overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-18 00:00:00

В червні 2019 року позивачка [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів у частці від доходу на утримання малолітньої дитини. В позовній заяві вона вказала, що перебувала із [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] . На даний в суді розглядається справа про розірвання шлюбу між ними. Дитина проживає разом з матір`ю, відповідач добровільно коштів на її утримання не надає. [PERSON] офіційно не працює, їздить на підробітки за кордон, на утриманні не має інших дітей. [PERSON] перебуває у скрутному матеріальному становищі, потребує матеріальної допомоги для забезпечення належних умов для проживання дочки. Тому вона просить стягнути з [PERSON] аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з часу звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. Відповідач [PERSON] подав суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги визнає, просив справу розглядати за його відсутності. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних мотивів. Згідно з ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову в даній справі не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 82 цього ж Кодексу обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. З врахуванням вищенаведених вимог закону, заяви відповідача про визнання позовних вимог, суд визначає розмір аліментів, які підлягають стягненню із [PERSON] на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд стягує з відповідача на рахунок спеціального фонду Державного бюджету України 768,40 гривень судового збору.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-09 00:00:00

В червні 2019 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі договору дарування від 16 вересня 1981 року їй (позивачці) належить на праві власності житловий будинок [ADDRESS] , в якому зареєстрований, але з березня 2016 року не проживає відповідач по справі [PERSON] . Оскільки відповідач у вказаному будинку не проживає, у добровільному порядку з реєстрації не знімається, то просила визнати його таким, що втратив право користування вказаним житловим будинком. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позов підтримала і викладене підтвердила. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлений. Вислухавши представника позивачки, покази свідка [PERSON] , оглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивачці на підставі договору дарування від 16 вересня 1981 року належить на праві власності житловий будинок [ADDRESS] , в якому зареєстрований, але з березня 2016 року не проживає відповідач по справі [PERSON] , що підтверджується показами свідка [PERSON] та матеріалами справи /а.с. 6-9/. Відповідно до положень ст. 317, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України, власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 9, 156, 157 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. У разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Враховуючи викладене, оскільки відповідач, який не є членом сім`ї позивачки, з березня 2016 року, тобто, більше шести місяців, не проживає у її (позивачки) будинку, то суд вважає за необхідне, задовольняючи позовні вимоги, визнати [PERSON] таким, що втратив право користування вказаним житловим будинком.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

В червні 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що через взаємне непорозуміння їхня сім`я розпалася та сторони перестали підтримувати подружні відносини. Оскільки, подружні стосунки неможливо поновити та шлюб носить формальний характер, просила шлюб між ними розірвати. Позивачка подала до суду заяву, в якій позов підтримала та просила розглянути справу у її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явився без поважних для суду причин. Суд зі згоди позивачки ухвалив провести заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 07 травня 1999 року. Шлюб перший, від шлюбу мають одну малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . На даний час шлюбні стосунки між сторонами фактично припинені, позивачка не бажає збереження сім`ї та наполягає на розірвання шлюбу, примиритися не бажає. Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно ч.1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оцінюючи у сукупності досліджені докази, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу між ними суперечить інтересам позивачки, а тому шлюб має бути розірваний. На підставі ст.ст. 112, 114 Сімейного Кодексу України, суд

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-13 00:00:00

В червні 2020 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.12.2018 сторони зареєстрували шлюб. Від шлюбу у подружжя народилась донька [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя між ними не склалось через несумісність характерів та різних поглядів на життя. Фактично шлюб припинено та існує формально, що й стало підставою звернення позивача до суду. Прізвище після розірвання шлюбу змінювати не бажала. Ухвалою суду від 26.06.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Позивач до судового засідання не прибув, однак до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач до судового засідання не прибула, однак також подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Додатково зазначила, що позов визнає та не заперечує проти розірвання шлюбу. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 19.12.2018, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (на 7 а.с.). Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до частини першої статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У частині першій статті 55 СК України встановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями частин третьої та четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Виходячи з того, що збереження сім`ї і подальше спільне проживання подружжя є неможливим, сторони спільного господарства не ведуть, не підтримують подружніх відносин, а продовження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягнення 840,80 грн на користь позивача в рахунок відшкодування сплаченого судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

В червні 2020 [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.12.2004 сторони зареєстрували шлюб. Від шлюбу у подружжя народився син [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя між ними не склалось через різні погляди на сімейні відносити та обов`язки з ведення сімейного господарства. Фактично шлюб припинено та існує формально, що й стало підставою звернення позивача до суду. Судові витрати просила з відповідача не стягувати. Ухвалою суду від 16.06.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Позивач до судового засідання не прибула, однак до суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач до судового засідання не прибув, однак також подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Додатково зазначив, що позов визнає та не заперечує проти розірвання шлюбу. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 10.12.2004, що підтверджується свідоцтвом про одруження (на 8 а.с.). Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до частини першої статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У частині першій статті 55 СК України встановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями частин третьої та четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Виходячи з того, що збереження сім`ї і подальше спільне проживання подружжя є неможливим, сторони спільного господарства не ведуть, не підтримують подружніх відносин, а продовження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судові витрати суд вважає за можливе залишити за позивачем враховуючи її клопотання. На підставі викладеного та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-25 00:00:00

В червні 2020 [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.08.2016 сторони зареєстрували шлюб. Від шлюбу у подружжя народилось двоє доньок [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя між ними не склалось через різні погляди на шлюб та сім`ю. Фактично шлюб припинено та існує формально, що й стало підставою звернення позивача до суду. Ухвалою суду від 09.06.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Позивач в судовому засіданні підтримала позов з підстав викладених у ньому та просила суд задовольнити позовні вимоги. Відповідач в судовому засіданні позов визнав не заперечував проти розірвання шлюбу. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 11.08.2016, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (на 4 а.с.). Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до частини першої статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У частині першій статті 55 СК України встановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями частин третьої та четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Виходячи з того, що збереження сім`ї і подальше спільне проживання подружжя є неможливим, сторони спільного господарства не ведуть, не підтримують подружніх відносин, а продовження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягнення 840,80 грн на користь позивача в рахунок відшкодування сплаченого судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

В червні 2020 [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.07.2012 сторони зареєстрували шлюб. Від шлюбу у подружжя народився син [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя між ними не склалось через несумісність характерів та різних поглядів на життя. Фактично шлюб припинено та існує формально, що й стало підставою звернення позивача до суду. Прізвище після розірвання шлюбу змінювати не бажала. Ухвалою суду від 17.06.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Позивач до судового засідання не прибула, однак до суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач до судового засідання не прибув, однак також подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Додатково зазначив, що позов визнає та не заперечує проти розірвання шлюбу. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 15.07.2012, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (на 7 а.с.). Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до частини першої статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У частині першій статті 55 СК України встановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями частин третьої та четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Виходячи з того, що збереження сім`ї і подальше спільне проживання подружжя є неможливим, сторони спільного господарства не ведуть, не підтримують подружніх відносин, а продовження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягнення 840,80 грн на користь позивача в рахунок відшкодування сплаченого судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-29 00:00:00

В червні 2020 [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23.01.2010 сторони зареєстрували шлюб. Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На теперішній час шлюб між сторонами припинено та існує формально, що й стало підставою звернення позивача до суду. Ухвалою суду від 30.06.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 30.07.2020 постановленою без виходу до нарадчої кімнати, суд вирішив провести заочний розгляд справи. Позивач в судовому засіданні підтримала позов з підстав викладених у ньому та просила суд розірвати шлюб зареєстрований з відповідачем. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 23.01.2010, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (на 11 а.с.). Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до частини першої статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У частині першій статті 55 СК України встановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями частин третьої та четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Виходячи з того, що збереження сім`ї і подальше спільне проживання подружжя є неможливим, сторони спільного господарства не ведуть, не підтримують подружніх відносин, а продовження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягнення на користь позивача 2102 грн в рахунок відшкодування судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: approved