Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

В січні 2019р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 32-35) до відповідачки [PERSON] , третя особа: Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація (Орган опіки та піклування), в якому просив суд: - зобов`язати відповідачку зареєструвати сина [PERSON] , [INFO] по місцю його реального проживання з мамою - відповідачкою [PERSON] , [ADDRESS] . Відповідно, виписати [PERSON] з адреси де він ніколи не проживав - [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він перебував у фактичних шлюбних стосунках з відповідачкою з весни 2013р. по грудень 2017р. [INFO] у сторін народився син [PERSON] . Після народження сина, він був зареєстрований в належній позивачу квартирі [ADDRESS] , проте фактично проживає разом з відповідачкою в квартирі [ADDRESS] . Оскільки позивач тривалий час перебуває у службових відрядженнях, дитина фактично не проживає за місцем реєстрації, а також позивач сплачує аліменти на утримання спільної дитини сторін на користь відповідачки, то на думку позивача спільна дитина сторін повинна бути зареєстрована разом з відповідачкою. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 08 травня 2019р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 10 червня 2019р. на адресу суду надійшов відзив на позов (ас. 49-53), в якому відповідачка проти позову заперечила, зазначаючи, що в такий спосіб позивач фактично бажає позбавити спільного сина сторін права користування квартирою за місцем реєстрації, при цьому між сторонами відсутній спір щодо місця проживання дитини, і в досудовому порядку позивач не звертався до відповідачки про зобов`язання вчинити дії щодо зміни місця реєстрації спільної дитини. Відповідь на відзив стороною позивача не подавалась. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 червня 2019р. закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити. Відповідачка проти позову заперечила, з підстав наведених у відзиві на позов, зазначаючи, що нею жодним чином не порушувались права позивача, а у такий спосіб позивач в порушення визначеного законом порядку намагається позбавити дитину інваліда права користування квартирою та виселення. Представник третьої особи при вирішенні спору покладався на розсуд суду, з врахуванням інтересів малолітньої спільної дитини сторін. Також представник третьої особи зазначав, що в досудовому порядку позивач не звертався до Служби у справах дітей чи Органу опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації щодо припинення права користування дитиною квартирою [ADDRESS] . Суд, заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, [INFO] . у сторін народився син [PERSON] . Судом встановлено, що спільна дитина сторін зареєстрована разом з батьком за адресою: [ADDRESS] , а фактично проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач просив суд зобов`язати відповідачку зареєструвати спільного сина сторін по місцю його реального проживання з мамою - відповідачкою, тобто фактично припинити право користування спільної дитини квартирою [ADDRESS] . За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Згідно з ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України за № 207 від 02 березня 2016р., у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Станом на дату подання позовної заяви судом не встановлено, що спільна дитина сторін не є членом сім`ї позивача. В судовому засіданні представник позивача визнав, що реєстрація дитини в квартирі [ADDRESS] , відбулася зі згоди позивача, який визнавав право дитини на користування цією квартирою. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.. За змістом ст. 157 ЖК України, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно положень ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Частиною 3, 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», визначено, що органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. В судовому засіданні представник третьої особи, суду повідомив, що батьки малолітньої дитини [PERSON] , не звертались до третьої особи з заявами про зміну місця проживання дитини, про припинення та набуття дитиною права користування певним житловим приміщенням. В свою чергу, відповідачка наголосила, що в позасудовому порядку позивач до неї ніколи не звертався щодо припинення права користування спільною дитиною сторін квартирою [ADDRESS] , при цьому між сторонами відсутній спір щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звзяок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону та порушують права спільної малолітньої дитини інваліда сторін на право користування житловим приміщенням. Протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування порушення відповідачкою будь-яких цивільних прав чи інтересу позивача, при цьому судом враховано положення ст. ст. 3, 8 Конвенції про права дитини, ст. 13 ЦК України; ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Outcome: dismissed