Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання договору дійсним. Позов мотивований тим, що 18.02.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] зобов'язався повернути позику в строк до 18.02.2012 року. Враховуючи, що грошові кошти, які позичив відповідач, призначались на фінансування завершення відповідачем будівництва житлового будинку, було вирішено додатково в забезпечення виконання зобов'язань по позиці укласти договір застави відповідного будинку. 27.01.2012 року між сторонами було укладено договір внесення змін до договору позики від 18.02.2011 року. Згідно даного договору до п. 5.1. було внесено зміни, що стосуються забезпечення договору позики, а саме щодо застави житлового будинку належного позичальникові. Законом не передбачена державна реєстрація договору іпотеки, а лише його нотаріальна форма. Так, відповідно до п. 5 договору змін обов'язок щодо нотаріального посвідчення цього договору покладається на позичальника, що має бути зроблено протягом одного тижня з моменту укладення цього договору. Проте, як в обумовлений строк так і на сьогодні відповідач відмовляється виконувати положення договору щодо його нотаріального посвідчення. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про визнання договору позики від 18.02.2011 року із змінами від 27.01.2012 року дійсним. В судове засідання сторони по справі не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи. Представником позивача до суду подано заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідачем до суду також подано заяву про розгляд справи у його відсутність із зазначенням про визнання ним позовних вимог. Ухвалою суду від 24.04.2014 року відмовлено у прийнятті визнання [PERSON] позову [PERSON] і продовжено судовий розгляд. По справі встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 18.02.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав в позику від позивача 100 000, 00 гривень до 18.02.2012 року. (а.с. 2) 27.01.2012 року між сторонами по справі було укладено договір про внесення змін до договору позики від 18.02.2011 року. (а.с. 3) Так, даним договором сторони п. 5.1. вище вказаного договору позики виклали в новій редакції, зазначивши, що в забезпечення виконання за даним договором позики укладається іпотека належного [PERSON] нерухомого майна, а саме: житлового будинку з прибудовою, загальною площею 267,8 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS]. Зокрема, сторони домовились, що в разі неповернення позики у строк, передбачений п. 2 договору позики, майно, що передане в іпотеку переходить у власність позикодавця. Іпотечний договір та договір, що обумовлює основне зобов'язання, можуть бути оформлені у вигляді одного документа. Цей документ за формою і змістом повинен відповідати вимогам, встановленим у статті 18 Закону України «Про іпотеку», та вимогам, встановленим законом, для договору, який визначає основне зобов'язання. Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. У відповідності до ч. 1 ст. 577 ЦК України, якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відмовляючи в прийнятті визнання позовних вимог відповідачем судом було прийнято до уваги, що визнання позову різниться від поняття визнання обставин позову, що згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України звільняє позивача лише від доведення цих обставин. Згідно ч. 1 - ч. 4, ч. 6 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Суду неможливо було встановити чи є безумовним визнання відповідачем позовних вимог, що є обов'язковим. Також, не можливо було виконати положення ч. 2 ст. 174 ЦПК України в частині роз'яснення наслідків вчинення відповідних процесуальних дій. Тому, судом прийнято до уваги визнання відповідачем отримання від позивача позики в сумі 100 000, 00 гривень. Судом встановлено, що згідно витягу про державну реєстрацію прав, житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] належить [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 29.12.2011 року. (а.с. 37-38) Судом прийнято до уваги, що застосовуючи ч. 2 ст. 220 ЦК України необхідно звертати увагу на письмові докази, які свідчать про домовленість сторін, щодо всіх істотних умов договору, а також на докази ухилення іншої сторони від нотаріального посвідчення договору. На що також звернув увагу Верховний Суд України в постанові від 19 червня 2013 року. Суду не надано належних доказів того, що вище зазначений об'єкт нерухомості не перебуває під арештом, даний об'єкт не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Судом звернуто увагу на те, що при нотаріальному посвідченні договору нотаріуси перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваного ними договору дійсним намірам сторін. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише того договору, який відповідає загальним вимогам та додержання яких є необхідним для його чинності. Крім того, суду не надано належних і допустимих доказів ухилення відповідача від нотаріального посвідчення спірного договору. Повідомлення відповідача про те, що ним не було нотаріально посвідчено договір через його хворобу та фінансові труднощі не свідчить про ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору. Також, позивачем не доведено, що він вчиняв будь-які дії, спрямовані на те, щоб нотаріально посвідчити цей договір (звертався до нотаріуса, надсилав відповідачеві повідомлення із вказівкою часу та місця, куди необхідно з'явиться відповідачеві для нотаріального посвідчення договору), що свідчило б про те, що ухилення від нотаріального посвідчення договору було одностороннім (мало місце лише з боку відповідача), а не було двостороннім (мало місце як з боку позивача, так і з боку відповідача). Суду не доведена неможливість посвідчення договору іпотеки на даний час. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд вважає, що сторони по справі, скориставшись своїми процесуальними права, надали суду усі наявні у них докази по даній справі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню, оскільки є недоведеним належними і допустимими доказами. Враховуючи положення ст. 88 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем. Враховуючи вище викладене,

Outcome: dismissed