Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-14 00:00:00

В січні 2015 року Позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЛОБАЛ ФЕРНІЧЕР» про зміну формулювання підстав звільнення, повернення трудової книжки та стягнення коштів. З врахуванням збільшення розміру позовних вимог Позивач просив: стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЛОБАЛ ФЕРНІЧЕР» (далі - ТОВ «ГЛОБАЛ ФЕРНІЧЕР») 209394,02 грн. з яких: 33781,30 грн. основної заробітної плати, 12518,92 грн. компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, 480,00 грн. відшкодування добових по відрядженню, 1252 відшкодування витрат по найму жилого приміщення по відрядженню, 13683,44 грн. компенсації витрат на придбання пального, 72839,18 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку виплати сум, що належали працівникові від підприємства, установи, організації при звільненні, 72839,18 грн. середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки при звільненні, 2000,00 грн. моральної шкоди. Свої вимоги Позивач мотивував тим, що він перебував у трудових правовідносинах з ТОВ «ГЛОБАЛ ФЕРНІЧЕР» відповідно до трудового договору від 24.09.2012 р. Між ним та Відповідачем була досягнута згода про припинення з 29.08.2014 року трудового договору від 24.09.2012 р. відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України - за угодою сторін. Однак, в день звільнення Відповідач не провів розрахунок з Позивачем, трудову книжку не видав. З листа Відповідача від 09.12.2014 р. вих.№ 664 Позивач дізнався, що Відповідач звільнив його за п. 2 ст. 41 КЗпП України - у зв'язку з втратою довіри. В судовому засіданні представник Позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник Відповідача проти заявлених позовних вимог заперечувала та просила відмовити в задоволенні позову повністю, посилаючись на те, що Позивач був законно звільнений з займаної посади в ТОВ «ГЛОБАЛ ФЕРНІЧЕР» за п. 2 ст. 41 КЗпП України, оскільки вчинив дії, які призвели до втрати довіри Відповідача, вимоги Позивача щодо стягнення коштів з Відповідача є безпідставними та такими, що суперечать чинному законодавству. Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, вислухавши пояснення учасників цивільного процесу, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 24.09.2012 р. між Позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Форте Україна» (далі - ТОВ «Форте Україна») було укладено трудовий договір. Позивач був прийнятий на посаду менеджера зі збуту (а.с. 16-19 том 1). Згідно витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців з 24.12.2012 р. ТОВ «Форте Україна» змінило найменування на ТОВ «ГЛОБАЛ ФЕРНІЧЕР» (а.с. 77-86 том 1). Згідно п.10.1 трудового договору від 24.09.2012 р., договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 24.03.2013 р. Однак, і після 24.03.2013 р. трудові правовідносини Позивача і Відповідача на підставі даного трудового договору тривали і жодна з його сторін не вимагали припинення таких трудових правовідносин. В ч.1 ст. 39-1 КЗпП України зазначено, що якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Отже, судом встановлено, що дія трудового договору від 24.09.2012 р. була продовжена на невизначений строк. Згідно наказу по особовому складу Про припинення трудових відносин від 02.09.2014 р., виданому Відповідачем, Відповідач звільнив Позивача з займаної посади менеджера зі збуту з 31.07.2014 р. у зв'язку з втратою довіри (п. 2 ст. 41 КЗпП України) (а.с. 167 том 1). Відповідач пояснив звільнення Позивача через втрату довіри, тим, що, на думку Відповідача, Позивач вчинив неправомірні дії щодо меблевої продукції, яка була надана фізичній особі-підприємцю [PERSON] на реалізацію до м. Артемівська Донецької обл. протягом липня 2014 р. не прибував. Відповідно до ст. 62 Конституції України встановлено презумпцію невинуватості. Приписи ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачають, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Однак, в матеріалах справи відсутні докази на доведення яких-небудь протиправних дій Позивача як стосовно Відповідача, так і стосовно фізичної особи-підприємця [PERSON] Крім того, під час судового розгляду справи представник Відповідача пояснила, що Відповідач не звертався до суду для стягнення тих чи інших сум коштів з фізичної особи-підприємця [PERSON], а будь-яка заборгованість