Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

В червні 2015 року ТОВ «Вирамакс» звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору : ФОП [PERSON], про виділ ? частки із спільного майна квартири під № 14, що розташована у будинку № 97 по вул. В. Арнаутській в м.Одесі, у натурі для звернення стягнення на неї (а.с.3-5). В жовтні 2016 року ТОВ «Вирамакс» подав адресовану суду свою письмову заяву про зміну предмету позову, відповідно до якої остаточно просить : визначити, що частки [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] є рівними та становлять по ? ч. квартири; перевести на ТОВ «Вирамакс» права та обовязки [PERSON] на ? ч. квартири [ADDRESS] в рахунок часткового погашення заборгованості ФОП [PERSON] перед ТОВ «Вирамакс» за рішенням господарського суду Одеської області від 23.04.2010 р. у справі № 4/10-10-503; та припинити право власності [PERSON] на ? ч. квартири під № 14 будинку № 97 по вул. В. Арнаутській в м. Одесі (а.с.132). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що, по-перше, згідно з рішенням господарського суду Одеської області від 23.04.2010 р. та постановою Одеського апеляційного господарського суду від 29.07.2010 р. у справі № 4/10-10-503, якою вказане рішення господарського суду Одеської області від 23.04.2010 р. було змінено, з ФОП [PERSON] на користь ТОВ «Вирамакс» стягнуто штраф у сумі 161840,00 грн., витрати у сумі 400000,00 грн., штраф у розмірі 50% вартості перевезення у сумі 400000,00 грн., збитки (упущену вигоду) у сумі 628525,00 грн., збитки (реальні збитки) у сумі 200680,00 грн., держмито у сумі 17910,00 грн. та витрати на ІИЗ у розмірі 236,00 грн.; по-друге, піч час примусового виконання вищевказаних рішення господарського суду Одеської області від 23.04.2010 р. та постанови Одеського апеляційного господарського суду від 29.07.2010 р. у справі № 4/10-10-503 ТОВ «Вирамакс» отримав погашення суми боргу на загальну суму 503764,00 грн., але основна сума заборгованості і досі не погашена; і, по-третє, позивачу стало відомо, що дружина боржника ФОП [PERSON] відповідач [PERSON] 21.11.2013 р., під час перебування ними у шлюбі, придбала у власність квартиру під № 14 в будинку № 97 по вул. Великій Арнаутській в м. Одесі, загальною вартістю 230300,00 грн., отже відповідно до ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 70 СК України та ч. 2 ст. 52 ЦК України останні є співвласниками цієї квартири у рівних частках. Також позивач зазначає, що виділ ? ч. згаданої квартири в натурі є неможливим, а ч. 2 ст. 366 ЦК України передбачено, що у разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. При цьому, у разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обовязків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов, а представник відповідача [PERSON] [PERSON], який також є представником третьої особи ФОП [PERSON], не визнав позов, посилаючись на те, що квартира № 14, що розташована у будинку № 97 по вул. В. Арнаутській в м. Одесі, не є обєктом спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON]Я та [PERSON], а є особистою власністю [PERSON], оскільки придбана нею за особисті кошти, що були отримані нею в якості фінансової допомоги за укладеним між нею та ТОВ «Темп» договором від 19.11.2013 р., та подав адресовані суду свої письмові заперечення на позовну заяву, які приєднані судом до матеріалів справи. Дослідивши матеріали справи і вислухавши пояснення представників сторін та третьої особи, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом установлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням господарського суду Одеської області від 23.04.2010 р. у справі № 4/10-10/503 за позовом ТОВ «Вирамакс» до ФОП [PERSON] про розірвання договору № 1610/09 від 16.10.2009 р. та стягнення грошових коштів в сумі 1838685,00 грн. позов ТОВ «Вирамакс» задоволено у повному обсязі : розірвано договір № 1610/09 на перевезення негабаритних та великовагових вантажів, укладений між сторонами 16.10.2009 р.; стягнуто з ФОП [PERSON] на користь ТОВ «Вирамакс» штраф в сумі 209440,00 грн., витрати в сумі 400000,00 грн., штраф у розмірі 50% від вартості перевезення 400000,00 грн., збитки (упущену вигоду) 628565,00 грн., збитки (реальні збитки) 200680,00 грн., державне мито 18471,85 грн. та витрати на ВТЗ судового процесу 236,00 грн. Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 29.06.2010 р. вказане рішення господарського суду Одеської області віл 23.04.2010 р. у справі № 4/10-10-503 змінено, а саме позов ТОВ «Вирамакс» до ФОП [PERSON] задоволено частково : стягнуто з ФОП [PERSON] на користь ТОВ «Вирамакс» : штраф в сумі 161840,00 грн., держмито в сумі 17910,00 грн. та витрати на ІТЗ судового процесу в сумі 229,00 грн. В іншій частині рішення залишено без змін (а.с.13-16). Проте станом на час судового розгляду даної справи ФОП [PERSON] лише часткового виконав згадані рішення господарського суду Одеської області від 23.04.2010 р. та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 29.06.2010 р., одноразово перерахувавши на користь ТОВ «Вирамакс» грошові кошти в сумі 50000,00 грн. В решті частині ці судові рішення залишаються невиконаними, а майна, на яке може бути накладений арешт та звернено стягнення в рахунок погашення боргу, у ФОП [PERSON] не має. Також судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] 26.06.19987 року зареєстрували шлюб у відділі ЗАГСу Малиновського РВК м. Одеси, актовий запис № 559, а 29.09.2015 р. цей шлюб було розірвано (а.с.7, 141). На підставі договору купівлі-продажу квартири від 21.11.2013 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за р. № 5076, відповідач [PERSON] придбала у власність двокімнатну квартиру під № 14, загальною площею 48,4 кв.м., житловою площею 31,6 кв.м., що розташована у будинку № 97 по вул. В. Арнаутській в м. Одесі (а.с.10-11). Відповідно до п. 3 цього договору купівлі-продажу, продаж вищевказаної нерухомості за цим договором вчинено за 230300,00 грн. В судовому засіданні представник відповідача та третьої особи стверджував, що на початку листопада 2013 року останні припинили шлюбно-сімейні відносини та стали проживати окремо, в звязку з чим [PERSON], не маючи благоустроєного житла для власного проживання, 19.11.2013 р. уклала з ТОВ «Темп» договір про фінансову допомогу на зворотній основі, та на отримані за цим договором грошові кошти придбала у власність вищевказану квартиру під № 14 у будинку № 97 по вул. В. Арнаутській в м. Одесі за договором купівлі-продажу від 21.11.2013 р. за р. № 5076, а представник позивача не спростував в суді ці доводи представника відповідача та третьої особи та не надав суду доказів на підтвердження того, що джерелом набуття згаданої квартири є спільні сумісні кошти або спільна праця колишнього подружжя [PERSON]Я та [PERSON] Крім того, на підтвердження вищевказаних своїх доводів представник відповідача та третьої особи надав суду письмові докази, а саме : копію укладеного між ТОВ «Темп» та [PERSON] договору про фінансову допомогу на зворотній основі від 19.11.2013 р., відповідно до якого ТОВ «Темп» надав [PERSON] фінансову допомогу на зворотній основі у грошовому виразі в розмірі 250000,00 грн., та завірену ТОВ «Темп» копію видаткового касового ордеру від 20.11.2013 р. про отримання [PERSON] від ТОВ «Темп» зворотної фінансової допомоги в сумі 250000,00 грн. за вищевказаним договором про фінансову допомогу на зворотній основі від 19.11.2013 р. Більш того, станом на дату судового розгляду даної справи вищевказаний укладений між ТОВ «Темп» та [PERSON] договір про фінансову допомогу на зворотній основі від 19.11.2013 р. в установленому законом порядку не оспорюється та/або не визнаний недійсним. Вирішуючи дану справу, суд бере до уваги висновки, які містяться в постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 року по справі № 6-612цс15. Так, в цій постанові Верховний Суд України зазначив, що норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, з гідно з якими : 1)майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2)майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власність дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Таким чином, суд вважає доведеними доводи представника відповідача та третьої особи ФОП [PERSON] про те, що, по-перше, колишнє подружжя [PERSON] і [PERSON] фактично припинили шлюбно-сімейні відносини і спільне проживання на початку листопада 2013 року; і, по-друге, не маючи благоустроєного житла для власного проживання, [PERSON] 19.11.2013 р. уклала з ТОВ «Темп» договір про фінансову допомогу на зворотній основі та за отримані за цим договором грошові кошти придбала у власність квартиру [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 21.11.2013 р. за р. № 5076, тобто придбала вказану квартиру за особисті кошти. Отже, відповідно до ч. 3 ст. 57 СК України квартира [ADDRESS] є особистою приватною власністю [PERSON] На підставі викладеного і

Outcome: dismissed