Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

До Деражнянського районного суду Хмельницької області звернувся позивач із вказаною вище позовною заявою до відповідача, яку відповідною ухвалою суду було прийнято до розгляду, відкрито провадження в зазначеній справі, призначено підготовче та судове засідання. В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що відповідно до Витягу про державну реєстрацію від 07.12.2012 року, вона являється власником будинку [ADDRESS] , який вона набула на підставі договору довічного утримання від 21.11.2012 року, однак вільному користування та розпорядженню належним їй нерухомим майном заважає незаконна реєстрація відповідача у спірному будинку, що й стало підставою для її звернення до суду із даним позовом. В судовому засіданні позивач та її представник свої позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити із викладених в ньому підстав. Представник відповідача позову не визнав та проти його задоволення заперечив, вказавши, що спірний будинок був отриманий у власність в інтересах сім?ї під час спільного проживання та перебування сторін у шлюбі, тому самовільне оформлення позивачкою права власності виключно на себе не позбавляє відповідача, як колишнього члена сім?ї та фактичного співвласника, права користування вказаним будинком. В ході судового розгляду судом було заслухано пояснення сторін та їх представників, а також досліджено письмові матеріали справи. Судом об`єктивно встановлено, що на підставі договору довічного утримання (догляду) від 21.11.2012 року (Далі - Договір) [PERSON] , передав у власність належний йому на праві особистої приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться під [ADDRESS] , взамін чого позивач [PERSON] зобов`язалася надавати відчужувачу довічне матеріальне забезпечення. Водночас, укладення данного Договору позивачкою [PERSON] проводилося за згодою її чоловіка - відповідача [PERSON] . В подальшому, як вбачається з Витягу про державну реєстрацію прав від 07.12.2012 року № 36605570, позивач [PERSON] на підставі зазначеного Договору зареєструвала за собою право приватної власності на вказане вище домоволодіння з ідеальною часткою 1/1. У свою чергу, як вбачається з Довідки виконкому Шпичинецької сільської ради Деражнянського району Хмельницької області від 13.02.2019 року за № 136, відповідач [PERSON] періодично перебуває на роботі за кордоном, що таким чином пояснює його періодичну відсутність у місці проживання, як про те вказує позивач у своїй позовній заяві, однак не свідчить про втрату ним права користування спірним нерухомим майном. З огляду на вище вказане, судом взято до уваги відсутність даних у справі щодо припинення шлюбних відносин між сторонами на час подання позову та існування спірних правовідносин між ними, які всупереч положенням ч. 2 ст. 83 ЦПК України, мав би подати позивач, тому суд критично оціню наявні в справі акти від 16.04.2018 року та 28.11.2019 року щодо не проживання відповідача у спірному будинку, як такі, що лише фіксують факт епізодичної його відсутності в місці проживання. Так, вирішуючи вказаний спір, суд враховує положеннями частини 1 статті 317 Цивільного Кодексу України, згідно якої власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; частини 1 статті 321 ЦК України, згідно якої право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; Водночас, судом враховуються норми ст. 156 Житлового Кодексу України, якою передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 64 ЦК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. В свою чергу, згідно ч. 4 ст. 156 Сімейного Кодексу України, припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів сім`ї права користування займаним приміщенням. Крім того, у відповідності до ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону. Відповідна правова позиція була висловлена Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в справі №6-843-цс17 при розгляді аналогічної цивільної справи, коли суд виходив з того, що в розумінні ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, придбане під час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя і тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності покладається на того з подружжя, хто набув спірне майно за кошти, що належали йому особисто, та вважав, що вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки відповідачем не доведено протилежного, та підлягає поділу відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісн6ої власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Так, у відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд вважає, що оскільки за загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача у шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому позивач [PERSON] , як той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний був довести обставини, що її спростовують, тобто, згідно ч. 3 ст. 61 СК України, довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя - позивачки, не пов`язані із сімейними, чого під час розгляду даної цивільної справи останньою зроблено не було. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання слід відмовити у зв`язку із недоведеністю позовних вимог. На підставі вказаного та

Outcome: dismissed