цього суб'єкта господарювання перед Відповідачем відсутня. За таких умов немає підстав вести мову про протиправність дій Позивача при виконанні ним трудових обов'язків. Згідно п. 2.4. трудового договору від 24.09.2012 р., місцем здійснення територіальної (регіональної) трудової діяльності Позивача визначена Київська обл. Позивач пояснив, що свої трудові обов'язки менеджера зі збуту він мав здійснювати і здійснював в межах території м. Києва та Київської обл., а за межі м. Києва та Київської обл., зокрема і до м. Артемівська Донецької обл. він виїздив у відрядження - на підставі відповідних наказів про відрядження, виданих Відповідачем. В матеріалах справи наявні численні накази Відповідача про службові відрядження Позивача до м. Артемівська Донецької обл. (від 24.09.2012 р. № 282-к, від 25.10.2012 р. № 304-к, від 13.01.2013 р. № 3-к, від 15.02.2013 р. № 16-к, від 03.07.2013 р. № 58-к, від 09.09.2013 р. № 75-к, наказ № 98-к, від 12.02.2014 р. № 6-к) (а.с. 49-56 том 2). Отже, суд дійшов до висновку, що для поїздки Позивача за межі територій м. Києва та Київської обл., де він виконував трудові обов'язки менеджера зі збуту, а саме для поїздки до м. Артемівська Донецької обл., Відповідач мав видати відповідний наказ про відрядження Позивача. Однак, в матеріалах справи відсутні такі накази про відрядження. В липні та серпні 2014 року Відповідач не відправляв Позивача у відрядження до м. Артемівська Донецької обл. Акти Відповідача від 14.07.2014 р., від 17.07.2014 р., від 21.07.2014 р. (а.с. 157-159) не можуть свідчити про обізнаність Позивача про потребу його приїзду до м. Артемівська Донецької обл., оскільки відсутні будь-які дані про доведення до відома Позивача змісту цих актів. З підстав, наведених вище, Акт Відповідача від 2 вересня 2014 р. про відсутність на роботі і невиконання посадових обов'язків [PERSON], менеджером зі збуту (а.с. 166 том 1) не може свідчити про вчинення Позивачем прогулів з 01.08.2014 р. по 02.09.2014 р. Крім того, згідно ч.1 ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Прогул є порушенням трудової дисципліни. Норми ч.1 ст. 149 КЗпП України є імперативними, тобто, якби Позивач справді вчинив прогули, Відповідач мав би обов'язково зажадати від нього письмових пояснень. Матеріали справи не містять жодних доказів звернення Відповідача до Позивача з вимогами надати письмові пояснення за фактами прогулів, які, на думку Відповідача, вчинив Позивач. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним орган. Однак, в матеріалах справи відсутні будь-яки докази, які б доводи, що Позивач вчинив винні дії, які б давали підстави витратити довір'я до нього з боку Відповідача. За таких умов, дії Відповідача щодо звільнення Позивача за п. 2 ст. 41 КЗпП України є незаконними. Між Позивачем та Відповідач існувала згода про припинення трудового договору від 29.08.2012 р. за угодою сторін - п. п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Таким чином, формулювання причин звільнення Позивача з займаної посади у Відповідача з підстави п. п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України слід змінити на наступну: «Звільнений з займаної посади менеджера по збуту за угодою сторін, п. п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України з 29.08.2014 р.». 29.08.2014 р. Позивача було звільнено з займаної посади у Відповідача, в цей день він працював. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Однак, в день звільнення Відповідач не видав Позивачу трудову книжку. Таким чином, Відповідач не виконав добровільно свій обов'язок щодо повернення Позивачу трудової книжки. Статтею 16 ЦК України передбачено примусове виконання обов'язку з натурі як спосіб захисту порушених прав та інтересів. Отже, право Позивача на повернення йому трудової книжки підлягає захисту шляхом зобов'язання Відповідача видати Позивачу належно оформлену трудову книжку - з заначенням в ній причин (підстав) звільнення «Звільнений з займаної посади менеджера по збуту за угодою сторін, п. п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України з 29.08.2014 р.». Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оплату праці», основна заробітна плата Визначена як винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. За умовами п. 6.1. трудового договору від 24.09.2012 р., посадовий оклад Позивача становив 7933,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Довідка про виплачені доходи [PERSON] з вересня 2012 р. по серпень 2014 р. № 662 від 09.12.2014 (а.с. 20 том 1) свідчить, що Відповідач сплачував Позивачу основну заробітну плату в меншому розмірі, ніж було передбачено трудовим договором від 24.09.2012 р. Недоплата Відповідачем основної заробітної плати Позивачу за період жовтня 2012 р. - серпня 2014 р. загалом становить 33781,30 грн. Судом встановлено, що при звільненні Позивача з займаної посади у Відповідача, Відповідач в день звільнення Позивача, всупереч ст. 116 КЗпП України, не виплатив Позивачу ту частину основної заробітної плати, яка регулярно з жовтня 2012 р. по серпень 2014 р. недоплачувалась Відповідачем Позивачу. Отже, з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню 33781,30 грн. основної заробітної плати. Відповідно до умов п. 5.3. трудового договору від 24.09.2012 р., Позивачу було встановлена щорічна оплачувана відпустка тривалістю 24 календарних дні. Згідно ч. 11 ст. 10 Закону України «Про відпустки», конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що Відповідач письмово повідомляв Позивача про дати початку відпустки. Позивач пояснив, що не використав ні одного дня щорічної оплачуваної відпустки у 2013-2014 рр., заяв на відпустки не писав. В наказах Відповідача від 12.08.2013 р. № 109-4, від 27.12.2013 р. № 173-к, від 14.04.2014 р. № 51-к, від 18.04.2014 р. № 55-к, від 12.05.2014 р. № 62-к, від 02.06.2014 р. № 78-к, від 10.06.2014 р. №97-к, від 16.06.2014 р. № 99-к, від 23.06.2014 р. № 104- к відсутні посилання на відповідні заяви Позивача по наданню йому днів щорічної оплачуваної відпустки. Згідно ч. 1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи З наведеного, суд прийшов до висновку, що Позивачем не використано щорічні відпустки у 2013-2014 рр., тому при звільненні Позивача Відповідач мав відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України у день звільнення Позивача виплатити йому грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки за період 2013-2014 рр., тобто за 48 календарних днів (24 календарні дні у 2013 р. + 24 календарні дні у 2014 р.). Однак, при звільненні Позивача з займаної посади у Відповідача, Відповідач в день звільнення Позивача, всупереч ст. 116 КЗпП України, не виплатив Позивачу компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки. Згідно п.7 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Суд встановив, що з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню 12518,92 грн. компенсації за невикористані дні щорічної відпустки із розрахунку: 95196,00 грн. (сумарний заробіток Позивача за останні 12 місяців (розрахований так: 7933,00 (посадовий оклад) * 12 (кількість місяців) / 365 (днів року) * 48 (кількість днів невикористаної Позивачем відпустки)). Суд встановив, що з 18.03.2014 р. по 21.03.2014 р. Позивач перебував у відрядженні згідно наказу про 18.03.2014 р. № 12-к Про службове відрядження (а.с. 23-24 том 1). Згідно вказаного наказу Відповідач мав виплати Позивачу по 120,00 грн. добових, що загалом за 4 дні відрядження становить 480 грн. (120,00 грн. добові * 4 дні відрядження). Під час перебування в цьому відрядженні Позивач поніс витрати на наймання жилого приміщення в розмірі 1252 грн. (витрати в 232,00 грн. + витрати у 1020,00 грн.) (а.с. 25 том 1). Відповідно до ч. 2 ст. 121 КЗпП України, працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством. Судом встановлено, що при звільненні Позивача з займаної посади у Відповідача, Відповідач в день звільнення Позивача, всупереч ст. 116 КЗпП України, не виплатив Позивачу відшкодування 480,00 грн. добових по відрядженню та 1252, 00 грн. відшкодування витрат по найму жилого приміщення у відрядженні. Отже, з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню відшкодування 480,00 грн. добових по відрядженню та 1252, 00 грн. відшкодування витрат по найму жилого приміщення по відрядженню. Відповідно до умов п. 3.3.3. трудового договору від 24.09.2012 р. Позивач має право на компенсацію в повному обсязі витрат, які здійснені в інтересах роботодавця - тобто Відповідача, і пов'язані з виконанням трудових обов'язків Позивачем, в тому числі транспортні витрати та витрати на придбання паливно-мастильних матеріалів із розрахунку 1,16л/10 км. При здійсненні трудових обов'язків Позивач використовував власний автомобіль і надав суду докази понесення ним витрат на пальне. В матеріалах справи наявні докази понесення Позивачем таких витрат на пальне на загальну суму 13683,44 грн. Судом встановлено, що при звільненні Позивача з займаної посади у Відповідача, Відповідач в день звільнення Позивача, всупереч ст. 116 КЗпП України, не виплатив Позивачу компенсації витрат Позивача на придбання пального. Отже, з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню відшкодування компенсації витрат на придбання пального в розмірі 13683,44 грн. Ч. 1 ст. 