Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Позов мотивований тим, що 17.07.2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого позивачем була надана, а відповідачем отримана позика в сумі 2 000, 00 доларів США. Договір позики підтверджений розпискою, написаною власноручно [PERSON] Згідно даної розписки відповідач зобов'язався повернути позику по першій вимозі частинами, про що повинні бути зроблені відмітки. На протязі останніх трьох місяців [PERSON] звертався до [PERSON] з проханням повернути йому кошти, які він отримав відповідно до договору позики. На даний час відповідач не виконав свої зобов'язання по поверненню отриманих коштів, зустрічей з позивачем уникає, в добровільному порядку сплатити борг відмовляється. На неодноразові звернення про повернення коштів відповідач не реагує, тому позивач змушений звернутись за захистом свого права до суду. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики в сумі 56 582, 43 гривень. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі, аргументуючи мотивами викладеними в позовній заяві, та просив їх задовольнити. Відповідач щодо задоволення позову заперечував, надав суду письмові заперечення. До початку розгляду справи по суті відповідач подав зустрічний позов до [PERSON] про визнання договору позики від 14.07.2013 року недійсним. Позов мотивований тим, що первісний позов є необґрунтованим, оскільки поданий з викривленням фактів, посиланням на правочин який не відбувся, а саме укладення договору позики. Так, згідно розписки від 14.07.2013 року [PERSON] було надано [PERSON], а останнім від нього одержано грошові кошти в сумі 2 000, 00 доларів США. Однак, це не відповідає дійсності, що очевидно навіть із тексту. Оскільки, договір позики в своєму розумінні являється двостороннім правочином, а якому чітко зазначаються умови договору - тобто: хто, кому і в якій сумі надав позику, коли позичальник зобов'язується її повернути, тим самим засвідчуючи, як його укладання так і умови договору. Однак, в наданій до суду позивачем по первісному позову копії розписки, не йде мова про укладення договору позику в формі розписки. [PERSON] вводячи суд в оману та приховуючи дійсні обставини та час надання ним за сприянням [PERSON] коштів іншій особі, хоче використати вказану розписку та видати її за договір позики між ними. Тобто, [PERSON] приховує і тим самим вводе суд в оману, про те, що приблизно в 2007 році за сприянням [PERSON], він позичив їх спільному знайомому кошти в сумі 3 000, 00 доларів США для термінового погашення кредиту в банківській установі. При цьому розписки з позичальника, незважаючи на наполягання позивача, відповідач не взяв, покладаючись на його порядність. Але, в подальшому позичальник скориставшись цим фактом, відмовився повертати гроші, повністю розірвавши з ними стосунки. Після цього, на протязі багатьох років відповідач просто не давав позивачу і його рідним проходу, постійно телефонував, приходив додому та в офіс за місцем роботи із скандалами та єдиною вимогою повернути йому кошти, які він під гарантії [PERSON], на його думку, позичив вищезазначеній особі. Більше того, [PERSON] на пропозицію [PERSON] звернутись до реального позичальника з вимогою повернення боргу, категорично відмовився, бажаючи отримати кошти від позивача, не ускладнюючи питання, продовжуючи всіляко тероризувати позивача та його близьких родичів. Справа дійшла до того, що це вже було нестерпно і [PERSON] з єдиною метою, щоб відповідач хоч на деякий час залишив його та його близьких у спокої, за категоричними наполяганнями [PERSON] про написання розписки про борг позивача перед ним, написав відповідачу за місцем своєї роботи відповідну розписку. При цьому позивач пояснив відповідачу, що буде намагатись всілякими засобами сприяти поверненню грошей відповідачу реальним позичальником, хоча б по частинам, при цьому відповідач, як позикодавець, буде робити в розписці відповідні відмітки. Крім того, такий правочин у формі розписки не може бути дійсним, оскільки так званий договір позики, представлений позивачем до суду не відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі, а саме «договір позики» в цій справі підписаний лише однією стороною і не підписаний «позикодавцем». По суті договір позики, що знаходиться на розгляді суду, фактично не укладався, а тому не може бути дійсним, оскільки кошти [PERSON] [PERSON] не передавав і про це в розписці ніде не зазначено, не було ніякої згоди [PERSON] на повернення ним коштів, які останній «позичав» у відповідача. Договір позики не укладався, а мова йшла про сприяння позивачем в поверненні коштів позичених відповідачем в 2007 році іншій особі. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про визнання недійсним правочину - договору позики, у вигляді розписки наданої [PERSON] громадянину [PERSON], від 14.07.2013 року, як такий що не відбувся, оскільки реальний договір позики між сторонами по справі не укладався та внаслідок наявності в розписці, яку позивач видає за форму договору позики, суттєвих дефектів елементів передбачених для такого виду правочину, а саме недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог встановлених цивільним законодавством, а тому, як незаконний. Ухвалою суду від 29.04.2015 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу та об'єднано в одне провадження. Позивач зустрічні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, аргументуючи мотивами, викладеними в зустрічній позовній заяві. Відповідач по зустрічному позову позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в їх задоволенні. По справі встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 17.07.2013 року [PERSON] отримав в позику від [PERSON] грошові кошти в розмірі 2 000, 00 доларів США та зобов'язався повернути вказану суму частинами, про що за домовленістю будуть робитись відповідні відмітки позичальника на цій розписці, що підтверджується розпискою. (а.с. 5) В судовому засіданні [PERSON] визнав, що власноруч написав та підписав розписку від 17.07.2013 року, а згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1ст. 3 ЦК України. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 1ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 524 Цивільного кодексу України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Згідно ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. 18.02.2015 року позивачем на адресу [PERSON] була надіслана вимога про повернення боргу в розмірі 2 000, 00 доларів США, зі строком повернення до 23.02.2015 року. Однак, дана вимога, яка була отримана [PERSON] 23.02.2015 року і мала бути виконана останнім до 25.02.2015 року (включно) згідно ч. 2 ст. 530 ЦК України, залишена без належного реагування. (а.с. 4-4 зв.) Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Судом встановлено, що взяте на себе зобов'язання [PERSON] не виконав, грошові кошти, отримані в позику, позивачу по первісному позову не повернув. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 17.07.2013 року уклали договір безпроцентної позики коштів в сумі 2 000, 00 доларів США, який відповідає вимогам ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, тому у [PERSON] виникли зобов'язання за цим договором. Як вбачається з розписки за даним договором позики [PERSON] мав повертати кошти [PERSON] частинами, хоча й строк (термін) виконання зобов'язання не було встановлено, що не суперечить, зокрема, положенням ст. 530 ЦК України. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідки недійсності, передбачених законом. Виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним, на що звернув увагу Верховний Суд України в п. 7 Постанови Пленуму № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 3 та ч. 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до ст. 203 ЦК України, судом встановлено, що зміст договору позики від 17.07.2013 року не суперечить Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. [PERSON] на момент укладення договору позики від 17.07.2013 року мав необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину на момент його укладення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Воля сторін спірного правочину на момент його укладення полягала в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки за договором, що й було здійснено [PERSON] та [PERSON] Ця воля була взаємною і спрямованою на досягнення певної мети. Правочин вчинено у формі, встановленій законом і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Суд не погоджується з твердженням відповідача по первісному позову/позивача по зустрічному позову про те, що розписку від 17.07.2913 року не можна вважати договором позики, враховуючи вище викладене та наступне. Судом враховано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Вище вказана позиція узгоджується, зокрема, із правовою позицію Верховного Суду України, висловленою в постанові від 18.09.2013 року № 6-63цс13. Посилання [PERSON] на те, що кошти ним не отримувалась і були передані [PERSON] третій особі, а розписка була видана ним [PERSON] в зв'язку з наполяганням останнім і необхідністю залишення [PERSON] та його близьких родичів у спокої, суд вважає недоведеним належними та допустимими доказами. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов договору не допускається. Згідно положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Також, зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню враховуючи те, що між сторонами було укладено договір позики від 17.07.2013 року, про що написано розписку, а не 14.07.2013 року, який позивач по зустрічному позову просить визнати недійсним. [PERSON] суду не надано доказів укладення між ним та [PERSON] договору від 14.07.2013 року, який він просить визнати недійсним. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази,які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Судом було відмовлено в клопотанні відповідача по первісному позову/позивача по зустрічному позову про виклик свідка, оскільки звернуто увагу, що зі змісту абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину, на що також звернув увагу Верховний Суд України в п. 12 Постанови Пленуму № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити. Предметом виконання як невід'ємним елементом виконання договору є ті конкретні суб'єктивні права і конкретні юридичні обов'язки для набуття, здійснення і виконання яких конкретні суб'єкти права вступають в конкретні правовідносини і, відповідно, до вимог норми права, що реалізується, вчиняються належні правомірні дії. Суд вважає, що відповідачем по первісному позову порушено вимоги ст. 526 ЦК України, згідно якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а також вимоги ст. 1049 ЦК України, яка вказує, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно розрахунку суми боргу за договором позики від 17.07.2013 року, заборгованість [PERSON] перед [PERSON] станом на 25.02.2015 року становить 2 000, 00 доларів США, що еквівалентно 56 582, 43 гривень. Судом перевірено розрахунок боргу по договору позики від 17.07.2013 року, здійснений позивачем по первісному позову, і встановлено його часткову невідповідність вимогам чинного законодавства. Судом встановлено, що у відповідності до ч. 2 ст. 530 ЦК України зобов'язання по договору позики від 17.07.2013 року мало бути виконане відповідачем по первісному позову до 25.02.2015 року (включно), отже заборгованість [PERSON] перед [PERSON] виникла з 26.02.2015 року. Відповідно, враховуючи положення ст. 533 ЦК України, позивач по первісному позову мав би визначити грошовий еквівалент боргу в іноземній валюті за офіційним курсом відповідної валюти станом на 26.02.2015 року. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування, згідно ч. 2 ст. 61 ЦПК України. Офіційний курс гривні до іноземних валют, встановлений Національним банком України є загальновідомим. НБУ 26.02.2015 року встановлено офіційний курс гривні до долара США в розмірі: 1 дол. США = 30, 0102 гривень. НБУ 25.02.2015 року встановлено офіційний курс гривні до долара США в розмірі: 1 дол. США до 14 години - 28, 2912 гривень, після 14 години - 28, 0460 гривень. (а.с. 6) Відповідно, 2 000, 00 доларів США станом на 25.02.2015 року еквівалентні до 14 години - 56 582, 40 гривень, після 14 години - 56 092, 00 гривень, а станом на 26.02.2015 року - 60 020, 40 гривень. Тому, при ухваленні рішення по справі, судом враховано принцип диспозитивності цивільного судочинства. Таким чином, враховуючи вище викладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача по первісному позову шляхом стягнення з відповідача по первісному позову на користь [PERSON] боргу за договором позики від 17.07.2013 року в розмірі 56 582 (п'ятдесят шість тисяч п'ятсот вісімдесят дві) гривні 43 копійки, що еквівалентно 2 000, 00 доларів США. Зустрічний позов не підлягає задоволенню, оскільки є необґрунтованим і недоведеним належними та допустимими доказами. Відповідно до ч. 1ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно квитанції № 173589920642862 від 17.03.2015 року позивачем по первісному позову було сплачено судовий збір при звернені до суду в розмірі 565, 82 гривень. (а.с. 1) Позивач по зустрічному позову при зверненні до суду був звільнений від сплати судового забору на підставі п. 8 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Отже, враховуючи задоволення первісних позовних вимог в повному обсязі і відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог, положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача по первісному позову на користь позивача по первісному позову підлягає стягненню судовий збір в сумі 565, 82 гривень. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved