Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

В червні 2020р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1, 2) до відповідача Вищої ради правосуддя, в якому просив суд: - стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань 27324,6 грн. та судові витрати 5000,0 грн. на рахунок позивача [NUMBER] , банк одержувача АТ КБ «Приватбанк», ЄДРПОУ 14360570, МФО 305299, призначення платежу [NUMBER] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13 червня 2019р. по справі № 9991/388/11, яке набрало законної сили, позов [PERSON] до Вищої ради юстиції (правонаступником якої є Вища рада правосуддя) про визнання незаконним рішення від 14 червня 2011р. №400/0/15-11 «Про звільнення [PERSON] з посади голови Київського апеляційного адміністративного суду», поновлення на посаді голови суду - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Вищої ради юстиції від 14 червня 2011р. №400/0/15-11 «Про звільнення [PERSON] з посади голови Київського апеляційного адміністративного суду». В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. З урахуванням висновків наведених в п. 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2020р. по справі № 9991/388/11, позивач вважає, що відповідачем йому було спричинено шкоду, завданої незаконним звільненням з адміністративної посади, яка полягає в різниці в розмірах грошового забезпечення голови суду і судді, та розмір завданої шкоди складає недоотримана позивачем сума в розмірі 27324,6 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Волошина В.О. від 17 червня 2020р. позов [PERSON] до Вищої ради правосуддя про відшкодування шкоди залишено без руху. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2020р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 30 червня 2020р. на адресу суду надійшла заява про уточнення позовних вимог (а.с. 36). 04 січня 2021р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивачем ототожнюється, як він вважає недоплачена йому частина суддівської винагороди з матеріальною шкодою, при цьому ні Вища рада юстиції, ні її правонаступник Вища рада правосуддя не є головним розпорядником коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності апеляційних судів, зокрема і Київського апеляційного адміністративного суду. 21 січня 2021р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заявлені позовні вимоги підтримав, та заперечив проти відзиву на позов, зазначивши, що відповідачем ігноруються правові висновки ЄСПЛ, Великої Палати Верховного Суду, і сам факт заподіяння шкоди. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 квітня 2021р. відмовлено в прийнятті та повернуто позивачу його заяву про уточнення позовних вимог в редакції від 24 червня 2020р., на підставі ч. 5 ст. 49 ЦПК України. До судового засідання сторонами були подані заяви про розгляд справи у їх відсутність, заявлені позовні вимоги сторона позивача підтримує в повному обсязі, з підстав, зазначених у позові, і відповіді на відзив, а сторона відповідача проти позову заперечує з підстав, наведених у відзиві на позов. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 14 червня 2011р. Вища рада юстиції прийняла рішення за № 400/0/15-11 «Про звільнення [PERSON] з посади голови Київського апеляційного адміністративного суду». Постановою Верховної Ради України від 20 червня 2013р. № 352-VII [PERSON] був звільнений з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку. 25 вересня 2018р. ЄСПЛ ухвалив остаточне рішення у справі «Денісов проти України», у якому оголосив прийнятною скаргу за п. 1 ст. 6 Конвенції щодо принципів незалежності та безсторонності суду, а решту вимог скарги оголосив неприйнятними. Суд постановив, що було порушено п. 1 ст. 6 Конвенції та зобов`язав державу-відповідача сплатити заявнику як відшкодування моральної шкоди 3000,0 євро та додатково суму будь-якого податку, що може нараховуватись, а також як компенсацію судових та інших витрат 3000,0 євро та додатково суму будь-якого податку, що може нараховуватись заявнику. Рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13 червня 2019р. по справі № 9991/388/11, позов [PERSON] до Вищої ради юстиції (правонаступником якої є Вища рада правосуддя) про визнання незаконним рішення від 14 червня 2011р. №400/0/15-11 «Про звільнення [PERSON] з посади голови Київського апеляційного адміністративного суду», поновлення на посаді голови суду - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Вищої ради юстиції від 14 червня 2011р. №400/0/15-11 «Про звільнення [PERSON] з посади голови Київського апеляційного адміністративного суду». В задоволенні решти позовних вимог відмовити. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2020р. по справі № 9991/388/11, апеляційні скарги [PERSON] та Вищої ради правосуддя залишено без задоволення. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13червня 2019р. залишено без змін. При цьому в п. 76-78 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду, як суд апеляційної інстанції, зазначила, що наразі не має можливості розглянути вимогу позивача про стягнення з ДСА на його користь різниці в заробітних платах (грошовому утриманні), отримуваних головою суду та суддею, яку внаслідок незаконного звільнення з посади голови суду [PERSON] недоотримав за період з 14 червня 2011р. до виходу у відставку в липні 2013р., оскільки позов у цій частині не був предметом розгляду в суді першої інстанції з огляду на повернення його позивачеві згідно з ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05 червня 2019р. У зв`язку із цим ефективним і реальним засобом поновлення порушених прав позивача у цьому випадку в контексті рішення ЄСПЛ убачається ініціювання перед судом (з урахуванням правил інстанційної і виключної підсудності) питання про відшкодування недоотриманих у зв`язку з незаконним звільненням з адміністративної посади сум коштів, при цьому Велика Палата Верховного Суду вважає, що сам факт визнання судом протиправним і скасування оспорюваного рішення ВРЮ є достатньою підставою для цього. При цьому у випадку задоволення такого позову, це має стати підставою для перерахунку також й сум щомісячного грошового утримання судді у відставці з виплатою недоотриманих сум коштів. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначав, що внаслідок прийняття Вищою радою юстиції рішення 14 червня 2011р. рішення №400/0/15-11 «Про звільнення [PERSON] з посади голови Київського апеляційного адміністративного суду» йому була спричинена шкода, завдана незаконним звільненням з адміністративної посади, яка полягає в різниці в розмірах грошового забезпечення голови суду і судді, та розмір завданої шкоди складає 27324,6 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, з посиланням на п. 77 вищезазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду. В обґрунтування заявлених вимог позивачем було надано довідку від 30 квітня 2020р. № 02.7-34/36 та розрахунок без дати його складання (а.с. 4, 5), а також копію постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2020р. по справі № 9991/388/11 (а.с. 15-29). Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом ч. 2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 1 ст. 1166 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно з ст. ст. 129, 130 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», в редакції, яка діяла на час звільнення позивача з посади голови апеляційного суду, суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» (422/96-ВР) та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці. Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи до 5 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу. Суддям, які обіймають посади заступника голови суду, секретаря судової палати, заступника секретаря судової палати, секретаря пленуму вищого спеціалізованого суду, секретаря Пленуму Верховного Суду України виплачується щомісячна доплата у розмірі 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду, голові суду - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду. Суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата або доктора наук з відповідної спеціальності у розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду. Суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «цілком таємно», - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «таємно», - 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду. Суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу. Суддям, які мають стаж роботи більше 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів. Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (пункт 64, заява № 40450/04, від 15 жовтня 2009р.) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Протягом всього часу розгляду справи в суді, в порушення положень п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 76-81 ЦПК України, стороною позивача не було надано суду жодного належного і допустимого доказу, що зі сторони відповідача, йому була спричинена саме матеріальна шкода. Як і не було надано стороною позивача будь-якого доказу на підтвердження реального розміру цієї шкоди. Ототожнення позивачем недоотриманої частини грошового забезпечення голови суду і судді, не є розміром завданої шкоди. При цьому судом враховано правові висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені в п. 77, 78 постанови від 06 лютого 2020р. по справі по справі № 9991/388/11, а також суд констатує, що відсутність окремої процедури, передбаченої Законом України «Про судоустрій і статус суддів» чи Законом України «Про Вищу раду правосуддя» щодо виплати судді недоотриманої частини матеріальної допомоги судді, як складової грошового утримання, а тому застосуванню підлягають загальні норми трудового законодавства, з врахуванням норм закону, що головним розпорядником бюджетних коштів щодо виплати суддівської винагороди є Державна судова адміністрація України. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати.

Outcome: dismissed