Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

В травні 2017 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» заборгованість за Кредитним договором б/н від 24.06.2010 року у розмірі 65389,00 грн., а також стягнути з відповідачки судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що відповідно до укладеного Кредитного договору б/н від 24.06.2010 року, відповідачка 24.06.2010 року отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором, станом на 28.02.2017 року, відповідачка має заборгованість у розмірі 65389,00 грн. Ухвалою суду відповідачку по даній справі було уточнено на [PERSON]. В судове засідання представник позивача [PERSON] не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, раніше надав суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити їх в повному обсязі. Справу просив розглянути без участі представника позивача та зазначив, що не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Відповідачка в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше її представник [PERSON] надав суду заяви, в яких просив справу розглянути без участі сторони відповідачки та відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог. При цьому, зазначив, що позивачем пропущені строки позовної давності для звернення до суду з даними вимогами. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що позичальник розумів саме ці умови і правила надання банківських послуг, які є невідємною частиною кредитного договору, на які посилається позивач у своєму позові, підписуючи заяву, а також те, що умови містили збільшений термін позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі умови, зокрема, щодо збільшення терміну позовної давності, не змінювалися. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають по наступним підставам. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно до закону, договору. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. У судовому засіданні було встановлено, що 26 червня 2010 року між позивачем та відповідачкою був укладений Кредитний договір б/н, на підставі особистої заяви останньої (а.с.5), згідно з умовами якого вона отримала від позивача кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач свої зобовязання за договором виконав у повному обсязі, випустивши та надавши відповідачці кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів в сумі 8000 грн., яку (картку) відповідачка отримала та використала кредитні кошти в своїх цілях, що не заперечувалося й відповідачкою в її заяві до суду. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки. Проте, у порушення умов договору та чинного законодавства, відповідачка свої зобовязання належним чином не виконала та не повернула використані нею кредитні кошти, що також не заперечувалося відповідачкою. При цьому, позивачем вказано, що вищевказаний Кредитний договір б/н від 24.06.2010 року складається з Анкети-заяви про приєднання к Умовам і правилам надання банківських послуг та самих Умов і правил надання банківських послуг. На підставі вказаних Анкети-заяви про приєднання к Умовам і правилам надання банківських послуг та самих Умов і правил надання банківських послуг, позивач нарахував відповідачці заборгованість, яка станом на 28.02.2017 року становить 65389,00 грн. та складається з наступного: заборгованість за кредитом - 7862,41 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 50887,55 грн.; нарахована пеня та комісія - 3049,09 грн.; а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 3089,95 грн. Разом з тим, суд вважає безпідставним нарахування позивачем відповідачці заборгованості по процентам за користування кредитом, заборгованості за пенею та комісією і штрафних санкцій у відповідності з п.2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг з огляду на наступне. Згідно із ч. ч. 1-2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У даній же справі, Умови та правила надання банківських послуг, якими передбачені якісь проценти за користування кредитом та встановлена відповідальність Позичальника у разі невиконання/неналежного виконання своїх зобовязань, не містять підпису відповідачки. При цьому, позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розуміла відповідачка, підписуючи Договір, а також те, що Умови містили такі штрафні санкції в момент підписання Договору Позичальником, або в подальшому такі Умови не змінювались. Крім того, у самій Анкеті-заяві від 24.06.2010 року про приєднання к Умовам і правилам надання банківських послуг - домовленості сторін щодо процентів та штрафних санкцій немає. У звязку із цим, такі Умови та правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами Договору від 24.06.2010 року. Зокрема до таких висновків прийшов й Верховний суд України у своїй постанові від 11 березня 2015 року по справі № 6-16цс15. Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Проте, судом не встановлено обставин для відступлення від висновків Верховного Суду України. Крім того, представником відповідачки було заявлено про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача, що заслуговує на увагу та підлягає задоволенню. Так, згідно з положеннями ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В порядку ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Представник відповідачки просив застосувати строк позовної давності для звернення до суду та відмовити позивачу, у звязку із пропуском останнім строку звернення до суду, у відповідності до ст. 257 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом з тим, згідно з ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи зміст норми ст. 267 ЦК України, суд вважає, що до поважних підстав пропуску строку слід відносити лише ті обставини, які є обєктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з відповідним позовом. Судом не було встановлено поважних причин для поновлення позивачу строку звернення до суду, а тому, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог, оскільки порушення зобовязання за Кредитним договором б/н від 24.06.2010 року виникло з моменту неповернення відповідачкою отриманих коштів, і саме з цього моменту у позивача було три роки для реалізації свого права на звернення до суду за захистом своїх порушених прав (неповернення кредиту з боку Позичальника). Разом з тим, позивач звернувся до суду з даними вимогами лише 04 травня 2017 року. Таким чином, позивачем пропущений встановлений законом строк для звернення до суду з даними вимогами, а доказів поважності пропуску цього строку ним суду не надано. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог до [PERSON]. Крім того, оскільки позивачу відмовлено в задоволенні його позовних вимог в частині заборгованості за кредитним договором, то позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки на його користь судових витрат, задоволенню також не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed