Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

В травні 2020р. позивачка [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом (а.с. 1-5) до відповідача [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, в якому просила суд: - стягнути з відповідача на свою користь на утримання дитини [PERSON] , [INFO] аліменти у розмірі 4500,0 грн. щомісячно з дня пред`явлення позову і досягнення дитиною повноліття; додаткові витрати на утримання дитини у розмірі 12200,0 грн.; - визначити місце проживання дитини сторін [PERSON] , [INFO] разом з позивачкою. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Волошина В.О. від 04 червня 2020р., відкрито провадження по справі та призначено справу в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання. 21 січня 2021р. на адресу суду від третьої особи надійшов висновок Органу опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 29 грудня 2020р. № 101-9982/02 та Акт обстеження умов проживання позивачки за місцем її реєстрації від 03 вересня 2020р. 01 квітня 2021р. на адресу суду надійшла заява від відповідача, в якій він вимоги, в частині визначення місця проживання спільної дитини сторін разом з позивачкою визнає, та просить суд здійснювати розгляд справи у його відсутність. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 квітня 2021р. закрито підготовче засідання ат призначено справу до розгляду по суті. 22 квітня 2021р. на адресу суду надійшла заява, в якій сторона позивача просила суд здійснювати розгляд справи у її відсутність, та залишити позов без розгляду в частині вимог про стягнення аліментів та додаткових витрат. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2021р. позов залишено без розгляду в частині вимог про стягнення аліментів та додаткових витрат на підставі п. 5) ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що [INFO] у сторін народився син [PERSON] . Спільна дитина сторін проживає разом з позивачкою, та перебуває на її утриманні, відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини, при цьому в досудовому порядку у сторін виник спір щодо визначення місця проживання спільної дитини сторін. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом. В удове засідання сторони, представник третьої особи не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку. Суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності сторін, в порядку ч. 3 ст. 211 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що [INFO] у сторін народився син [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 1, 2 і ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі ст. ст. 160 (ч.1), 161 (ч. 1) СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони проживають окремо, і спільна дитина сторін проживає фактично разом з позивачкою, при цьому сторони визнали, що їх спільна дитина буде проживати разом з позивачкою. Згідно з висновком Органу опіки та піклування Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 29 грудня 2020р. № 101-9982/02, наявні підстави для визначення місця проживання малолітньої дитини сторін разом з позивачкою, при цьому встановлено, що малолітня дитина сторін фактично проживає разом з матір`ю, а батько дитини не заперечує проти цього. Судом встановлено, що за місцем своєї реєстрації та проживання, позивачкою створені належні умови для розвитку та проживання спільної дитини сторін. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959р., зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. В силу положень ст. 263 ЦПК України, зазначеного принципу та правових позицій Верховного Суду, які були висловлені в постановах по справам № 343/1500/15-ц від 30 травня 2018р., № 644/9094/16-ц від 06 вересня 2018р., № 402/428/16-ц від 17 жовтня 2018р., а також рішення Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017р. (заява № 2091/13) у справі «М. С. проти України», ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Верховний Суд, зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звзяок доказів у їх сукупності, беручи до уваги інтереси дитини, визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю підлягають задоволенню. Відповідно до ст. ст. ст. 141, 142 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 50 відсотків судового збору - 420,4 грн., та підлягає поверненню позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, шляхом зобов`язання Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві повернути останній - 420,4 грн., згідно квитанції № 43259 від 16 травня 2020р.

Outcome: approved