Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

В серпні 2018 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить визнати за нею право власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку [ADDRESS] . Позовну заяву обґрунтовує тим, що з відповідачем [PERSON] вона перебувала у шлюбі з 11.08.1978 року ,шлюб між ними був розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28.05.2009 року. 11.01.1986 року в період шлюбу подружжям за спільні кошти був придбаний недобудований житловий будинок [ADDRESS] з відсотком готовності 11%. Після придбання будинку разом з відповідачем за рахунок їх спільних грошових коштів сторони здійснювали будівництво,на яке,в тому числі,були витрачені кошти позики у розмірі 40000 гр.,наданої у 1991 році позивачці, як працівнику ВАТ «Мотор січ» за місцем роботи,використовували будинок для проживання власної сім`ї з дітьми [PERSON] та [PERSON] . Згідно висновку експерта № 2401 від 10.07.2018 р., ступінь готовності житлового будинку станом на дату дослідження складає 96,75 %,технічний стан будівлі не загрожує безпечній експлуатації приміщень. Посилаючись на те,що відповідачем не визнається її право на частину будинку,який є спільною сумісною власністю подружжя,позивач,посилаючись на ст.ст. 61, 63, 70, 71, 74 СК України, ст.319, 321, 392 ЦК України, просить суд визнати за нею право на 1/2 частку незавершеного будівництвом будинку [ADDRESS] . 25.09.2018 року ухвалою суду відкрито провадження по цивільній справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 17.10.2018 року від третьої особи [PERSON] надійшло пояснення на позовну заяву, в якій зазначено, що з 10 жовтня 2018 року третя особа [PERSON] змінив замки на всіх дверях будинку та паркану, що перешкоджає позивачці та йому користуватися будинком та проживати в ньому. 22.10.2018 до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, який мотивовано тим, що ,на його думку,житловий будинок [ADDRESS] , який не прийнятий в експлуатацію, не належить на праві спільної сумісної власності позивачці з тих підстав,що під час перебування у шлюбних відносинах з позивачкою,відповідач своїми силами та за свої власні кошти виконував внутрішні ремонтні роботи у будинку,під час поділу майна у 2015 р. [PERSON] ,звернувшись до суду з відповідним позовом,не заявляла вимог про поділ спірного будинку. 13.11.2018 року ухвалою суду продовжено строк підготовчого провадження. 27.11.2018 року на адресу суду надійшли письмові пояснення та заперечення від відповідача [PERSON] ,в яких міститься заява про застосування позовної давності до позовних вимог [PERSON] (а.с. 91-93, 96-98). В судовому засіданні позивачка та її представник адвокат Смола І.В.позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав, які зазначені у позові. У вступному слові позивачка [PERSON] пояснила,що спірний будинок був придбаний у період зареєстрованого шлюбу з відповідачем із ступенем готовності 11%,за спільні кошти вони як подружжя поступово будували його,для чого ,зокрема,була витрачена позика 40000 гр.,видана їй за місцем роботи у АТ «Мотор-Січ»,в період будівництва їх сім`я з двома дітьми мешкала у времянці. На початку 2000 р.основні будівельні роботи були завершені,ступінь готовності будинку на 2018 р.становить 97%, право власності на будинок не реєструвалось. Після розірвання шлюбу з відповідачем у 2009 р.вони продовжували спільно мешкати у будинку,у 2015 р.в судовому порядку поділили спільне майно,щодо якого між ним існував спір,предметом цього спору будинок по [ADDRESS] не являвся,оскільки відповідач не оспорював її права на частину будинку та склав на її ім`я заповіт. У 2018 р.про заповіт відповідача дізнався їх син [PERSON] ,після чого між нею та відповідачем виник конфлікт з приводу будинку,а з жовтня 2018 р.її з сином [PERSON] відповідач та син [PERSON] не допускають у будинок,тому вона звернулась до суду за захистом своїх майнових прав. Представник позивача адвокат Смола І.В.вважає,що для застосування позовної давності до вимог позивачки підстав немає,оскільки про порушення своїх прав власника на частину спірного будинку вона дізналася у 2018 р.з часу виникнення конфлікту з відповідачем щодо цього майна. Представник відповідача адвокат Железняк Л.В.заперечувала проти задоволення позову з підстав, які зазначені у відзиві на позовну заяву, просить відмовити в задоволенні позову як у зв`язку із пропуском позивачкою строку позовної давності для звернення до суду,так і у зв`язку з тим,що спірний будинок є самочинним будівництвом,яке здійснювалось не подружжям [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти,а їх сином [PERSON] в період після 2016 р.за його особисті кошти, Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази,допитавши свідків, та оцінивши досліджені докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено такі обставини. Позивачка [PERSON] з відповідачем [PERSON] перебували у шлюбі з 11.08.1978 року, шлюб між ними був розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28.05.2009 року. 11.01.1986 року в період шлюбу сторонами на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом 5-ї Запорізької держаної нотаріальної контори Кріусенко Е.В., який зареєстрований в реєстрі за № 2-55,був придбаний недобудований жилий будинок [ADDRESS] з 11 % готовності (а.с. 10-11),державна реєстрація права власності на будинок відповідачем по справі не здійснювалась. Згідно висновку експерта №2401 від 10.07.2018 р.за результатами проведеної судовим експертом Лещенко [PERSON] будівельно-технічної експертизи, ступінь готовності житлового будинку складає 96,75 %,технічний стан будівлі не загрожує безпечній експлуатації приміщень(а.с. 15-30). З копії домової книги на спірний об`єкт нерухомості вбачається, що в будинку [ADDRESS] зареєстровані позивачка, відповідач та їх спільні діти (а.с.12). Застосовуючи норми матеріального та процесуального права суд виходить з наступного. Як передбачено ст.60,61 СК України та ст.22,23 КпШС(в ред..1963 р.),який був чинним на час придбання спірного будинку,майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, в п. 23 Постанови № 11 від 21.12.2007 року Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі і садові будинки; земельна ділянка та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено між ними. Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. З наведеного вище суд встановив,що спірний будинок був придбаний сторонами під час зареєстрованого шлюбу та згідно технічного паспорту,виготовленого станом на 23.03.2016 р.,його будівництво відбувалось протягом до 1995 р.,допоміжних споруд до 2006 р.(а.с.28) Крім того,встановлено,що будинок був придбаний в інтересах сім`ї [PERSON] та [PERSON] ,де вони мешкали разом як подружжя з дітьми,в тому числі в період будівництва. Такий висновок суду узгоджується з показаннями допитаних свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] ,узагальнений зміст яких полягає у тому,що вони як сусіди сторін підтвердили факт будівництва спірного будинку подружжям [PERSON] за їх спільні кошти,станом на 2000 р.будинок був завершений будівництвом,будинок використовувався для проживання позивачем та відповідачем з дітьми,а також інформацією АТ «Мотор-Січ» про надання [PERSON] у 1990 р.за місцем роботи позики у розмірі 40000 гр.для житлового будівництва(а.с.110). Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, придбаний у шлюбі жилий будинок є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і частки кожного з подружжя в цьому майні є рівними, а тому суд вважає позовні вимоги законними, обґрунтованими та такими,що підлягають задоволенню. Представник відповідача,наголошуючи на безпідставності заявлених [PERSON] вимог,наголошувала на тому,що спірний будинок як об`єкт незавершеного будівництва,право власності на який не зареєстровано,не набув статусу нерухомого майна та на нього не може бути визнано право власності ,зокрема,за позивачкою. Такі доводи представника відповідача на висновки суду не впливають з наступних підстав. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року \~№ 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved