Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

В червні 2013 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачів заборгованість по кредитному договору № 209859-CRED від 22 лютого 2008 року в розмірі 38 874 грн. 70 коп., а також судовий збір у розмірі 388 грн. 75 коп. В обґрунтуванні своїх вимог позивач вказав на те, що відповідно до укладеного договору № 209859-CRED від 22 лютого 2008 року [PERSON] отримав кредит в розмірі 20 000 грн. з кінцевим терміном повернення заборгованості до 20 травня 2009 року. Умовами кредитного договору передбачалось, що повернення кредиту здійснюється відповідно до графіку повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом. Відповідач не виконав умови кредитного договору, погашення кредиту не здійснював належним чином, чим порушив зобов'язання, щодо щомісячної сплати процентів за користування наданими кредитними коштами, що прямо передбачалось умовами кредитного договору. У зв'язку з чим, станом на 21 квітня 2013 року у відповідача існує заборгованість перед банком у розмірі 38 874 грн. 70 коп., з яких: заборгованість за кредитом складає 10 241 грн. 99 коп., заборгованість по відсоткам за користуванням кредитом - 26 543 грн. 44 коп., штраф (фіксована частина) - 250 грн., штраф (процентна складова) - 1 839 грн. 27 коп. Крім того, в забезпечення виконання зобов`язаня за кредитним договором № 209859-CRED між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до умов якого відповідачка взяла на себе на добровільних засадах зобов'язання відповідати перед банком по зобов'язаннях [PERSON] в повному обсязі, які виникають з умов кредитного договору. Оскільки відповідачкою зобов'язання по поверненню суми боргу та сплати відсотків за користування кредитом не були виконані, банком була пред'явлена вимога до поручителя, щодо виконання забезпеченого зобов`язання, але відповідачі на неї не відреагували. У зв`язку з чим, позивач був змушений звернутися до суду з даною заявою. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх, посилаючись на підстави зазначені у позові. Відповідач [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, оскільки ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» вже звертався до суду з даними позовними вимогами, відповідно до яких було винесено рішення суду від 03 грудня 2010 року про стягнення суми заборгованості по кредитному договору № 209859-CRED від 22 лютого 2008 року в розмірі 18 567 грн. 41 коп. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилася, повідомлялася належними чином про день, місце та час судового розгляду, причин неявки не повідомила. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно ст. 1054 ЦК України - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного договору № 209859-CRED від 22 лютого 2008 року [PERSON] отримав кредит в розмірі 20 000 грн. з кінцевим терміном повернення заборгованості до 20 травня 2009 року (а.с.11-14). Умовами кредитного договору передбачалось, що повернення кредиту здійснюється відповідно до графіку повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом. Строк дії договору, тобто кінцевий термін повернення кредиту настав 20 травня 2008 року. Крім того, в забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором № 209859-CRED між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до умов якого відповідачка взяла на себе на добровільних засадах зобов'язання відповідати перед банком по зобов'язаннях [PERSON] в повному обсязі, які виникають з умов кредитного договору (а.с.19). Як вбачається з матеріалів справи, як зазначає позивач, відповідач не виконав умови кредитного договору, погашення кредиту не здійснював належним чином, чим порушив зобов'язання, щодо щомісячної сплати кредитних коштів та процентів за користування наданими кредитними коштами, що прямо передбачалось умовами кредитного договору. У відповідності до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як зазначено у позові, у зв'язку з невиконанням кредитних зобов'язань, станом на 21 квітня 2013 року у відповідачів існує заборгованість перед банком у розмірі 38 874 грн. 70 коп., з яких: заборгованість за тілом кредита складає 10 241 грн. 99 коп., заборгованість по відсоткам за користуванням кредитом - 26 543 грн. 44 коп., штраф (фіксована частина) - 250 грн., штраф (процентна складова) - 1839 грн. 27 коп. З наданих пояснень відповідача, та з дослідженої у судовому засіданні цивільної справи № 2-2879-2010 суду стало відомо про наявність заочного рішення суду, за яким вже було стягнуто з [PERSON] та [PERSON] суму заборгованості по кредитному договору № 209859-CRED від 22 лютого 2008 року в розмірі 18 567 грн. 41 коп., з яких заборгованість за тілом кредита складає 10 241 грн. 99 коп., заборгованість по відсоткам за користуванням кредитом - 7 203 грн. 16 коп., штраф (фіксована частина) - 250 грн., штраф (процентна складова) - 872 грн. 26 коп. Дане заочне рішення суду набрало чинності 30 травня 2011 року. Станом на час розгляду даної справи рішення не скасовувалося та відповідачами не оскаржувалося. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по тілу кредита у розмірі 10 241 грн. 99 коп., та в частині стягнення штрафів за кредитним договором № 209859-CRED від 22 лютого 2008 року задоволенню не підлягають, оскільки з цих правовідносин між сторонами є вже рішення суду. Що стосується позовних вимог позивача з приводу стягнення додаткової суми боргу у вигляді несплачених процентів за користування кредитними коштами станом на 21 квітня 2013 року у розмірі 26 543 грн. 44 коп., то дані вимоги також задоволенню не підлягають по наступним підставам. Як було зазначено представником позивача у судовому засіданні, що дійсно по цьому кредиту вже подавалася позовна заява та виносилося рішення суду. Але до теперішнього часу у позивача не має відомостей про виконання даного рішення, тому вона вважає що до мементу виконання даного рішення позивач вправі нараховувати відсотки за користування кредитними коштами та збільшити штрафні санкції. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Право позикодавця вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів у разі прострочення сплати чергових платежів передбачено ст. 1050 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як встановлено у судовому засіданні, обставиною, яка стала підставою для звернення позивача 05 червня 2013 року до суду з позовом, це невиконання рішення суду щодо стягнення суми боргу за кредитним договором № 209859-CRED від 22 лютого 2008 року, строк дії якого закінчився 05 травня 2009 року. Також, аналізуючи норми ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України слід дійти висновку про те, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу - до закінчення строку виконання останнього зобов'язання, а саме до 20 травня 2009 року, вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись в залежності від закінчення строку сплати кожного із щомісячних платежів. Оскільки в даному випадку строк дії договору закінчився 20 травня 2009 року, то позивач не вправі нараховувати після цього терміну проценти за користування кредитом та звертатися з позовом щодо їх стягнення. Крім того, всі нараховані платежі по даному кредитному договору із штрафними санкціями станом на 15.03.2010 року вже були стягнуті на користь позивача за рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровськ від 03.12.2010 року. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 06 листопада 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Таким чином позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено, суд вважає що не має підстав в повернені позивачу судових витрат. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed