Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

Державне підприємство «Дослідне господарство «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства степової зони Національної академії аграрних наук України (далі - Державним підприємством «Дослідне господарство «Червоний землероб») звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання дій [PERSON] щодо укладення договорів позики від 31.03.2011 року, від 21.04.2011 року, від 29.04.2011 року, від 10.05.2011 року, від 20.05.2011 року, від 16.05.2012 року, від 21.05.2012 року між [PERSON] та ДП «ДГ «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції НААН України неправомірними та визнання недійсними договорів позики від 31.03.2011 року, від 21.04.2011 року, від 29.04.2011 року, від 10.05.2011 року, від 20.05.2011 року, від 16.05.2012 року, від 21.05.2012 року, укладених між [PERSON] та ДП «ДГ «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції НААН України. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом у сфері надання фінансових послуг. Однією з фінансових послуг є надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту. Тобто з позову випливає, що спірні договори є кредитними договорами, а кредитодавцем не може виступати фізична особа. Встановлення спірним договором позики пені в розмірі від 1% до 5% в день є неправомірним та прийняте без урахування ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» відповідно до якого розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Спірні договори позики укладені з порушенням постанови Кабінету Міністрів України № 809 від 15 червня 2011 року, адже п.2 Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, передбачено непогодження спірного договору позики з Мінфіном чи органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю. А за статутом директор мав право укладати лише господарські договори. Відповідач про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.61), представник якого судове засідання не з'явився, подав клопотання про розгляд справи без участі представника позивача за наявними матеріалами (а.с.58). Крім того, через канцелярію суду під час судового засідання 24.03.2016 року подав письмові пояснення (а.с.63-65). Представник відповідача [PERSON] [PERSON] заперечила проти задоволення позову, оскільки спірні договори позики є безвідсоткові, тому незрозуміло які проценти має на увазі позивач, ЦК України не містить виключення щодо суб'єктного складу, визнання спірним договором розміру пені відповідає свободі договору та нормам ЦК України, які також передбачають збільшення розміру неустойки у договорі, а керівник підприємства [PERSON] мав повноваження на укладення спірного договору, що також підтверджується його контрактом, який був наданий при їх укладенні. Надала письмові заперечення (а.с.53-54). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.62), про причини неявки суд не повідомив, неявка якого не перешкоджає розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача дослідивши в судовому засіданні докази в їх сукупності вважає, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи із наступного. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Судом встановлено, що між [PERSON] та Державним підприємством «Дослідне господарство «Червоний землероб» в особі голови господарства [PERSON] були укладені в письмовій формі договори позики від 31.03.2011 року, від 21.04.2011 року, від 29.04.2011 року, від 10.05.2011 року, від 20.05.2011 року, від 16.05.2012 року, від 21.05.2012 року, які не встановлюють проценти за користування позикою (а.с.12-18). Так, за умовами пунктів 2.1, 2.2: договору позики від 31 березня 2011 року позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 60000 (Шістдесят тисяч) гривен, що еквівалентно 7457 (сім тисяч п'ятсот сорок сім) доларам США за офіційним курсом Національного банку України станом на день укладення договору (100 доларів США еквівалентно 795,00 гривень). Зазначену вище суму грошей позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 10 травня дві тисячі одинадцятого року; договору позики від 21 квітня 2011 року позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 50000 (п'ятдесят тисяч) гривен, що еквівалентно 6289 (шість тисяч двісті вісімдесят дев'ять) доларам США за офіційним курсом Національного банку України станом на день укладення договору (100 доларів США еквівалентно 795,00 гривень). Зазначену вище суму грошей позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 5 червня дві тисячі одинадцятого року; договору позики від 29 квітня 2011 року позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 65000 (шістдесят п'ять тисяч) гривен, що еквівалентно 8176 (вісім тисяч сто сімдесят шість) доларам США за офіційним курсом Національного банку України станом на день укладення договору (100 доларів США еквівалентно 795,00 гривень). Зазначену вище суму грошей позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 13 червня дві тисячі одинадцятого року; договору позики від 10 травня 2011 року позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 20000 (двадцять тисяч) гривен, що еквівалентно 2516 (дві тисячі п'ятсот шістнадцять) доларам США за офіційним курсом Національного банку України станом на день укладення договору (100 доларів США еквівалентно 795,00 гривень). Зазначену вище суму грошей позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 25 червня дві тисячі одинадцятого року; договору позики від 20 травня 2011 року позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 16000 (шістнадцять тисяч) гривен, що еквівалентно 2013 (дві тисячі