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки Відповідач не виплатив Позивачу в день звільнення останнього всіх сум, що належали останньому від Відповідача, відповідно до ст. 116 КЗпП України, Позивач має право на стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки виплати сум, які належали при звільненні Позивачу від Відповідача. Розрахунок суми середньої заробітного заробітку за час затримки виплати сум, які належали при звільненні Позивачу від Відповідача проведено відповідно до п. 1 розділу І, п. 2 розділу ІІ, п. 5, 7, 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100. Суд встановив, що з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню 72839,18 грн. середнього заробітку за час затримки виплат сум, що належали працівникові від підприємства, установи, організації при звільненні з розрахунку: 360,59 (середньоденна заробітна плата Позивача) (розрахована так: (7933,00 грн. це посадовий оклад Позивача в червні 2014 р. + 7933,00 це посадовий оклад Позивача в липні 2014 р.) / (21 це кількість робочих днів в червні 2014 р. + 23 це кількість робочих днів в липні 2014 р.)) * 202 (кількість днів затримки (Позивач визначив період затримки з 30.08.2014 р. по 23.06.2015 р.)). Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Однак, в день звільнення Відповідач не видав Позивачу трудову книжку. В ч. 5 ст. 235 КЗпП України зазначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Оскільки Відповідач не видав Позивачу в день звільнення трудову книжку відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, Позивач має право на стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки при звільненні. Розрахунок суми середньої заробітного заробітку за час затримки виплати сум, які належали при звільненні Позивачу від Відповідача проведено відповідно до п. 1 розділу І, п. 2 розділу ІІ, п. 5, 7, 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100. Суд встановив, що з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню 72839,18 грн. середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки при звільненні з розрахунку: 360,59 (середньоденна заробітна плата Позивача) (розрахована так: (7933,00 грн. це посадовий оклад Позивача в червні 2014 р. + 7933,00 це посадовий оклад Позивача в липні 2014 р.) / (21 це кількість робочих днів в червні 2014 р. + 23 це кількість робочих днів в липні 2014 р.)) * 202 (кількість днів затримки (Позивач визначив період затримки з 30.08.2014 р. по 23.06.2015 р.)). Згідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач зазначив, що він зазнав моральних страждань у в'язку з невиплатою йому Відповідачем при звільненні всіх належних йому з Відповідача сум, чим позбавив Позивача коштів на придбання речей, необхідних для проживання - їжі, ліків, одягу тощо. Позивач втрачав авторитет в очах близьких людей, оскільки не мав можливості ні отримати зароблені кошти, ні розпорядитись ними. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що обставини, на які Позивач посилався як на підставу своїх вимог про відшкодування моральної шкоди, знайшли свої підтвердження. Отже, з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню 2000,00 грн. моральної шкоди. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЛОБАЛ ФЕРНІЧЕР» про зміну формулювання підстав звільнення, повернення трудової книжки та стягнення коштів є обґрунтованими та доведеними, і підлягають задоволенню повністю. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, з Відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2 093,94 грн. Згідно ст. 367 ЦПК України, рішення про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню. На підставі ст.ст. 3, 21, 22, 43 Конституції України, 21, 36, 47, 116, 117, 231, 235, 237-1 КЗпП України, 1, 3, 88, 212, 213, 214, 215 ЦПК України,

Outcome: approved