Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

В червні 2020 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Дузь Ю.М. звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому, з урахуванням зменшення розміру позовних вимог, просила суд: розірвати договір про виховання та утримання дитини, укладений між позивачем та відповідачем 08.05.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоренко В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1119; визначити місце проживання [PERSON] [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] , [INFO] ; стягнути із відповідача на користь поивача аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 6000,00 грн., щомісячно, починаючи із дня ухвалення рішення і до повноліття дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 08.05.2018 року сторони уклали договір про виховання та утримання дитини [PERSON] , який було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоренко В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1119. Однак, умови зазначеного договору сторонами не виконуються та неможливі до виконання на сьогодні. Так, зокрема, в договорі сторони обумовили розмір щомісячних аліментів на утримання спільної дитини, який на даний час не відповідає рівню благополуччя дитини для забезпечення її гармонійного розвитку. Відповідач в добровільному порядку відмовляється врегулювати спірні питання, а тому позивач вимушена звернутись до суду та просить розірвати зазначений договір в судовому порядку. Крім того, позивач вказує, що спільна дитина сторін проживає разом із нею, між сторонами виникають спірні питання щодо місця проживання дитини, зокрема, під час необхідності виїзду за кордон, а також не досягнуто згоди щодо сплати відповідачем аліментів у достатньому для належного розвитку дитини розмірі, а відтак позивач просить визначити місце проживання дитини разом із нею та стягнути із відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі, щомісячно. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 05.06.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. В серпні 2020 року [PERSON] через свого представника адвоката Філоненко Я.В. було подано до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] , відповідно до якої, з урахуванням зменшених позовних вимог, він просить суд: визначити спосіб участі батька [PERSON] у спілкуванні із малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , а саме: особисте спілкування і зустрічі із дитиною щороку: у період із 01 липня по 31 липня та протягом весняних, осінніх та різдвяних канікул в непарні роки за факчтиним проживанням батька [PERSON] на території Королівства Норвегія в м. Осло для чого зобов`язати [PERSON] надавати всі необхідні документи: проїзні документи на дитину, та нотаріальні дозволи на виїзд дитини за кордон із батьком; у першу п`ятниця з 17-00 год. непарного кожного місяця року по першу неділю до 19-00 год. кожного непарного року за місцем фактичного проживанням батька [PERSON] на території Королівства Норвегії в м. Осло для чого зобов`язати [PERSON] надавати всі необхідні документи: проїзні документи на дитину, та нотаріальні дозволи на виїзд дитини за кордон із батьком; кожні другі вихідні місяця з 17-00 год. п`ятниці по 19-00 год. неділі на території України за місцем реєстрації [PERSON] ( [ADDRESS] ) без присутності [PERSON] ; [PERSON] зобов`язується забирати та повертати дитину за місцем проживання дитини: [ADDRESS] , та про неможливість виконати умови, визначені у даному позові сторони за 7 днів мають повідомити один одного шляхом направлення листа на електронну пошту; щоденне спілкування із сином [PERSON] , [INFO] , телефоном чи іншими телекомунікаційними мережами у вечірній час, будь-який час; зобов`язати [PERSON] узгоджувати із [PERSON] шляхом направлення на електронну адресу [INFO] виїзди дитини за межі України листа із зазначенням дати перебування, країни, цілі, умов проживання, тощо; зобов`язати [PERSON] надавати інформацію про стан здоров`я дитини, психологічний та емоційний стан, розвиток дитини шляхом направлення на електронну пошту [INFO] кожної останньої п`ятниці до 23-00 год.: медичні документи, направлення лікарів, інформацію про вакцинацію, інформацію про навчання та інші документи та інформацію за запитом [PERSON] на електронну пошту. [PERSON] погоджує будь-які вакцинації дитини із [PERSON] , а саме: необхідність, країну виробництва препарату, строки, інформує про самопочуття дитини після та надає іншу інформацію з цього питання на запит [PERSON] ; зобов`язати [PERSON] погоджувати із [PERSON] вибір навчального закладу для дитини, надавати інформацію на електронну пошту [INFO] за запитом всю необхідну інформацію; зобов`язати [PERSON] погоджувати із [PERSON] всі додаткові витрати на дитину, які можуть бути стягнуті за рішенням суду. В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначено, що між сторонами 08.05.2018 року дійсно було укладено договір про участь у вихованні та утриманні дитини, однак, заначений договір не виконується в частині домовленості сторін про участь батька у вихованні дитини. На даний час між сторонами наявний спір, зокрема, в частині усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі батька у вихованні спільного сина сторін, а тому позивач вимушений звернутись до суду із зустрічними позовними вимогами. Представник позивача за первісним поовом в підготовчому судовому засіданні зменшені позовні вимоги за первісним позовом підтримала в повному обсязі, та просила їз задовольнити. Зменшені зустрічні позовні вимоги визнала та не заперечувала проти їх задоволення. Представник відповідача за первісним позовом в підготовчому судовому засіданні зменшені позовні вимоги за первісним позовом визнала в повному обсязі, не заперечувала проти їх задоволення. Зменшені зустрічні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з викладених в позові підстав. Третя особа явку свого представника не забезпечила. Про розгляд справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки представника суд не повідомила, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу без її участі в підготовчому судовому засіданні. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що первісний та зустрічний позов підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що позивач за первісним позовом [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Із 20.09.2011 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04.07.2018 року у справі № 752/9341/18. В період шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Згідно ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. 08.05.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про виховання та утримання сина, який було посвідчено нотаріально приватним нотаріусом КМНО Федоренко В.В. З матеріалів справи вбачається, що малолітній син сторін проживає разом із матір`ю - позивачкою за первісним позовом. Сторони вказують та судом в ході розгляду справи встановлено, що дійсно умови укладеного між сторонами договору наразі належним чином сторонами не виконуються. Перевіряючи обґрунтованість позовної вимоги за первісним позовом про розірвання договору, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України, розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, розірвання договору. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Частиною 2 статті 651 ЦК України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи встановлено, що умови договору належним чином не виконуються, сторона відповідача за первісним позовом не заперечувала проти розірвання договору, а відтак позовна вимога за первісним позовом в частині розірвання, укладеного між сторонами договору від 08.05.2018 р. підлягає задоволенню. В частині позовної вимоги за первісним позовом про визначення місця проживання дитини слід зазначити наступне. Як вже зазначалось вище, малолітній син сторін - [PERSON] народився [INFO] та фактично на даний час проживає разом із матір`ю - позивачем за первісним позовом, що не заперечувалось стороною відповідача за первісним позовом в ході розгляду справи. Позивач за первісним позовом вказує, що на даний час між сторонами наявний спір щодо місця проживання дитини, домовленості між сторонами не досягнуто та його не визначення ускладнює виїзд дитини за кордон, а відтак вона вимушена звернутись до суду. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог в цій частині, суд приймає до уваги те, що відповідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно із ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Тлумачення норми вищенаведеної статті 161 СК України свідчить, що до інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Принципом 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України», Європейський суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема, обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Тобто, при вирішені справ про визначення місця проживання дитини, суд не може будувати логіку свого рішення за принципом: визначити місце проживання дитини із мамою, якщо не встановлено виняткових обставин. Такого висновку також дійшов Верховний Суд у постанові від 17.07.2019 року у справі № 185/6994/15-ц. За приписами частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Судом встановлено, що дитина сторін [PERSON] , [INFO] , - проживає проживає з матір`ю, яка опікується дитиною, В ході розгляду справи судом не встанволено фактів, у тому числі передбачених нормою ч. 2 ст. 161 СК України, які б слугували підставою для відмови в первісному позові в частині визначення місця проживання дитини із матір`ю Крім того, сторона відповідача за первісним позовом в ході розгляду справи визнала позов в цій частині та не заперечувала проти визначення місця проживання дитини разом із матір`ю. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги обставини визнання відповідачем за первісним позовом заявлених позовних вимог про визначення місця проживання дитини з матір`ю, суд вважає, що первісний позов в цій частині також підлягає задоволенню. В частині первісних позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Звертаючись до суду з даною позовною вимогою, позивачка наголошувала, що спільна дитина сторін проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні, а розмір аліментів, який сплчухться батьком дитини - відповідачем за первісним позовом, - є недостатнім для всебічного та гармонійного розвитку дитини. Наведене не спростовано відповідачем за первісним позовом, та, останнім, позовні вимоги в частині стягнення аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 6000,00 грн., щомісячно, були визнані в ході розгляду справи. Перевряючси обгрунтованість позовних вимог в цій частині, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Суд звертає увагу на те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги обов`язок відповідача утримувати свою дитину на підставі описаних вище норм права, рівний обов`язок обох батьків в утриманні дитини, та визнання відповідачем позову в цій частині, суд вважає необхідним задовольнити позов в цій частині позовних вимог і стягнути з відповідача за первісним позовом на утримання сина аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 6000,00 грн., щомісячно, що відповідає межам прожиткового мінімуму для дітей такого віку та не є меншим ніж 50% від нього. Суд вважає, що зазначений розмір аліментів на дитину з урахуванням встановлених судом обставин, наданих позивачем доказів та визнання відповідачем позову в цій частині, - буде необхідним та достатнім для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. В частині зустрічних позовних вимог про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні, встановлення побачень у вихованні дитини, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно положень ч. ч. 1-3 ст. 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Підстави та порядок судового вирішення спору про участь у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, визначено ст. 159 СК України. Позивач за зустрічним позовом зазначає, та судом встановлено, що між сторонами не досягнуто згоди щодо його участі, як батька, у спілкуванні та вихованні дитини, а тому він вимушений був пред`явити зустрічні позовні вимоги. Стороною відповідача за зустрічним позовом не заперечувались зменшені зустрічні позовні вимоги, та представник відповідач за зустрічним позовом вважала за можливе їх задовольнти в повному обсязі. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, характер спірних правовідносин, враховуючи надані сторонами пояснення та визнання стороною відповідача за зустрічним позовом пред`явлені позовні вимоги, суд вважає, що між сторонами виникають непорозуміння в частині участі батька у вихованні дитини, мирним шляхом вирішити питання порядку спілкування батька із дитиною, який мав би влаштовувати кожну зі сторін, не вбачається можливим, що, в свою чергу, зумовило звернення позивача за зустрічним позовом за захистом своїх прав, а відтак позивачем обрано вірний спосіб захисту свого право на спілкування та виховання дитини, визначений сімейним законодавством у разі порушення його з боку іншого з батьків дитини. Окремо варто відзначити те, що суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. Судом не встановлено обставин, які б давали підстави заборонити позивачу за зустрічним позовом бачитись та виховувати дитину, у зв`язку з негативним впливом позивача на розвиток малолітньої дитини. З огляду на викладене вище, із врахуванням віку дитини, виходячи з балансу інтересів дитини та її батьків, а також приймаючи до уваги те, що стороною відповідача за зустрічним позовом були визнані вимоги позивача в повному обсязі, суд приходить до висновку, що встановлення судом запропонованого позивачем за зустрічним позовом способу участі батька у вихованні сина буде відповідати інтересам дитини, а тому зустрічний позов підлягає задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача за первісним позовом на користь позивача сплачений судовий збір за позовну вимоги про розірвання договору та виначення місця проживання дитини (по 840,80 грн. за кожну вимогу) в загальній сумі 1681,60 грн., а також з огляду на те, що за позовну вимогу про стягнення аліментів позивач за первісним позовом, відповідно до вимог закону, звільнена від сплати судового збору, а тому із відповідача за первісним позовом на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 840,80 грн. Крім того, в порядку ст. 141 ЦПК України, із відповідача за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом слід стягнути судовий збір в сумі 840,80 грн.

Outcome: approved