Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

В червні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування приватною квартирою, посилаючись на наступні обставини. Вона, [PERSON] є одноособовим власником однокімнатної квартири [ADDRESS] . Даний факт підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 23.03.1995 року, зареєстрований в реєстрі № 2-1630 державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Іванчишиною Л.Г. Право власності на нерухоме майно зареєстроване в реєстрі № 10947 Білоцерківського МБТІ від 23.03.1995 року. Відповідач [PERSON] права власності на спірну квартиру не має. Останній зареєстрований і проживає в помешканні на умовах сервітуту, як член сім`ї власника житла. Даний факт підтверджується витягом з реєстру територіальної громади м. Біла Церква № 15.2-03/1037 від 26.05.2020 року. Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном ( сервітут ) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно ч. 5 ст. 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Однак, відповідач [PERSON] почав створювати умови не можливі для спільного проживання в одній квартирі. Порушення мали систематичний характер. Так, 10.08.2019 року, близько 21 години, відповідач за місцем їхнього проживання в квартирі [ADDRESS] , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння вчинив викрадення банківської картки «Райффайзен Банк Аваль» із якої через платіжний термінал на власний розсуд використав кошти в сумі 461,45 гривень. 27 серпня 2019 року, близько 10 години, відповідач за місцем їхнього проживання в квартирі [ADDRESS] , вчинив крадіжку належного їй телевізора марки «Самсунг», вартість якого становить 4 100 гривень, яким в подальшому розпорядився на власних розсуд, чим завдав їй матеріальної шкоди. За вчинення злочину вироком Білоцерківського міськрайонного суду від 23.12.2019 року відповідач [PERSON] засуджений до трьох років позбавлення волі. Покарання відбуває в Бучанській виправній колонії 85. Однак, відповідач залишився перебувати на зареєстрованому обліку в її квартирі і зберігає право користування її житлом ( сервітут ) по даний час. Виселяти відповідача з квартири немає потреби, оскільки він квартиру фактично звільнив, а знаття його з реєстраційного обліку є нагальною потребою. Просила суд припинити сервітут та визнати відповідача [PERSON] , [INFO] , такою особою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] .\~\~ Ухвалою судді 19 червня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищезазначеній цивільній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 06 серпня 2020 року постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, 06.08.2020 року\~ за вх. № 30153 судом отримано заяву, в якій остання просив справу розглядати у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Заяв та клопотань від останнього на адресу суду не надходило, як і не надходило відзив на позовну заяву позивача. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки, належним чином повідомлений відповідач [PERSON] не з`явився в судове засідання, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд\~ вважає за необхідним по даній справі провести заочний розгляд. Ухвалою суду від 07.10.2020 року постановлено провести розгляд даної цивільної справи в заочному порядку. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи,\~ що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником однокімнатної квартири [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 23.03.1995 року, зареєстрований в реєстрі № 2-1630 державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Іванчишиною Л.Г. Право власності на нерухоме майно зареєстроване в реєстрі № 10947 Білоцерківського МБТІ від 23.03.1995 року. Відповідач [PERSON] зареєстрований і проживає в помешканні, яке належить позивачу на праві власності на умовах сервітуту, як член сім`ї власника житла, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади м. Біла Церква № 15.2-03/1037 від 26.05.2020 року. Встановлено, що відповідач [PERSON] почав створювати умови не можливі для спільного проживання в одній квартирі з позивачем та 10.08.2019 року, близько 21 години, відповідач за місцем їхнього проживання з позивачем в квартирі [ADDRESS] , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння вчинив викрадення банківської картки «Райффайзен Банк Аваль» із якої через платіжний термінал на власний розсуд використав кошти в сумі 461,45 гривень. Також, 27 серпня 2019 року, близько 10 години, відповідач за місцем їхнього проживання разом з позивачем в квартирі [ADDRESS] , вчинив крадіжку належного останній телевізора марки «Самсунг», вартість якого становить 4 100 гривень, яким в подальшому розпорядився на власних розсуд, чим завдав [PERSON] матеріальної шкоди. За вчинення вищезазначених злочинів, вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23.12.2019 року відповідач [PERSON] засуджений до трьох років трьох місяців позбавлення волі. Вказаний вирок суду набрав законної сили 22.01.2020 року. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Встановлено, що відповідач [PERSON] відбуває покарання в Бучанській виправній колонії № 85. Звертаючись з вищезазначеною позовною заявою позивач наголошує на тому, що відповідач почав створювати умови не можливі для спільного проживання в одній квартирі такі порушення мали систематичний характер, тому є потреба у припиненні сервітуту та визнання відповідача такою особою, що втратила право користування житловим приміщенням.\~ Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду. У свою чергу національне законодавство України встановлює наступне. Статтею 41 Конституції України передбачено, що\~ кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселився в квартиру\~ і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до ст. 395 Цивільного кодексу України речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно. Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно ч. 5 ст. 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом ( стаття 406 ЦК України ). Цивільне законодавство не містить переліку таких обставин, в кожному конкретному випадку вони оцінюються судом. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц, постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 320/6081/16, від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17, від 06 березня 2019 року у справі № 319/1589/17, від 16 жовтня 2019 року у справі № 243/9627/16-ц, від 29 липня 2020 року у справі № 472/1123/19. Згідно із положеннями статей 116, 157 ЦК України члени сім`ї власника квартири, інші особи можуть бути виселені без надання іншого жилого приміщення, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ним в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Судом встановлено, що відповідач неодноразово порушував правила співжиття з позивачем у\~ зв`язку з чим, останній вироком суду від 23.12.2019 року засуджений до позбавлення волі на строк три роки та три місяці. Вищевказаним вироком було встановлено та підтверджено, що відповідач вчиняв злочини проти [PERSON] в результаті чого, останній спричиняв\~ майнової шкоди. Отже, порушення правил спільного проживання в одній квартирі з боку відповідача мають форму навмисних дій пов`язаних з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання. Тому, такий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. В даному випадку - це систематичне порушення співжиття та вчинення злочину проти власника житлового приміщення. Будь-яких заперечень по суті позовних вимог відповідачем суду не надано, хоча позовну заяву з додатками та копію ухвали суду від 19.06.2020 року про прийняття позову до розгляду та відкриття провадження у зазначеній справі останній отримав 08.07.2020 року, про що свідчить наявна в матеріалах справи розписка. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини та наведені норми матеріального права, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Оскільки, позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у сумі 840,80 гривень, сплата яких документально підтверджено ( а. с. 4 ), але не просила їх стягнути з відповідача,\~ то суд вважає за можливим віднести понесені витрати за рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved