Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-05 00:00:00

В червні\~2018\~року [PERSON]\~звернувся до\~суду із\~заявою,\~в якій\~просив встановити\~юридичний факт,\~що вимушене\~переселення [PERSON],\~[INFO],\~разом з\~неповнолітніми дітьми\~[PERSON],\~[INFO],\~[PERSON],\~[INFO],\~[PERSON],\~[INFO],\~в серпні\~2017\~року з\~окупованої та\~незаконно анексованої\~Автономної Республіки\~Крим,\~Україна,\~відбулося внаслідок\~збройної агресії\~Російської [PERSON]\~проти України\~та окупації\~Російською [PERSON]\~території Автономної\~Республіки Крим\~та м.\~Севастополя,\~Україна. В обґрунтування заяви [PERSON] вказав, що про те, що метою встановлення такого факту є визначення його та його дітей статусу як осіб, що перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, ратифікованої Україною 03 липня 1954 року, з відповідними правовими наслідками. Іншого порядку встановлення такого юридичного факту законодавством України не передбачено. Заявник [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] заявлені вимоги підтримали та просили задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Представник зацікавленої особи Міністерства соціальної політики України у судове засідання не зявився. Представник зацікавленої особи Російської [PERSON] у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.133). Вислухавши заявника та його представника, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Судом встановлено, що [PERSON] народився в селі Теремне Острозького району Ровенської області, однак був зареєстрований та проживав в АР Крим, Нижньогірському районі в с. Лужки по вул. Севастопольській, буд. 10, що підтверджується паспортом громадянина України серії ЕЕ №096403, який виданий Нижньогірським РВ ГУ МВС України в Криму 24.09.1999 року (а.с.23-26). 06 грудня 2003 року [PERSON] одружився з [PERSON] (а.с.27), від шлюбу з якою народилися діти: [PERSON], 30.09.2004 року, що підтверджується свідоцтвом про народження серії I-АП №014689 (а.с.28), [PERSON], 12.05.2007 року, що підтверджується свідоцтвом про народження серії I-АП №072718 (а.с.29), та [PERSON], 31.10.2014 року, що підтверджується свідоцтвом про народження серії I-АП №336349 (а.с.30). Як загальновідомо, у кінці лютого на початку березня 2014 року перекинуті з Російської [PERSON] війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської [PERSON] проти України. В серпні 2017 року [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми [PERSON], [PERSON], [PERSON], були вимушені переміститися з місця постійного проживання на тимчасово окупованій Російською [PERSON] території Автономної Республіки Крим до Дніпропетровської області. Сімя [PERSON] постійно проживає за адресою: [INFO], про що свідчать довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 06.09.2017 року №0000320678 (а.с.31), №0000320768 (а.с.32), №0000320796 (а.с.33), №0000320816 (а.с.34), видані як внутрішньо переміщеним особам, відповідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та діють безстроково. Згідно з постановою Верховної [PERSON] України Про Заяву Верховної [PERSON] України «Про відсіч збройній агресії Російської [PERSON] та подолання її наслідків» від 21.04.2015 року №337-VIII, зазначені події розвивались за таким сценарієм: Збройна агресія Російської [PERSON] проти України розпочалася 20.02.2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської [PERSON] всупереч міжнародно-правовим зобовязанням Російської [PERSON] порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською [PERSON] про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської [PERSON] на території України від 28.05.1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків. 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних сил Російської [PERSON] захопили будівлі [PERSON] міністрів та Верховної [PERSON] Автономної Республіки Крим. Водночас відбулося створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних сил Російської [PERSON], а Чорноморський флот Російської [PERSON] заблокував українські порти, де знаходилися кораблі Військово-Морських сил України. За цих обставин лідер партії «Русское единство» [PERSON] у незаконний спосіб проголосив себе головою [PERSON] міністрів Автономної Республіки Крим та закликав Президента Російської [PERSON] «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської [PERSON], порушуючи як міжнародне право, так і чинну українсько-російську договірно-правову базу, а також положення Будапештського меморандуму, звернувся до [PERSON] [PERSON] Федеральних зборів Російської [PERSON], яка своєю постановою від 01.03.2014 року, протиправно легалізуючи ці порушення, надала згоду на використання на території України Збройних сил Російської [PERSON]. Як наслідок, це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід'ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. 03 березня 2014 року Державна прикордонна служба України повідомила про те, що протягом останніх діб спостерігаються чисельні випадки прибуття до Автономної Республіки Крим підрозділів Збройних сил Російської [PERSON] з порушенням міжнародних норм та угод. Так, 28 лютого 2014 року зафіксовано порушення повітряного простору держави України 10 бойовими гвинтокрилами Російської [PERSON]. Крім того, на аеродром «Гвардійський», всупереч забороні начальника гарнізону вказаного аеродрому, прибуло 8 військово-транспортних літаків Збройних сил Російської [PERSON] ІЛ-76. Також повідомляється, що 01.03-02.03.2018 року у порт Севастополя зайшли десантні кораблі \~Балтійського флоту Російської [PERSON] «Калінінград», «Мінськ», «Георгій Побєдоносєц» та Північного флоту «Оленігорський Горняк» (а.с.35-36). Міжнародною розвідувальною спільнотою «InformNapalm» зафіксовано, що операцію щодо окупації Криму виконували військовослужбовці Збройних Сил Російської [PERSON] з різних областей Росії. Зокрема, 15 окрема мотострілкова бригада Збройних сил РФ з місцем дислокації в Самарській області у 2014 році виконувала воєнні операції щодо окупації Криму, за що її особовий склад був нагороджений 4 медалями «За повернення Криму» (а.с.37-59). Непоодинокими були блокування українських військових та прикордонних пунктів пропуску в Криму. Зокрема, Державна прикордонна служба України повідомила про блокування російськими військовослужбовцями українських прикордонників для того, що б російська військова техніка могла вільно проходити на півострів. Крім того, повідомляється, що техніка та матеріальні засоби доставлялись десантними кораблями Чорноморського флоту Росії. Як приклад, у період з 28.02.2014 року в бухті «Казача» з двох кораблів вивантажили спочатку 18 вантажних автомобілів «Урал», а згодом 17 автомобілів «Камаз» та один бронетранспортер (а.с.60-71). Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16.03.2014 року провела так званий референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської [PERSON], однак результати цього «референдуму» не були визнані жодною країною світу, крім Російської [PERSON], що підтверджується Резолюцією Генеральної [PERSON] ООН 68/262 від 27.03.2014 року «Територіальна цілісність України». 17 березня 2014 року Верховна [PERSON] Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної [PERSON] України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самоназвані представники Верховної [PERSON] Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської [PERSON] Путіним «Договір про прийняття до Російської [PERSON] Республіки Крим і створення у складі Російської [PERSON] нових суб'єктів». Законодавчим органом Російської [PERSON] 21.03.2014 року прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую [PERSON] Республики Крым и образовании в составе Российской [PERSON] новых субъектов Республики Крым и города федерального значения Севастополя». Виходячи із викладеного, результати референдуму від 16.03.2014 року про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської [PERSON] є незаконними, Договір про прийняття до Російської [PERSON] Республіки Крим і створення у складі Російської [PERSON] нових субєктів є нікчемним в розумінні Віденській конвенції про право міжнародних договорів 1969 року, а Федеральний конституційний закон РФ «О принятии в Российскую [PERSON] Республики Крым и образовании в составе Российской [PERSON] нових субъектов Республики Крым и города федерального значения Севастополя» таким, що порушує норми та принципи Статуту ООН. Що стосується Автономної Республіки Крим, то і офіційним документам, наприклад «Договору про прийняття до Російської [PERSON] Республіки Крим і створення у складі Російської [PERSON] нових суб'єктів» від 18.03.2014 р., заяві МЗС Росії «Щодо звинувачень у порушенні Будапештського меморандуму» від 01.04.2014 р., «Правовому обґрунтуванню позиції Російської [PERSON] щодо Криму та України», і заявам керівництва РФ властивий наголос на нібито «реалізації народом Криму права на самовизначення», у процесі якої відбувся вихід зі складу України, утворення незалежної держави і входження нової держави до складу Росії. Однак фактичні обставини справи докорінно суперечать цим твердженням, вимогам до правомірності самовизначення у формі сецесії, положенням міжнародно-правового принципу територіальної цілісності. Міжнародно-правовий аналіз подій у Криму 2014 р. доводить, що Російська [PERSON] не отримала суверенітет над півостровом відповідно до жодного із передбачених міжнародним правом способів набуття території. Натомість, відбулась військова окупація Автономної Республіки Крим та м. Севастополь. При цьому, Росією порушено практично усі обовязки держав, передбачені принципом територіальної цілісності та її ж міжнародно-правові зобовязання, зокрема, за Статутом ООН, Гельсінським заключним актом НБСЄ, ст. 5 Угоди про створення Співдружності Незалежних Держав 1991 р., п. 2 Будапештського меморандуму про гарантії безпеки у зв'язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 р., ст. 2 Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною та Російською [PERSON] 1997 р., Договором про україно-російський державний кордон 2003 р. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема :вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. З метою правової протидії агресору Верховною [PERSON] України прийнято Закон України «Про санкції» від 14.08.2014 року №1644-VII, яким визначено механізм впровадження спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів щодо Російської [PERSON]. На виконання зазначеного Закону Кабінетом [PERSON] України видано розпорядження від 11.09.2014 року №829-р «Про пропозиції щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів» саме у звязку з військової агресією Російської [PERSON]. Преамбулою Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року № 2268-VIII визначено ставлення міжнародного співтовариства на незаконну окупацію та анексію Автономної Республіки Крим Російською [PERSON]. Так, представники Організації Обєднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської [PERSON] Європи, Парламентської [PERSON] НАТО, Парламентської [PERSON] ОБСЄ, Парламентської [PERSON] ГУАМ, національних парламентів держав світу не визнають тимчасову окупацію Російською [PERSON] частини території України та підтверджують невіддільне суверенне право України на відновлення і збереження її територіальної цілісності в межах міжнародно визнаного державного кордону, включаючи територію Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Зазначають, що дії Російської [PERSON] на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права, закладені, зокрема, в Європейській конвенції, в Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року та в Загальній декларації прав людини від 10.12.1948 року. У цілісній сукупності усі наведені нормативно-правові акти відтворюють обставини, що відбувались на частині території України Автономної Республіки Крим та вказують на військову агресію Російської [PERSON] по відношенню до України, наслідком якої стала повна окупація та подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим, яка засуджена міжнародними інстанціями. Факти збройної (військової) агресії Російської [PERSON] відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Отже наслідком саме збройної агресії Російської [PERSON] стала окупація та незаконна анексія Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародною спільнотою. Так, заявник [PERSON], який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON], звернувся до суду із заявою про встановлення юридичного факту того, що вимушене переселення в серпні 2017 року з окупованої та незаконно анексованої Автономної Республіки Крим, Україна, відбулося внаслідок збройної агресії Російської [PERSON] проти України та окупації Російською [PERSON] території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, Україна. Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, ратифікованої Україною 03 липня 1954 року, особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. У частині 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету [PERSON] України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини. Частиною 4 ст. 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської [PERSON], покладається на Російську [PERSON] відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року. Отже, вказаний Закон і передбачає, які права можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просять заявники. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. З урахуванням внесених змін до Конституції України Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», вказане Рішення Конституційного Суду України не втратило свого значення у контексті права на доступ до суду. У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8?рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов'язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Частина 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладає на суд обов'язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною [PERSON] України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов'язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов'язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов'язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 313; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 129). Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHRу справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 333; рішення ECHR у справі «Catan та інші проти Молдови та Росії», § 109; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 130). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов'язань. Такі зобов'язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 335, § 339; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 131). Таким чином, перша частина цих зобов'язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов'язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, §346; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 132). Згідно з ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську [PERSON] як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Аналізуючи вищевикладені положення чинного законодавства та вимог ст. 293, 294, 315 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що встановлення факту, що має юридичне значення щодо вимушеного переселення заявника з дітьми з окупованої території Автономної Республіки Крим, відбулось унаслідок збройної агресії Російської [PERSON] та окупації Російською [PERSON] частини території Автономної Республіки Крим, можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв'язку між переселенням осіб із окупованої зони та військовою агресією Російської [PERSON]. Таким чином, суд на підставі аналізу вищевказаних положень закону, дійшов висновку про те, що як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати судовий захист прав і свобод людини і громадянина, тобто саме держава бере на себе такий обов'язок відповідно до зазначених вище конституційних норм, право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Окрім цього, суд також дійшов висновку про те, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, у тому числі Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, покладено на Російську [PERSON] як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», та підтверджує факт того, що вимушене переселення у серпні 2017 року [PERSON] та його неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з окупованої та незаконно анексованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя відбулось унаслідок збройної агресії Російської [PERSON] проти України та окупацією Російською [PERSON] території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя. Окрім цього, судом встановлено, що в якості однієї із заінтересованих осіб у даній справі визначено іноземну державу, однак правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбаченого ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, не порушено, з огляду на наступне. Вищевказана норма визначає імунітет від пред'явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Натомість, у даному випадку Російська [PERSON] бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. Згідно з пояснювальною запискою до Європейської конвенції про імунітет держав ETS №074 від 16.05.1972 року, розробленою Європейським комітетом із правового співробітництва [PERSON] Європи, його підкомітетом та Комітетом експертів, який підпорядкований Комітету [PERSON] Європи «державний імунітет» є концепцією міжнародного права, яка склалася з принципу par in parem non habet imperium (рівний над рівним сили не має), в силу якого одна держава не підлягає юрисдикції іншої держави. Дійсно стаття 2 Статуту ООН закріплює принцип суверенної рівності усіх членів ООН, та використовуючи її Російська [PERSON] може порушувати питання про наявність у неї імунітетів від судового переслідування національними судами України. Даний Статут ООН був ратифікований Указом Президії Верховної [PERSON] СРСР від 20.08.1945 року і є обовязковим для України та Російської [PERSON] в порядку правонаступництва за міжнародними договорами колишнього СРСР. Однак, Преамбулою Статуту Організації Обєднаних Націй (набув чинності 24.10.1945 року) передбачено, що держави-учасниці ООН проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди; обєднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки. Пункт 4 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною [PERSON] ООН 24.10.2005 року «Підсумковий документ Всесвітнього саміту 2005 року», говорить, що ООН знову заявляє, що терпимість, повага прав людини мають важливе значення для міжнародних відносин. Пункт 9 цієї Резолюції визнає мир, безпеку та розвиток прав людини тими опорами, на яких тримається система ООН. Пункт 120 згаданої Резолюції говорить про обовязок держав-учасниць ООН сприяти повазі та захисту усіх прав людини та основних свобод відповідно до Статуту ООН, Загальної Декларації прав людини та іншим документам, які стосуються прав людини. Універсальний характер цих прав не підлягає жодному сумніву. Пункт 122 Резолюції 60/1 говорить, що всі держави зобовязані поважати права людини та основні свободи. Стаття 7 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (ратифікований Указом Президії Верховної [PERSON] Української РСР №2148-VIII від 19.10.1973 року, ратифікований Указом Президії Верховної [PERSON] СРСР №4812-VIII від 18.09.1973 року і є обовязковим для Російської [PERSON] в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР) говорить, що нікого не може бути піддано катуванню чи жорстокому, нелюдському або принижуючому гідність поводженню. Відповідно до статті 2 Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською [PERSON] (ратифікований Законом України №13/98-ВР від 14.01.1998 року, набув чинності для Російської [PERSON] на підставі Федерального Закону від 02.03.1999 року №42-ФЗ, Високі Договірні Сторони, відповідно до положень Статуту ООН і зобов'язань по Заключному акту Наради з безпеки і співробітництва в Європі, поважають територіальну цілісність одна одної і підтверджують непорушність існуючих між ними кордонів. Статтею 4 Договору передбачено, що Сторони докладають зусиль до того, щоб врегулювання всіх спірних проблем здійснювалося виключно мирними засобами, і співробітничають у відверненні та врегулюванні конфліктів і ситуацій, які зачіпають їхні інтереси. В преамбулі Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 року (був підписаний СРСР та є обовязковим для України та Російської [PERSON] в порядку правонаступництва). Крім того, посилання на обовязковість цього акту міститься в низці міжнародних договорів України та Російської [PERSON], зокрема в Договорі про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською [PERSON] та Договорі між Україною і Російською [PERSON] про українсько-російський державний кордон. Зокрема, у статті 2 Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською [PERSON] говориться про зобовязання сторін згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі) говориться, що держави-учасниці Наради підтверджують свою мету сприяння покращення відносин між ними та забезпечення умов, в яких народи зможуть жити в умовах справжнього та міцного миру, народам буде гарантована безпека від погрози або замаху на їхню безпеку. Така позиція про залучення держави - Російської [PERSON], до участі у даній справі та висновок про відсутність у неї імунітету через порушення основоположних норм та принципів, закріплених міжнародними нормативно-правовими актами відповідає духу та змісту положень статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятої резолюцією 59/38 Генеральної [PERSON] ООН від 02.12.2004 року. В ній вказано, що якщо відповідні держави не домовились про інше, держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді в суді іншої держави, який зазвичай володіє компетенцією розглядати справи, що стосуються грошового відшкодування у випадку смерті або спричинення тілесного ушкодження якій-небудь особі або нанесення шкоди майну або його втрати в результаті дії або бездіяльності, яка імовірно може бути присвоєна державі, якщо така дія або бездіяльність мали місце повністю або частково на території цієї іншої держави і якщо автор дії або бездіяльності знаходився на цій території в момент цієї дії або бездіяльності. Аналогічні положення містить Європейська конвенція про імунітет держави ETS №74 від 16.05.1972 року (країна-учасник Російська [PERSON] з 28.02.1996 року), зокрема в ст. 11 зазначено, що країна, що домовляється, не може посилатися на імунітет від юрисдикції в суді іншої договірної країни, якщо судовий розгляд стосується відшкодування за тілесні ушкодження або матеріальну шкоду, що викликані фактом, який мав місце на території держави, де проводиться судовий розгляд, і якщо особа, що спричинила шкоду, знаходилась та в той момент, коли цей факт мав місце. Крім того, відсутність юридично обґрунтованих підстав для Російської [PERSON] посилатись на імунітет також випливає із Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 року згідно з яким суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним акт Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 року, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоровя людини злочини. Про фактичне визнання своєї участі у незаконній анексії частини території України, а саме Автономної Республіки Крим та м. Севастополя свідчить підписання 18.03.2014 року президентом Російської [PERSON]Путіним та прем'єр-міністром самопроголошеної Республіки Крим [PERSON] договору між Російською [PERSON] і Республікою Крим про прийняття в Російську [PERSON] Республіки Крим та утворення в складі Російської [PERSON] нових суб'єктів. Даний договір 20.03.2014 року був ратифікований Державною думою Російської [PERSON], а 21.03.2014 року ратифікований [PERSON] [PERSON] і набрав чинності. Необхідною передумовою справедливого судового розгляду, дотримання принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін є належне повідомлення про судовий процес осіб, які беруть участь у справі, тому судом було вчасно надіслано на адресу Посольства Російської [PERSON] в Україні відповідні листи. Відповідно до змісту рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення воно було вручено особі, уповноваженій адресатом на одержання пошти, 17 липня 2018 року. Натомість, Російська [PERSON] у судових засіданнях участі не брала, жодних заяв, у тому числі щодо невизнання юрисдикції українських судів на вирішення даної справи, не заявляла. Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, допущено правильне застосування норм матеріального права, суд прийшов до висновку, що заявлені вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved