Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

В травні 2014 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив визнати недійсним заповіт [PERSON], посвідчений 23.11.2009 року на користь [PERSON], встановити факт шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] з 1990 року, визнати за [PERSON] права на спадкування за законом після смерті [PERSON], [PERSON] та [PERSON] частки квартири [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що у 1977 році його діду [PERSON] на ДП «Південмаш» була надана чотирьохкімнатна квартира [ADDRESS]. В ордері на заселення значились: [PERSON] (дід), [PERSON] (бабуся) та їхні неодружені діти - [PERSON], [INFO] року народження (відповідач по справі) та [PERSON], [INFO] року народження (батько позивача). У 1981 році відповідач одружився і став проживати зі своєю дружиною за місцем її проживання. Але з квартири не виписувався і користувався своєю кімнатою. В 1990 році батьки позивача зареєстрували свій шлюб і разом з ним проживали в цій квартирі. У 1996 році відповідач очікував народження дитини і вимагав розподілу квартири та виділу йому 1/4 частки. Тому, вищевказана квартира була приватизована і продана, а на виручені кошти була куплена трикімнатна квартира [ADDRESS] для діда, бабусі та батьків позивача. Частка коштів від продажу чотирьохкімнатної квартири була віддана відповідачу, який використав ці кошти для купівлі разом з тещею чотирьохкімнатної квартири в якій і проживає дотепер. Щоб позивач та його мати не мали відношення до цієї квартири, батька позивача умовили розірвати шлюб. Він був розірваний 24.06.1996 року, а з 28.06.1996 року в квартиру заселились і прописались [PERSON], [PERSON] та [PERSON] [INFO] померла бабуся - [PERSON] і дід проживав удвох з батьком позивача у спірній квартирі. [INFO], після трагічного випадку, помер батько позивача - [PERSON] і він звернувся до нотаріальної контори для прийняття спадщини. Відтоді з'ясувалося, що квартира зареєстрована на колишніх хазяїв. Трагічна смерть батька вкрай вразила стан здоров'я діда. Почастішали випадки неадекватної поведінки та психічного розладу. Через декілька місяців цією ситуацією скористався відповідач і примусив [PERSON] написати заповіт. Стан здоров'я [PERSON] все погіршувався. Відповідач не надавав можливості позивачу спілкуватись з дідом, замикав його у квартирі. У 2012 році дід перебував у стані, коли не міг розуміти значення своїх дій і керувати ними. Відповідач по справі, розуміючи цю ситуацію, використав її на свою користь, умовивши сторонню особу [PERSON], котра не була поінформована про дійсний стан здоров'я [PERSON] підписати 13.09.2012 року довіреність на вчинення відповідачем будь-яких дій з питання реєстрації права власності на квартиру. Тому, довіреність від 13.09.2012 року є недійсною, бо на цей момент [PERSON] не розумів значення юридичних наслідків своїх дій і не міг адекватно сприймати оточуючу реальність. По цій довіреності діда на ім'я відповідача, останній оформив реєстрацію права власності на нерухоме майно, але витяг про державну реєстрацію не був підписаний начальником МБТІ та не має печатки установи. [INFO] [PERSON] помер і на момент смерті не здобув права розпоряджатися спірною квартирою. Тому, вчинення нотаріальної дії згідно заповіту на ім'я [PERSON] є неправомірне. На звернення позивача до нотаріуса, йому надали роз'яснення, що відсутнє свідоцтво про реєстрацію шлюбу між [PERSON] та [PERSON] Шлюб був зареєстрований у 1952 р у Росії, а де саме - позивачу невідомо. Пізніше позивач декілька разів уточнював свої позовні вимоги та правові підстави для їх розгляду. В остаточному варіанті просив встановити факт шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] з 1990 року до [INFO], визнати за [PERSON] право на спадкування за законом після смерті [PERSON] частки квартири [ADDRESS], та визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частки квартири [ADDRESS], після смерті [PERSON], померлого [INFO]. Правовими підставами в остаточному варіанті вказав ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин), ст. ст. 1218, 1226, 1266 ЦК України. Ухвалами суду позовні вимоги позивача в частині визнання недійсним заповіту [PERSON], посвідченого 23.11.2009 року на користь [PERSON] та визнання за [PERSON] права на спадкування за законом після смерті [PERSON] та [PERSON] частки квартири [ADDRESS] - були залишені без розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] підтримали уточнені позовні вимоги та просили задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалися на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні не визнали позовні вимоги позивача та просили відмовити йому в задоволенні його вимог в повному обсязі. При цьому, вказали на те, що позивачем пропущений строк звернення до суду з даними вимогами, у зв'язку з чим, просили суд застосувати строки позовної давності до вимог позивача. Крім того, вказали, що позивач з надуманих мотивів, безпідставно, весь час хоче вказати на відповідача, як на не порядну людину. Дід, бабуся та батько позивача прийшли до згоди, що договір - купівлі продажу квартири треба оформити на дідуся позивача. І нема ніяких підстав вважати, що його батько та бабуся не знали і були не згодні з цим рішенням. На час придбання квартири мати і батько позивача вже фактично розлучилися і жили окремо. Посилання позивача, що відповідач [PERSON] організував 13.09.2012 року нотаріальну довіреність від [PERSON] на свою користь і на підставі довіреності зареєстрував у реєстрі прав на нерухоме майно квартиру [ADDRESS] на [PERSON] та це є протизаконними діями - є безпідставними, оскільки, в чому була користь відповідача, що він по довіреності зареєстрував в реєстрі прав на нерухоме майно квартиру на свого батька якому вона належала, як безпідставними є посилання позивача на п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, бо він не надав суду доказів які б свідчили, що його батько [PERSON] вступив в управління, або володіння спадковим майном. [PERSON] був зареєстрований в цій квартирі і проживав в ній, як син господаря квартири. Але всі витрати на утримання квартири ніс його батько [PERSON] Також, просили стягнути з позивача понесені відповідачем судові витрати, які склали 10560,00 грн. Представник Комунального підприємства «Жилсервіс-1» в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причину своєї неявки суду не повідомив. Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Меньшикова Х.О. в судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, раніше надала суду заяву, в якій просила розглянути дану справу без її участі. Представник Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причину своєї неявки суду не повідомив. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачів підлягають частковому задоволенню по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданим 03.07.2009 року відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 4803 (а.с.143). Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. Згідно ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Позивач [PERSON] є рідним сином померлого, що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], виданим 17.04.1990 року відділом ЗАГС виконкому народних депутатів, актовий запис № 1052 (а.с.5), який у встановленому законом порядку 11 листопада 2009 року звернувся до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 946/2009. Зі слів позивача, після смерті [PERSON], померлого [INFO], відкрилася спадщина на 1/4 частину квартири [ADDRESS], яку він, знову ж таки зі слів позивача, успадкував після смерті своєї матері [PERSON], яка померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданим 03.03.2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Кіровської районної ради м. Дніпропетровська, актовий запис № 401 (а.с.137). Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON], який є дідусем позивача та батьком відповідача відповідно, на підставі Договору купівлі-продажу від 20.06.1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 4971. Право власності на вказану квартиру зареєстроване за [PERSON] в Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради за реєстраційним № 38006984, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав від 27.10.2012 року за № 36017893 (а.с.142). [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданим 16.10.2013 року відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 7037 (а.с.144). Судом також встановлено та не заперечувалося сторонами, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі та є рідними батьками відповідача та бабусею і дідусем позивача. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Тому, вищевказані обставини не потребують доказування, оскільки вони (вказані обставини) визнаються та не заперечуються сторонами у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. За таких обставин, з урахуванням вищевказаного, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача в частині встановлення факту шлюбних відносин та встановити факт шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] з 1990 року до [INFO]. Що стосується решти позовних вимог позивача, то вони задоволення не підлягають з огляду на наступне. Так, після смерті [PERSON], померлої [INFO], відкрилася спадщина на належне їй майно. Відповідно до ч. 1 ст. 524 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ч. 1 ст. 529 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Після смерті [PERSON], померлої [INFO], її син [PERSON] (який на той час був ще живий) 14 вересня 2001 року звернувся до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою на підставі його заяви була заведена спадкова справа № 646/2001, копія якої знаходиться в матеріалах даної справи. На підставі вищевказаного, 14 вересня 2001 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] було видане батьку позивача свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], померлої [INFO], на належні їй акції ВАТ «Дніпрометиз» з дивідендами, яке (свідоцтво про право на спадщину за законом) зареєстроване в реєстрі за № 5-2963. Позивач вказує, що до спадкової маси після смерті [PERSON], померлої [INFO], також входить 1/2 частина квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON], але була їхньою сумісною власністю подружжя, з якої (належної померлій 1/2 частини квартири) 1/4 частину вказаної квартири успадкував його батько [PERSON]. Тому, на думку позивача, він має успадкувати вказану 1/4 частину квартири [ADDRESS] за законом після смерті свого батька. Відповідно до ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Разом з тим, вищевказана квартира [ADDRESS] не була визнана спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та з такими вимогами позивач не звертався, а відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так само й не був встановлений факт прийняття спадщини батьком позивача [PERSON], померлим [INFO], після смерті матері [PERSON], померлої [INFO], на частину квартири [ADDRESS] та такі вимоги позивачем не були заявлені. Нотаріусом також не видавалося свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом на ім'я батька позивача на частину вказаної квартири. Тому, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача в частині визнання за ним права на спадкування за законом після смерті [PERSON] частки квартири [ADDRESS], та визнання за ним права власності на 1/4 частки квартири [ADDRESS], після смерті [PERSON], померлого [INFO] - є необґрунтованими та безпідставними. Крім того, згідно з положеннями ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В порядку ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Представник відповідача просив застосувати строк позовної давнини для звернення до суду та відмовити позивачу в задоволенні його вимог, у зв'язку із пропуском строку звернення до суду, у відповідності до ст. 257 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив строк позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, позивач звернувся до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом ще 11 листопада 2009 року, але до суду з даними позовними вимогами позивач звернувся лише 15 травня 2014 року, тобто з пропуском встановленого законом строку понад півтора роки. Разом з тим, згідно з ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи зміст норми ст. 267 ЦК України, суд вважає, що до поважних підстав пропуску строку слід відносити лише ті обставини, які є об'єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з відповідним позовом. Проте, судом таких обставин не встановлено. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням вищевказаного, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його вимог в цій частині. Що стосується вимог відповідача про стягнення з позивача понесених ним судових витрат у вигляді правової допомоги, які склали 10560,00 грн., то вони задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Крім того, згідно з п. п. 2, 6 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, витрати на правову допомогу та витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача відносяться до судових витрат пов'язаних з розглядом судової справи. Проте, відповідачем не було надано суду належних документальних доказів, які б підтверджували сплату ним суми у розмірі 10560,00 грн. на правову допомогу, а надана ним квитанція від 17.06.2015 року, яка підписана адвокатом [PERSON], не є таким доказом, оскільки дана квитанція не встановлено Законом зразка. На підставі викладеного та

Outcome: partial