Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

В серпні 2020 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних за порушення виконання зобов`язання. В обґрунтування позову зазначено, що 21.02.2019 року між позивачем та відповідачами було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого відповідачі отримали від позивача в борг грошові кошти у сумі 3276000,00 грн., які зобов`язались повернути за погодженим в договорі графіком. Відповідачі борг в обумовлені строки не повернули, а тому позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав та просить суд стягнути солідарно із відповідача на свою користь суму боргу за договором позики в розмірі 3276000,00 грн., пеню в сумі 28665000,00 грн., три відсотки річних у розмірі 46991,80 грн., та інфляційні втрати у розмірі 49149,00 грн., а також судові витрати. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 26.08.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02.12.2020 року, у справі закінчено підготовче провадження та призначено судовий розгляд. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав. Відповідачі в судове засідання не з`явились. Про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином. З будь-якими клопотаннями до суду не звертались. Відзив на позов не подавали. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідачів, а також суд ухвалив про заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 21.02.2019 рок між [PERSON] (позичальником) та [PERSON] (позичальником-1), [PERSON] (позичальник-2) було укладено та нотаріально посвідчено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого [PERSON] передав у власність [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в сумі 3276000,00 грн., що на день укаледння договору було еквівалентно 117000,00 дол.США, а відповідачі зобов`язались повернути позивачу зазначену суму позики. Відповідно до п. 2 зазначеного договору, позичальники зобов`язались повернути суму позики до 21.03.2020 року, включно. В пункті 6 зазначеного договору сторони узгодили те, що якщо позичальники не повернуть позичені кошти до вказаного терміну позикодавець має право подати цей договір до стягнення у строки, передбачені чинним законодавством України. Звернення стягнення здійснюється за рішенням суду, та і на підставі виконавчого напису нотаріуса. Крім того сторони дійшли згоди, що у випадку не повернення, зазначеної в п. 1суми коштів в строк до 21.02.2020 року, позичальники зобов`язуються разом із поверненням суми сплатити позикодавцю пеню в сумі 5 % від простроченої суми за кожен день прострочення. Позивач вказує, що відповідачі взяті на себе зобов`язання не виконали, кошти за договором не повернули в повному обсязі, в зв`язку з чим він вимушений звернутись до суду із цим позовом. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що у відповідності до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За правилами ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст.ст.1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідачі виконали свої зобов`язання за договором позики та повернули грошові кошти позивачу, та те що стороною відповідачів доводи позову в цій частині не спростовані, суд вважає, що позовна вимога в частині солідарного стягнення із відповідачів на користь позивача основної суми боргу за договором позики підлягає задоволенню, та стягненню підлягає сума в розмірі 3276000,00 грн. В частині позовних вимог про стягнення пені, сум втрат від інфляції та трьох відсотків річних суд зазначає наступне. У відповідності до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму, відповідно до статті 625 цього Кодексу, а також неустойку (пеню), яка нараховується від дня зобов`язання щодо їх повернення. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем пред`явлено до стягнення пеню в сумі 28665000,00 грн., три відсотки річних у розмірі 46991,80 грн., та інфляційні втрати у розмірі 49149,00 грн. Разом з тим, суд не погоджується із наданими позивачем розрахунками пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, оскільки, вони розраховані за період з 22.02.2020 р. по 14.08.2020 р., тоді як, відповідачі зобов`язались повернути борг до 21.03.2020 р., включно, а тому саме із цієї дати слід обчислювати ці суми. При обчисленні необхідних сум до стягнення, судом береться до уваги наступний період прострочення виконання відповідачами взятих на себе зобов`язань , а саме: із 22.03.2020 р. по 14.08.2020 р., тобто 146 днів прострочення та сума боргу в розмірі 3276000,00 грн. Так, три проценти річних від простроченої суми (3276000,00 грн. ) за період з 22.03.2020 р. по 14.08.2020 р., становить суму в розмірі 39204 грн. 59 коп. ([Відсотки] = [Сума боргу] [Процентна ставка] / 100% / 365 днів [Кількість днів]), а інфляційні втрати за вказаний період - суму в розмірі 22932 грн. 00 коп. ([Збитки від інфляції] = [Сума боргу] [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу]). Крім того, згідно із п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки. За змістом ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення. Як вже зазначалось вище, сторони узгодили в договорі те, що у випадку не повернення, зазначеної в п. 1суми коштів в строк до 21.02.2020 року, позичальники зобов`язуються разом із поверненням суми сплатити позикодавцю пеню в сумі 5 % від простроченої суми за кожен день прострочення. З огляду на викладене, суд вважає, що відповідачі, в зв`язку із порушенням зобов`язання за період з 22.03.2020 р. по 14.08.2020 р. мають сплатити позивачу суму пені у розмірі 65340 грн. 98 коп. ([Пеня] = [Сума боргу] [Ставка пені (%)] / 100% / 365 днів [Кількість днів]) Враховуючи вищевикладене, а також приймаючи до уваги наведені вище вимоги закону та встановлені обставини, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів на користь позивача пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведених судом розрахунків. В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача в рівних частинах слід стягнути документально підтверджений розмір судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial