Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

В серпні 2021 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом посилаючись на те, що вона з 25.08.2003 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Від шлюбу мають малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . За час їх шлюбу було придбано у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 58,2 кв.м., який розташований на земельній ділянці розміром 0,1249 га, кадастровий номер 6523586500:01:003:0010, для будівництва та обслуговування даного житлового будинку, за адресою [ADDRESS] . Добровільно розділити сумісно нажите в шлюбі майно та дійти згоди сторони у справі не можуть в наслідок чого виникають конфлікти. У зв`язку з чим, позивач просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки, що є спільною сумісною власністю подружжя, визначити порядок користування житловим будинком та стягнути судові витрати. Ухвалою суду від 31.05.2021 року було відкрито провадження у вказаній справі із призначенням підготовчого засідання та викликом сторін. Ухвалою суду від 30.08.2021 року підготовче провадження у цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання представник позивача не з`явилася, заявою від 20.10.2021 року просила розглянути справу за її відсутності, на позовних вимогах наполягала, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Також, надала до суду розрахунок витрат позивача на надану правничу допомогу. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення. Причину своєї неявки не повідомив, відзив на позов не подав. Враховуючи письмову згоду представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , сторони по справі, перебувають у шлюбі зареєстрованому 25.08.2003 року Чорноморівською сільською радою Каховського району Херсонській області, актовий запис №04. Від шлюбу мають малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження. 20.10.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договори купівлі-продажу житлового будинку за адресою [ADDRESS] , загальною площею 58, 2 кв.м., в тому числі житлової площі 26,7 кв.м. та земельної ділянки розміром 0,1249 га, кадастровий номер 6523586500:01:003:0010, для будівництва та обслуговування даного житлового будинку. Згідно Витягу з Державного реєстру правочинів №10530711 від 20.10.2021 року, дані договори зареєстровані в Державному реєстрі правочинів за №4694995. Відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою [ADDRESS] , вказаний будинок станом на 15.07.2011 року складається з житлового будинку загальною площею 57,5 кв.м., жилою площею 26,7 кв.м., коридору площею 5,9 кв.м., коридору площею 5,0 кв.м., кухнею площею 7,2 кв.м., підсобного приміщення площею 12,7 кв.м., тераси 0,7 кв.м., входу до будинку, а також господарських будівель та споруд позначених у технічному паспорті літерами: «Б» - літня кухня, «Г», «Е», «З», «И», «Ж» - сараї, «К», «В» - гаражі, «Д» - підвал, «О» - вбиральня, огорожі №1,2, споруди №3,4,1. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що житловий будинок за адресою [ADDRESS] , хоча і належить на праві власності відповідачу [PERSON] , однак придбаний у період зареєстровано шлюбу з позивачем [PERSON] та за рахунок їх спільних коштів, суд приходить до висновку, що спірне будинковолодіння є спільною власністю позивача та відповідача. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення містить і частина третя статті 368 ЦК України. Частиною 1 статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до п. п. 22, 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя , зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст.368 ЦК, відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути квартири, жилі й садові будинки. У відповідності до вимог ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази надаються сторонами та іншими учасниками справи. За приписами ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, судом встановлено, що житловий будинок за адресою [ADDRESS] , хоча і належить на праві власності відповідачу [PERSON] , однак придбаний у період зареєстровано шлюбу з позивачем [PERSON] та за рахунок їх спільних коштів, то він є їх спільною сумісною власністю, однак право власності на це нерухоме майно зареєстровано за відповідачем, частки дружини та чоловіка у вказаному майні є рівними, оскільки інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що не суперечить обставинам справи та закону, тому позов підлягає задоволенню, а за позивачкою слід визнати право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку та земельної ділянки. Відповідно до ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Зі змісту позову та пояснень учасників процесу в судовому засіданні судом встановлено, що угоди про порядок користування спільним майном співвласниками не досягнуто. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-1500цс15 від 17.02.2016, положення ст.358 ЦК України вказують на те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд, застосовуючи ст.358 ЦК України, виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. Отже, положення ст.358 ЦК України є підставою для задоволення вимоги про визначення порядку користування спільним майном між співвласниками. Суд також бере до уваги, що порядок, що визначається судом чи за домовленістю між співвласниками, не є остаточним вирішенням питання користування спільним майном, і в подальшому може неодноразово змінюватись як за домовленістю між співвласниками, так і за позовами будь-кого з них за наявності істотних обставин та змін у відповідних правовідносинах, у тому числі у разі зміни співвласників, поділу домоволодіння між співвласниками в натурі тощо. За встановлених обставин, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи вимоги цивільного та сімейного законодавства, суд дійшов висновку, що відповідач чинить перешкоди у праві користування житловим приміщенням позивачу, яка являється співвласником спірної частини домоволодіння, тому позовні вимоги в частині визначення порядку користування підлягають задоволенню в порядку запропонованому позивачем. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 2 908, 00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу адвоката Грицак О.С. відповідно до договору про надання правничої допомоги №651/21 від 06.04.2021 року, квитанції №131/21 від 07.04.2021 року та акту здачі-прийняття робіт від 20.10.2021 року у сумі 10 000, 00грн.

Outcome: approved