Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-17 00:00:00

В червні 2015р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва до відповідача ПАТ «ВТБ Банк», треті особи: [PERSON] (далі по тексту - третя особа 1), ТОВ Сканді» ( далі по тексту - третя особа 2), в якому просив суд: визнати договір поруки № 03.93/08-ДП1, укладений між сторонами 18 липня 2008р. (далі по тексту - договір поруки), таким, що припинив свою дію. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 18 липня 2008р. між відповідачем та третьою особою 1 було укладено кредитний договір №03.93/08-КЛ (далі по тексту - кредитний договір), згідно якого остання отримала в кредит кошти в розмірі 350000,0 дол. США зі сплатою 16 % річних та кінцевим строком користування кредитними коштами до 17 липня 2018р. З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між сторонами було укладено договір поруки. 13 липня 2011р. відповідач безпідставно без згоди поручителя підвищив процентну ставку за користування кредитними коштами з 16 % до 18 %. Протягом 2008-2011рр. третя особа 1 своєчасно і в повному обсязі виконувала взяті на себе зобов'язання. Оскільки відповідач незаконно підвищив відсоткову ставку, третя особа 1 продовжувала сплачувати банку відсотки за користування кредитними коштами з розрахунку 16 % річних. В зв'язку з чим 20 липня 2011р. відповідач звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом про стягнення з третьої особи 1 та позивача заборгованості за кредитним договором, який було залишено без розгляду за заявою відповідача. В позові відповідач зазначив, що з боку третьої особи 1 виникла заборгованість за кредитним договором з 06 липня 2010р. Із повторно, поданого банком 10 липня 2014р. позову до Святошинського районного суду м. Києва, вбачається, що заборгованість з боку третьої особи виникла з 19 листопада 2008р. Позивач вважає, що, виходячи з п. 2.1 договору поруки право вимоги до нього як до поручителя виникло у банку з моменту невиконання третьою особою 1 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором з 19 листопада 2008р., тобто саме з цієї дати має рахуватись строк давності щодо пред'явлення до нього будь-яких вимог з приводу невиконання третьою особою 1 умов кредитного договору. Оскільки право вимоги банку до третьої особи 1 виникло у листопаді 2008р. (у зв'язку з несплатою нею чергових платежів), то з червня 2009р. порука є припиненою, оскільки, як зазначив в позовній заяві позивач, доказів пред'явлення до нього, як до поручителя, вимоги впродовж шести місяців з дня виникнення у банку права на пред'явлення такої вимоги, або позову до суду впродовж одного року з дня укладання договору поруки, банком надано не було. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив їх задовольнити. Представник відповідача, в судовому засіданні заперечував проти позову, пояснивши, що позивач, підписуючи договір поруки, повністю погодився з усіма умовами кредитного договору та обсягом його відповідальності внаслідок підвищення процентної ставки по кредиту. Також представник відповідача вважає необґрунтованими доводи позивача, що банк пропустив строк звернення до нього, як до поручителя, з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Надалі представник відповідача в судове засідання 18 лютого 2016р. не з'явився , поважності причин неявки не повідомив. Треті особи 1, 2 в судові засідання не з'явилися, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, поважності причин неявки сулу повідомлено не було, а тому суд вважає за можливе розглядати справу без їх участі. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 18 липня 2008р. між відповідачем та третьою особою 1 був укладений кредитний договір, відповідно до якого остання отримала в кредит кошти в розмірі 350000,0 дол. США, з відсотковою ставкою 16% річних, строком до 17 липня 2018р. З метою забезпечення виконання зобов'язань третьої особи 1 за кредитним договором 18 липня 2008р. між сторонами був укладений договір поруки. Пунктом 1.2 договору поруки визначено, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед банком відповідати по борговим зобов'язанням третьої особи 1, які виникають з умов кредитного договору, а саме: повернути кредит в розмірі 350000,0 дол. США, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку, в розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором, а також відшкодувати можливі збитки та виконати інші умови кредитного договору в повному обсязі. Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України). Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов'язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника. Частиною 2 ст. 553 ЦК України встановлено, що порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або в повному обсязі. Таким чином, обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Зазначені умови договору поруки є результатом домовленості сторін, які вільні у визначенні зобов'язань за договором та будь-яких інших умов своїх взаємовідносин, що не суперечить законодавству України. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У відповідності до п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України, припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому, обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте, якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач в позовній заяві зазначає, що мало місце збільшення обсягу відповідальності за кредитним договором, а саме: банк без згоди поручителя підвищив відсоткову ставку по кредитному договору з 16% до 18 % річних. Разом з цим судом було встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 листопада 2014 р., яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2015р. залишено без змін, позов ПАТ «ВТБ Банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості було задоволено. Так, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва не прийняла до уваги доводи представників [PERSON] та [PERSON], що з боку банку було неправомірне одностороннє підвищення процентної ставки, оскільки відповідно до п. 9.2 кредитного договору підвищення відсоткової ставки на 2 % можливо у разі невиконання позичальником ряду вимог, передбачених кредитним договором. Дії банку щодо підвищення процентної ставки за укладеними між сторонами кредитним договором були предметом окремого судового розгляду. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 листопада 2014р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 березня 2015р., було відмовлено в задоволені позову [PERSON] до ПАТ «ВТБ Банк» про визнання дій щодо збільшення процентної ставки за кредитним договором № 03.93/08-КЛ від 18 липня 2008р. такими, що не відповідають чинному законодавству та зобов'язати здійснити певні дії. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що відсутні підстави для припинення правовідносин, які випливають з договору поруки, оскільки закон пов'язує припинення договору поруки із зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу його відповідальності. В даному випадку, виходячи з умов п. 3.1 договору поруки, поручитель підтвердив, що він ознайомлений з положеннями кредитного договору, цілком розуміє його зміст, а отже, позивач був ознайомлений з умовами п. 9.2 кредитного договору, який визначає підстави для підвищення відсоткової ставки на 2 %. Доводи позивача, що, оскільки право банку до позичальника виникло у листопаді 2008р. (у зв'язку з несплатою чергових платежів), а отже з червня 2009р. порука є припиненою, суд не приймає до уваги з огляду на наступне. Так, відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Постанові № 5 від 30 березня 2012р., при вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Відповідно до п. 5.1 договору поруки цей договір діє до повного виконання боржником або поручителем зобов'язань за кредитним договором та поручителем за цим договором. Відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов'язань в повному обсязі. При цьому, слід зазначити, що за змістом п. 1.2 договору поруки, поручитель взяв на себе зобов'язання відповідати перед кредитором за належне виконання третьою особою 1 взятих на себе зобов'язань, зокрема повернути кредит у строки, передбачені кредитним договором. Відповідно до п. 1.3 кредитного договору строк кредитування до 17 липня 2018р. включно. Оскільки в кредитному договорі, який укладений між відповідачем та третьою особою, встановлено строк його дії до 17 липня 2018р., крім того, як вже було встановлено вище, відповідач протягом строку дії поруки звертався з позовом про стягнення з позичальника та поручителя боргу за кредитним договором, який був задоволений, а отже, виходячи з вимог чинного законодавства, не можна вважати, що зобов'язання за договором поруки припинилися. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed