Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-16 00:00:00

В червні 2016 року позивачка звернулась до суду з позовом про визнання наказів про звільнення незаконними та їх скасування, анулювання записів в трудовій книжці, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, в якому посилається на те, що згідно наказу № 141-к від 20.06.2012 вона була прийнята на роботу до ПАТ «Вільнянський маслозавод» на посаду лаборанта. Відповідно наказу № 120/3-к від 29.07.2013 їй надана відпустка по догляду за дитиною та досягнення нею трирічного віку з 29.07.2013 по 10.05.2016, в наказі також зазначено, що до роботи їй стати 10.07.2016. Рішенням господарського суду 15.09.15 ПАТ «Вільнянський маслозавод» визнаний банкрутом, та призначено арбітражним керуючим [PERSON]. 11.05.2016 позивач була ознайомлена з наказом від 28.09.2015 № 12-к про її звільнення з підприємства у звязку з ліквідацією. Позивач вважає її звільнення незаконним, так як її про це ніхто не повідомив, крім цього, після того, як позивач отримала трудову книжку, вона виявила там два записи про звільнення від 01.02.16 та 28.09.15, і в останньому записі зроблена помарка: не зрозуміло зазначений пункт ст. 40 КЗУпП. У звязку з чим позивач змушена звернутись до суду з відповідним позовом. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили суд задовольнити його в повному обсязі. Представник відповідача позов визнав частково, а саме: не заперечував, що в трудовій книжці при її заповненні допущені помилки, а саме: є два записи про звільнення від 2016 та 2015, а також в наказі за 2015 не зрозуміло зазначений пункт ст. 40 КУпП, що стосується інших вимог, то відповідач заперечував проти їх задоволення, так як вважає що звільнення відбулося у відповідності до закону, крім того з боку ліквідатора не було жодних дій які б порушували права позивачки. В даний час ТОВ «Вільнянський молокозавод» готовий прийняти позивачку на роботу, але ж вона туди не зявляється. Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає\~ частковому задоволенню\~з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено наступне. Рішенням господарського суду 15.09.15 ПАТ «Вільнянський маслозавод» визнаний банкрутом, та призначено арбітражним керуючим [PERSON] (а.с. 59-62). В позовній заяві [PERSON] посилається на те, що з моменту визнання підприємства банкрутом та проведення ліквідаційної процедури арбітражним керуючим її не було повідомлено належним чином про припинення діяльності ПАТ, а крім того було звільнено під час перебування у декретній відпустці. Відповідно до ч. 2 ст. 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури підприємницька діяльність банкрута ще готується закінченням технологічного циклу з виготовленням продукції у разі можливості її продажу, а виконання зобовязань боржника, визнаного банкрутом, здійснюються у випадках і порядку, передбаченому розділом ІІІ цього Закону. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір може бути розірваний з ініціативи власника або уповноваженого ним органом, у звязку з ліквідацією або банкрутства підприємства. Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗТпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», звільнення працівників боржника може здійснюватись після порушення провадження у справі про банкрутство та призначення господарським судом розпорядника майна. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутись із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення наказу про звільнення. В наказі № 12-к від 28.09.15 зазначено, що [PERSON] ознайомлена з ним 11.05.2016 (а.с. 44), позов поданий 08.06.2016 (а.с. 1), тобто строк звернення до суду позивач не пропустила. Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги про скасування наказу відповідача від 28.09.2015 про звільнення та поновлення позивачки на попередній посаді, яку вона займала підлягає задоволенню. Що, стосується позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. З моменту визнання ПАТ «Вільнянський маслозавод» банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури у справі 15.09.15, позивач не виконувала трудові функції на підприємстві, які б давали їй право на отримання відповідної винагороди (заробітної плати), так як знаходилась у декретній відпустці відповідно до наказу № 120/3-к від 29.07.2013 їй надана відпустка по догляду за дитиною та досягнення нею трирічного віку з 29.07.2013 по 10.05.2016, в наказі також зазначено, що до роботи їй стати 10.07.2016 (а.с. 16). При цьому факт вимушеного прогулу позивача не підтверджується матеріалами справи та суперечить ст. 235 КЗпП України, що позбавляє позивача можливості посилатися на факт вимушеного прогулу як на підставі для стягнення грошових коштів з ПАТ. Згідно\~статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень проти них. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у розгляді справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких виникає у сторін спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.\~ Відповідно до положень\~статті 23 Цивільного кодексу України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім\~\~випадків, встановлених частиною другою цієї статті\~. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги стосовно стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди задоволенню не підлягають, у звязку з ненаданням доказів. На підставі викладеного,

Outcome: partial