тринадцять) доларам США за офіційним курсом Національного банку України станом на день укладення договору (100 доларів США еквівалентно 795,00 гривень). Зазначену вище суму грошей позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 5 липня дві тисячі одинадцятого року; договору позики від 16 травня 2012 року позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 50000 (п'ятдесят тисяч) гривен, що еквівалентно 6258 (шість тисяч двісті п'ятдесят вісім) доларам США (сума позики) за офіційним курсом Національного банку України станом на день укладення договору. Зазначену вище суму грошових коштів позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 16 червня 2012 року; договору позики від 21 травня 2012 року позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 30000 (тридцять тисяч) гривен, що еквівалентно 3755 (три тисячі сімсот п'ятдесят п'ять) доларам США (сума позики) за офіційним курсом Національного банку України станом на день укладення договору. Зазначену вище суму грошових коштів позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 21 червня 2012 року. Підпис позичальника в спірних договорах позики скріплений печаткою позивача. Статтею 360-7 ЦПК України визначено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 18 липня 2012 року по справі № 6-79цс12, договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Таким чином, слід дійти висновку, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст. ст. 1046 - 1048 ЦК України. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Отже, воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. А суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Однак позивачем вказаних вимог не виконано. Також позивачем не доведено будь-якими належними та допустимими доказами спрямованість волі сторін спірного договору позики саме на встановлення кредитних відносин чи встановлення спірними договорами позики процентів за договорами позики. Крім того, спірні договори позики укладені між фізичною особою (позикодавцем) та юридичною особою (позичальником) на відміну від кредитного договору, кредитодавцем за яким може бути лише банк або інша фінансова установа (ст. 1054 ЦК України), у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» до спірних договорів позики та спірних правовідносин не застосовується. Згідно п. 6.6 Статуту Державного підприємства «Дослідне господарство «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства степової зони Національної академії аграрних наук України», затвердженого Президентом Національної академії аграрних наук України 23.01.2012 року та 29.03.2012 року (нова редакція), директор, діючи від імені та в його інтересах, відповідно до законодавства та в межах цього Статуту і контракту, самостійно вирішує питання діяльності Господарства, за винятком тих, що віднесені до компетенції Академії, Інституту, Станції і трудового колективу Господарства, зокрема укладає господарські договори, здійснює інші повноваження, віднесені законодавством, Академією, цим Статутом і контрактом до компетенції директора. Таким чином, статут Господарства не містить вичерпного переліку повноважень директора Господарства, який також відсилає до контракту. Так, згідно пункту 15 Контракту №1 від 31 травня 2012 року [PERSON], директор Державного підприємства «Дослідне господарство «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства степової зони Національної академії аграрних наук України» (далі - Керівник) має право діяти від імені господарства, представляти його на всіх підприємствах, в установах та організаціях; укладати господарські та інші угоди, вирішувати інші питання, віднесені законодавством, Станцією та Академією, статутом господарства та цим контрактом до його повноважень. Таким чином, аналіз положень Статуту позивача та Контракту №1 від 31 травня 2012 року свідчить про те, що [PERSON] як керівник та директор ДП «ДГ «Червоний землероб» КДСГДС ІСГСЗ НААН був уповноважений на укладення не тільки господарських, але і інших угод, а доводи позову в цій частині суд вважає необґрунтованими та судом відхиляються. Згідно пунктів 3, 4 Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України № 809 від 15 червня 2011 року (далі - Порядок), для погодження залучення підприємством кредиту (позики), надання гарантії або поруки за таким зобов'язанням підприємство подає Мінфіну або уповноваженому органу заяву, з доданими документами. Мінфін або уповноважений орган протягом 30 робочих днів після надходження заяви приймає рішення щодо погодження залучення кредиту (позики), забезпечення підприємством виконання зобов'язань за кредитом (позикою) порукою або гарантією чи відмови у погодженні, про що письмово повідомляє підприємству. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Отже, за змістом вимог 6 статті 3 ЦК України, ч.ч.1, 2 ст. 60 ЦПК України обов'язок довести ту обставину, що позивачем не погоджувався спірний договір позики з Мінфіном чи органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю як матеріальним, так і процесуальним законом покладений на позивача. Однак, позивачем не надано суду будь-яких доказів того, що вказані спірні договори позивачем не погоджені Мінфіном чи з органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю. Разом з тим представник позивача в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи без участі представника позивача за наявними матеріалами (а.с.58). Оскільки позивач обмежився наявними в матеріалах справи доказами, а суд позбавлений можливості збирати докази з власної ініціативи, суд прийшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову через недоведеність позивачем обставин, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог зокрема поширення на спірні договори Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», спрямованості волі сторін спірного договору позики на встановлення кредитних відносин, непогодження позивачем спірного договору позики з Мінфіном чи органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю та неправомірності дій [PERSON] щодо укладення спірного договору. За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Крім того, спірні договори позики від 31.03.2011 року, від 21.04.2011 року, від 29.04.2011 року, від 10.05.2011 року, від 20.05.2011 року укладені до затвердження постановою Кабінету Міністрів України № 809 від 15 червня 2011 року вказаного Порядку, а тому доводи позову на застосування вказаного Порядку до спірних договорів, укладених до його затвердження, є безпідставним, адже на час їх укладення вказаного Порядку не існувало, а сам Порядок не має зворотної дії в часі. Посилання представника позивача на ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 17.12.2015 року по справі №22-ц/781/2699/15 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] до державного підприємства «Дослідне господарство «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства степової зони Національної академії аграрних наук України,третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства степової зони Національної академії аграрних наук України, [PERSON] про стягнення врожаю соняшника, відсотків за договором та моральної шкоди, ксерокопія якої додана до письмових пояснень представника позивача від 24.032016 року, як на підставу для звільнення від доказування тієї обставини, що директор господарства не мав правових підстав та належної компетенції на укладення даних договорів від імені державного господарства, суд оцінює критично, виходячи з вище зазначеного та наступних підстав. Частиною 3 статті 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Однак з аналізу вказаної ухвали суду апеляційної інстанції та справи, що розглядається, суд прийшов до висновку, що сторони за вказаними справами є різними, позови пред'явлені з приводу різних спірних договорів, а правові спори за цими справами виникли за різних обставин їх укладення. З ксерокопії ухвали Апеляційного суду Кіровоградської області від 17.12.2015 року по справі №22-ц/781/2699/15 вбачається, що договір не укладений, оскільки не доведено факту отримання позики, однак з позовної заяви по вказаній справі, що розглядається судом, вбачається, що факт укладення спірних договорів та отримання позивачем сум позик за ними позивачем не оспорюється, однак позивач вважає що вони є недійсними. Крім того, з ксерокопії ухвали Апеляційного суду Кіровоградської області від 17.12.2015 року по справі №22-ц/781/2699/15 вбачається, що ДП ДГ «Червоний землероб» не надавався суду апеляційної інстанції Контракт №1 від 31 травня 2012 року з директором Державного підприємства «Дослідне господарство «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства степової зони Національної академії аграрних наук України» [PERSON], що наділяє останнього повноваженнями зокрема на укладення не тільки господарських, але і інших угод, адже йому правова оцінка судом не надавалась. Також ксерокопія вказаної ухвали не мітить відмітки про набрання нею законної сили, що позбавляє суд можливості з'ясувати питання про те, чи не скасована вказана ухвала судом касаційної інстанції, та чи є чинною на час розгляду судом цієї справи. Ксерокопія вказаної ухвали взагалі не засвідчена, що також свідчить про неможливість її використання судом як доказу звільнення позивача від доказування обставин в порядку ч.3 ст. 61 ЦПК України, адже представник позивача в судове засідання не з'явився, подавши клопотання про розгляд справи без участі представника позивача за наявними матеріалами, а за чинним Цивільним процесуальним кодексом України суд позбавлений можливості самостійно за власною ініціативою збирати докази. Вказані обставини в своїй сукупності виключають можливість використання вказаної ксерокопії ухвали як підстави для звільнення від доказування обставин по цій справі. Пунктами 7.2 спірних договорів позики зокрема передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу, а також пеню у розмірі 1 (одного) відсотка суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. За правилами ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання (п. 3 ч. 1 ст.611 ЦК України). Згідно ч.2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Вказані вимоги також поширюються і на визначення сторонами договору розміру пені. Отже, визначення договором розміру пені відповідає принципу свободи договору, передбаченої ст. 6 ЦК України, та саме по собі не є підставою для визнання спірного договору в цілому недійсним. Посилання позивача на ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» щодо розміру встановлення договором пені в розміру від 1% до 5% за кожен день прострочення виконання зобов'язання суд вважає необґрунтованим, адже суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, однак позивач не врахував, що спірні договори укладені з фізичною особою, тобто з особою яка за даним договором не є суб'єктом підприємницької діяльності, а тому вказаний закон до спірних договорів не застосовується. Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов про визнання дій [PERSON] щодо укладення спірних договорів та визнання їх недійсними є не доведеним будь-якими належними та допустимими доказами, необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed