Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-23 00:00:00

В червні 2018 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача. В обґрунтування позову вказує, що рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 18.12.2014 частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа : ВАТ НАСК «Оранта» про стягнення шкоди спричиненої злочином. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 45541 грн. 46 коп., моральну шкоду в розмірі 30 000 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 16.04.2015, апеляційна скарга [PERSON] залишена без задоволення, а апеляційна скарга [PERSON] задоволена частково. Рішення Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 18.12.2014 змінено в частині стягнення моральної шкоди, збільшено її суму до 70 000 грн., в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Рішення апеляційного суду Запорізької області набуває законної сили з моменту його винесення, таким чином, у [PERSON] перед [PERSON] з 16.04.2015 виникло грошове зобов`язання в сумі 115 541 грн. 46 коп. Виконавчий лист по справі знаходиться на виконанні у Оболонському районному відділі державної виконавчої служби ГТУЮ у м.Києві (виконавче провадження №47913019 відкрите 23.06.2015), однак відповідач жодних дій по сплаті за виконавчим листом не проводить. Зазначає, що згідно постанови Верховного Суду України від 01.10.2014 по справі №6-113цс14 до правовідносин, які виникли внаслідок задоволення позову про стягнення матеріальної та моральної шкоди спричиненої злочином застосовуються положення ч.2 ст.625 ЦК України. Посилаючись на ст.625 ЦК України просить суд стягнути з відповідача на свою користь три відсотки річних в сумі 10976 грн. 43 коп., інфляційні витрати в сумі 40439 грн.51 коп., а всього - 51415 грн. 94 коп., судовий збір та витрати на правничу допомогу. Ухвалою судді Тітова М.Ю. від 09.07.2018 року по справі відкрито спрощене провадження з викликом сторін. 11.03.2019 до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача 3 % річних в сумі 13576 грн.12 коп. та інфляційні витрати в сумі 47834 грн. 16 коп., а всього - 61410 грн. 28 коп. та судові витрати в сумі 2816 грн. 21.03.2018 року від відповідача надійшов відзив на позов. В своєму відзиві відповідач посилається на те, що вимоги є необґрунтованими та такими, що не відповідають нормам матеріального права. Зазначає, що відповідно до рішення Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 18.12.2014 та апеляційного суду Запорізької області від 16.05.2015, на які посилається позивач судами не встановлено строк виконання [PERSON] покладених на нього обов`язків щодо сплати коштів. Відповідно до вказаних рішень у відповідача є обов`язок щодо сплати чітко визначеної одноразової суми коштів. Однак не вказано про строк його виконання та відсутнє посилання на негайне виконання рішення суду. Рішення суду безумовно є обов`язковим до виконання, проте саме рішення суду без встановлення строку його виконання або негайного виконання не встановлює обов`язок боржнику виконати його в межах чітко визначеного проміжку часу. Після винесення рішення суду його виконання у певні строки регламентовано Законом України «Про виконавче провадження». Так, відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, виконавче провадження визначається як завершальна стадія судового провадження. Частиною 2 ст.25 цього Закону державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржника самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржнику документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. Вважає, що лише після отримання боржником (відповідачем) відповідно постанови про відкриття виконавчого провадження та спливу строку для виконання рішення суду, можна стверджувати про початок прострочення виконання обов`язку щодо сплати коштів. Вказує, що [PERSON] жодного разу не зверталася до [PERSON] з вимогою про виконання вищевказаних рішень суду, а тому вважає, що у відповідача не виникло обов`язку щодо їх виконання в межах певного строку. Також посилається на те, що жодних підтверджуючих документів про відкриття виконавчого провадження не надано, а [PERSON] жодних рішень щодо відкриття виконавчого провадження та встановлення строку для самостійного виконання рішень суду не отримував. Про наявність виконавчого провадження стало відомо з позовної заяви [PERSON] . Також посилався на правову позицію Верховного Суду України щодо неможливості застосування статті 625 ЦК України до деліктних зобов`язань. Правовідносини, які є предметом розгляду даної цивільної справи виникли у зв`язку із завданням [PERSON] матеріальної та моральної шкоди джерелом підвищеної небезпеки в результаті вчинення кримінального правопорушення, а тому правовідносини та зобов`язання, які склалися мають характер деліктних. Посилається на правову позицію Верховного Суду висловлену в постанові від 20.01.2016 по справі № 6-2759 цс15, роз`яснення, даних в пункті 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2023 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», положення ст.625 ЦК України не можуть бути застосовані до відносин з відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не є грошовим зобов`язанням, яке виникає з договірних зобов`язань. А тому на шкоду не повинні нараховуватись проценти користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування інфляційних витрат та 3 % річних на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. Викладена позиція відповідача щодо заперечень на позовну заяву, підтверджується правовими висновками в постановах Верховного Суду України від 13.01.2016 справа №6-3019цс15, від 20.01.2016 справа № 6-2759цс15, від 02.03.2016 справа № 6-2491 цс15. Окрім того, посилалися на застосування строків позовної давності та через пропуск загального строку позовної давності також просить в задоволенні позову відмовити. Зазначає, що [PERSON] в своїй позовній заяві від 12.06.2018 просить стягнути з [PERSON] встановлений індекс інфляції за весь час прострочення та 3 відсотки річних від простроченої суми з моменту постановлення рішення апеляційного суду Запорізької області від 16.04.2018, а тому позивач вважає, дату постановлення рішення апеляційного суду Запорізької області від 16.04.2018 моментом, коли вона довідалася про порушення свого права. А тому відлік строку позовної давності розпочався саме з цього моменту. З дня якого [PERSON] дізналася про порушення свого права по день подання позовної заяви пройшло 3 роки та 2 місяці, про що позивач сама зазначає в своїй позовній заяві при розрахунку суми позову. 13.05.2019 по справі проведено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку зі звільненням з посади судді [PERSON] справу передано в провадження судді Яценко Н.О. 18.10.2019 від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача 15598,09 грн. розмір 3 відсотків річних від суми заборгованості за період з 16.04.2015 по 16.10.2019 та 50 607 грн. 14 коп. суму інфляційних витрат за період з травня 2015 року по вересень 2019, а всього - 66 205 грн. 23 коп. та судові витрати. 22.10.2019 року за клопотанням представника оголошена перерву та надано можливість ознайомитися з заявою про збільшення позовних вимог. Ухвалою від 08.01.2020 року відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову. В судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримував, з обставин викладених в позові та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача в судових засіданнях проти задоволення позову заперечував, з обставин викладених у відзиві. Додатково пояснив, що після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження Руденко О.О. сплатив на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 45 000 грн. та моральну шкоду в розмірі 70 000 грн. Станом на 09.12.2019 виконавче провадження № 47913019 щодо примусового виконання виконавчого листа № 331/3747/14-ц від 18.12.2014 закінчено. Звертав увагу, що [PERSON] не ухилявся від виконання рішення суду та мав намір виплатити [PERSON] вказану суму матеріальної та моральної шкоди, проте 05.05.2018 приблизно о 4 год.31 хв. на території салону з продажу водної техніки, невстановлена особа викрала мотокатер марки Cobalt 226, який належав [PERSON] . Крім того, просив врахувати збіг тяжких обставин для [PERSON] , за умови яких останній не мав об`єктивної можливості для врегулювання конфлікту з [PERSON] , а саме : тяжка онкологічна хвороба у його дружини [PERSON] (виявили в жовтні 2014) та її смерть ( [INFO] ) При цьому у [PERSON] у грудні 2017 також виявили онкологічне захворювання (онкологія нирки) та у червні 2019 (онкологія шкіри). Цей період супроводжувався складним лікуванням. Просив при постановленні рішення врахувати дані обставини та відмовити в позові. Окремо також подав заяву про застосування строків позовної давності. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. Рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 18.12.2014 частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа : ВАТ НАСК «Оранта» про стягнення шкоди спричиненої злочином. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 45541 грн. 46 коп., моральну шкоду в розмірі 30 000 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 16.04.2015, апеляційна скарга [PERSON] залишена без задоволення, а апеляційна скарга [PERSON] задоволена частково. Рішення Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 18.12.2014 змінено в частині стягнення моральної шкоди, збільшено її суму до 70 000 грн., в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Рішення апеляційного суду Запорізької області набуває законної сили з моменту його винесення, таким чином, у [PERSON] перед [PERSON] з 16.04.2015 виникло грошове зобов`язання в сумі 115 541 грн. 46 коп. 29.05.2015 року [PERSON] звернулася з заявою про відкриття виконавчого провадження. Постановою ВДВС Оболонського РУЮ у м.Києві від 23.06.2015 року на виконання вищевказаних рішень відкрито виконавче провадження. Стягувач не позбавлена була можливості оскаржити дії державного виконавця стосовно тривалого невиконання рішення суду. Постановою від 17.04.2019 року зупинено вчинення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа № 331/3747/14-ц виданого 18.12.2014 Жовтневим районним судом м.Запоріжжя, з посиланням на те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6-15704ск15 зупинено виконання рішення Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 18.12.2014 та рішення апеляційного суду Запорізької області від 16.04.2015 до закінчення касаційного провадження. 15.05.2019 винесено постанову про поновлення вчинення виконавчих дій. 07.12.2019 [PERSON] сплатив кошти на виконання судових рішень, про що свідчить квитанція та 09.12.2019 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 47913019. Приписами ст.625 ЦК України передбачено, що боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права і обов`язки. Частиною 5 вищезазначеної статті визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Верховний Суд України неодноразово змінював свою точку зору стосовно застосування ст.625 ЦК України, та в своїх постановах зазначав, що якщо між сторонами існують деліктні зобов`язання, то позовні вимоги задоволенню не підлягають. Дія ст.625 ЦК України поширюється на порушення зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень ст.625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. 16.05.2018 року Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу №686/21962/15-ц щодо можливості нарахування 3 % річних та інфляційних витрат на грошове зобов`язання, пов`язане із довготривалим невиконанням рішення суду, вважала за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, викладених в своїх постановах, та погодилася із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 щодо можливості застосування положень статті 625 ЦК України до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав виникнення. Разом з тим суд відступає від вказаної правової позиції, та погоджується з окремою думкою суддів Великої Палати Верховного Суду України Лященко Н.П., Ситнік О.М. які вказують, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов`язання, на шкоду не повинні нараховуватися проценти за користування чужими грошовими коштами. Отже дія частини другої статті 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди. У справі, яка розглядається, спір виник через тривале, на думку позивачки, невиконання судового рішення про стягнення на її користь з відповідача завданих матеріальних збитків та моральної шкоди. Договірних правовідносин між сторонами, які б давали підстави стверджувати про наявність у відповідача як боржника грошового зобов`язання перед позивачкою як кредитором, у справі не встановлено. За таких обставин погоджуюся з окремою думкою суддів Великої Палати Верховного Суду України Лященко Н.П., Ситнік О.М. викладену до постанови 16.05.2018 року Великої Палати Верховного Суду по справі № 686/21962/15-ц, з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягає в тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, урегульовано Законом України «Про виконавче провадження». Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). З огляду на викладене суд доходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed