаною позивачем у позовній заяві. Причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило (а.с.31,36). За таких обставин, суд прийняв рішення про заочний розгляд за наявними матеріалами відповідно до ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач проти такого порядку не заперечував, а належним чином повідомлений відповідач в судове засідання повторно не з`явився, не повідомив причини своєї неявки та не подав відзив. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з`ясованих обставин дійшов таких висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 21.06.2003 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується наданим суду свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , зареєстрованим Відділом реєстрації актів громадянського стану Березанського міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 42 (а.с.6). Від цього шлюбу подружжя має спільних дітей - малолітнього [PERSON] , [INFO] , та неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 15.04.2009 Відділом реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 70, а також свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 28.10.2003 Відділом реєстрації актів громадянського стану Березанського міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 115 (а.с.7-8). Згідно з довідкою виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області від 13.05.2020 № 18-09-568, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , і має наступний склад сім`ї: чоловік [PERSON] , 1973 року народження, син [PERSON] , 2009 року народження, та [PERSON] , 2003 року народження (а.с.10). Як вбачається з розрахункового листка [PERSON] за січень 2020, виданого ПрАТ «Лантманнен Акса», остання працює на посаді оператора пакетоформувальних машин 5 розряду, цех С/С бр «С», розмір виплаченого доходу становить 10 801,75 грн. (а.с.9). Право особи на судовий захист гарантовано статтею 55 Конституції України. Відповідно до ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За змістом ст. 7 СК України, яка встановлює загальні засади регулювання сімейних відносин, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Принципом № 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року, закріплено право дитини на здорове зростання і розвиток; з цією метою їй мають бути забезпечені спеціальний догляд і охорона. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частиною 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Як роз`яснено п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 № 3, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Оскільки відповідач ухиляється від обов`язку щодо утримання дітей, право позивачки на стягнення аліментів на їх утримання підлягає захисту судом. Так, як встановлено ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (ч. 2 ст. 141 СК України). Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття встановлено ст. 180 СК України. Згідно абз. 1 ч. 3 ст. 181 СК України, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються за рішенням суду у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За змістом положень ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, приписами ч. 2 ст. 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. У відповідності до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно з положеннями ч. 2-3 ст. 183 СК України, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернеться до суду з позовом про визначення розміру аліментів, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. З урахуванням імперативних вимог ч.1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За таких обставин, проаналізувавши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, враховуючи вказані вище положення законодавства, відповідач зобов`язаний утримувати дітей до досягнення ними повноліття, нарівні з позивачем створювати необхідні умови для їх розвитку і життя, а також спільно нести витрати на їх утримання, разом з тим, від виконання вказаного обов`язку відповідач як батько ухиляється, відтак, наявні правові підстави для стягнення з останнього аліментів у судовому порядку. Так, при вирішенні питання щодо встановлення розміру аліментів судом враховано матеріальний стан сторін, те, що малолітні діти проживають разом з матір`ю, батько з сім`єю не проживає, участі в матеріальному забезпеченні дітей не приймає, домовленості між батьками про сплату аліментів не досягнуто. Крім того, відповідач є працездатним, фізично здоровим, утриманців та інших аліментних зобов`язань не має, працевлаштований, що характеризує його майновий стан, а також вказує на можливість надання матеріальної допомоги. Будь-яких доказів спростування вимог позивачки відповідачем надано не було. Таким чином, виходячи з наданих суду доказів та встановлених фактичних обставин, враховуючи положення ч. 1 ст. 183 СК України, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки підлягають задоволенню, а саме стягненню з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання їх спільних дітей - малолітнього [PERSON] , [INFO] , та неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів доходів відповідача щомісячно, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, так як вказаний розмір аліментів є доцільним, відповідає меті зобов`язання щодо утримання, а також не суперечить чинному законодавству. Положеннями ч. 1 ст. 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. А відтак, вимога позивача підлягає задоволенню з дня подання позовної заяви до суду, тобто з 29.05.2020. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, у справах про стягнення аліментів суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів. Враховуючи ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відтак, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840,80 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved