Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

В червні 2020 року представник позивача звернувся до суду з позовом в інтересах останнього до відповідачів про стягнення аліментів на утримання батька, посилаючись на те, що відповідачі є дітьми позивача, який є особою похилого віку, інвалідом 2 групи і потребує матеріальної допомоги, оскільки отримана ним пенсія в розмірі 1638 гривень не вистачає для оплати використаної електроенергії, газу, придбання ліків та для харчування. В добровільному порядку діти відмовляються допомагати позивачу, а тому просив стягнути з них на його користь аліменти з кожного по 400 гривень довічно. Представник відповідачів подав до суду відзив, в якому позов не визнав, виходячи з того, що позивачем не доведено факт потреби матеріальної допомоги. Останній отримує пенсію, має у власності земельні ділянки, в тому числі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та не надав суду жодних доказів, які б могли підтвердити його витрати та нестачу коштів. В той же час, відповідачі мають свої сім`ї та не мають матеріальної змоги йому допомагати. Крім цього, позивач в 1987 році залишив сім`ю із неповнолітніми дітьми та з того часу ухилився від виконання своїх батьківських обов`язків, вихованням дітей не займався, не дбав про їх стан, допомогу на утримання не надавав. Одночасно, позивач створив іншу сім`ю та виховував доньку від другого шлюбу [PERSON] .. Оскільки поданий до суду позов є безпідставним, просив відмовити в його задоволенні, Відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справи щодо спорів про стягнення аліментів розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження. За змістом ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. З метою всебічного, повного, об`єктивного, безпосереднього дослідження доказів та з`ясування всіх обставин справи, суд ухвалив розгляд справи провести з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача позов не визнав із викладених у відзиві підстав та просив відмовити його задоволенні. Свідки [PERSON] та [PERSON] показали суду, що в 1987 році відповідач залишив сім`ю із неповнолітніми дітьми - відповідачами у справі та з того часу ухилився від виконання своїх батьківських обов`язків, вихованням дітей не займався, не дбав про них, оскільки створив іншу сім`ю. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є батьком повнолітніх відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON]. Позивач є непрацездатним, оскільки є особою пенсійного віку та інвалідом другої групи загальної захворюваності. Сторони проживають окремо. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Указане положення знайшло своє відображення, зокрема, у ч. 1 ст. 202 Сімейного кодексу України (далі - СК України), яка передбачає, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними й потребують матеріальної допомоги. Тлумачення ст. 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей утримувати своїх батьків виникає на підставі сукупності наступних умов: 1. Походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення). 2. Непрацездатність матері, батька. 3. Потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Отже, зобов`язання повнолітніх дітей утримувати своїх батьків не виникає в разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. При цьому варто відзначити, що обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їхньою працездатністю й можливістю надавати батькам матеріальну допомогу, на що посилається представник відповідачів у своєму відзиві (це зазначено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц), хоча цей чинник ураховується при визначенні розміру аліментів відповідно до ч. 1 ст. 205 СК України. Таким чином, однією із обов`язкових умов для зобов`язання повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є потреба останніх в матеріальній допомозі. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, дивідендів, наявність у батьків майна, яке може приносити дохід тощо. Одночасно, враховуються матеріальні витрати батьків. Сам по собі факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їй утримання та не свідчить про наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги (постанова Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 676/5118/16-ц) . Також, у сукупності із іншими доказами слід врахувати чи забезпечують заробітна плата, пенсія, доходи від використання майна, інші доходи батьків їх прожитковий мінімум, встановлений законом (постанови Верховного Суду у справах № 212/1055/18-ц від 05 вересня 2019 року, № 233/4252/18 від 26 лютого 2020 року). За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. У даній справі позивач як підставу для задоволення позову зазначив, що отримана ним пенсія в розмірі 1638 гривень не вистачає для оплати використаної електроенергії, газу, придбання ліків та для харчування. Однак, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтвердили вказані витрати, а його представник в судовому засіданні зазначив, що таких доказів немає. Також, судом з`ясовано, що окрім пенсії позивач володіє земельними ділянками для ведення товарно-сільськогосподарського виробництва, прийняв спадщину після смерті свого брата [PERSON] .. Таким чином, суду не надано доказів на підтвердження факту потреби матеріальної допомоги позивачем, що виключає можливість застосування частини першої статті 202 СК України та обов`язок відповідачів утримувати свого непрацездатного батька. Слід зазначити, що у своєму відзиві представник відповідачів посилається на звільнення відповідачів від обов`язку утримувати батька на підставі ст. 204 СК України у зв`язку із тим, що він ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків. У п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги, не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК України). З досліджених судом доказів слідує, що відповідно до рішення Новоселицького районного суду позивач розірвав шлюб з матір`ю відповідачів 23 травня 1990 року (справа № 2-105 за 1990 рік). Після розірвання шлюбу відповідачі разом із матір`ю проживали в с. Драниця Новоселицького району, в той час коли позивач проживав в с. Форосна Новоселицького району, де створив іншу сім`ю. З показів свідків [PERSON] та [PERSON] вбачається, що після розірвання шлюбу відповідач фактично ухилився від виконання своїх батьківських обов`язків, вихованням дітей не займався, не дбав про їх стан, допомогу на утримання не надавав. В той же час, виходячи із змісту ст. 204 СК України суд може звільнити дітей від утримання свого батька, коли у них виникне такий обов`язок, тобто коли батько доведе факт потреби матеріальної допомоги як того вимагає положення ст. 202 СК України. У даній справі такий факт не доведений належними та допустимими доказами, тому суд не може звільнити дітей від обов`язку утримувати свого батька, оскільки у них не виник такий обов`язок в поряду ст. 202 СК України за недоведеністю факту потреби матеріальної допомоги (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 400/1621/16-ц). Зважаючи на те, що позивач не довів факт потреби матеріальної допомоги належними та допустимими доказами, що виключає обов`язок відповідачів утримувати свого непрацездатного батька, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у позові за безпідставністю. На підставі ст.ст. 202, 204 Сімейного кодексу України, суд

Outcome: dismissed