Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-22 00:00:00

В серпні 2018 року позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про втрату права на користування житлом. В позовній заяві позивачі вказали, що є співвласниками квартири по [ADDRESS]. У квартирі як члени сім'ї зареєстровані дочка [PERSON], її чоловік [PERSON] та їхні діти [PERSON], [PERSON]. Десять років назад вони виїхали в США, з того часу припинили користуватись квартирою за адресою [ADDRESS]. Таким чином, позивачі просять визнати [PERSON], [PERSON] та дітей [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житлом. В ході проведення підготовчого судового засідання до участі у справі залучено в якості третьої особи без самостійних вимог службу у справах дітей Чортківської міської ради. Позивачка [PERSON], яка згідно довіреності водночас є представником позивачів [PERSON] та [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримує, просить задовольнити з мотивів, наведених у позовній заяві. Позивачка [PERSON] подала суду заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, відзиву не подали, про причини неявки суду не повідомили, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Представник третьої особи Дацюк В. С. не заперечує щодо задоволення позовних вимог позивачів. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, вислухавши пояснення позивачки, свідка, дослідивши докази в справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Судом встановлено, що позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 4 січня1997 року. З копії будинкової книги вбачається, що в [ADDRESS] зареєстровані відповідачі [PERSON], [PERSON] та їхні діти [PERSON], [PERSON] Актами про встановлення факту непроживання від 20 серпня 2017 року, 12 січня 2018 року, 26 липня 2018 року встановлено, що [PERSON], [PERSON] та діти [PERSON], [PERSON] по місцю прописки не проживають, комунальними послугами не користуються, особистих речей та іншого майна в квартирі не утримують. На даний час проживають за кордоном. Отже, вищезазначеними доказами підтверджується, що позивачі є власниками квартири по [ADDRESS], і в даній квартирі значаться зареєстровані дочка [PERSON], її чоловік [PERSON] та діти [PERSON], [PERSON], які фактично не проживають у квартирі і нею не користуються з 2007 року, коли вони виїхали з України за кордон. Такі обставини підтвердила в судовому засіданні і свідок [PERSON]. Згідно ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї та інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Згідно із положеннями статті 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частин першої та четвертої статті 156 Житлового кодексу Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За змістом ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Питання визначення місця проживання малолітніх та неповнолітніх регулюється ст. 29 Цивільного кодексу України, яка визначає місце проживання фізичної особи в залежності від її віку: відповідно до частини 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Ця норма є імперативною, тобто дитина, яка не досягла 10 років може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків. Таким чином, закон надає дитині право обирати самостійно місце свого проживання після досягнення 14 років, до досягнення цього віку дитина не має права вільного вибору свого місця проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з них, з ким вона проживає. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виходячи з наведеного, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON] та їхні діти [PERSON], [PERSON] без поважних причин не користуються житлом понад один рік.

Outcome: approved