Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 10.06.2020 р. надійшов зазначений позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] , в якому Позивач просив суд: стягнути з Відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором від 09.10.2012 р. № б/н у загальному розмірі 135 027,32 грн. (первісно заявлений у позовній заяві розмір, а.с. 4). На обґрунтування заявлених позовних вимог представник Позивача за довіреністю Гребенюк О.С. (довіреність від 31.01.2019 р. № 367-К-Н-О, а.с. 54) у позовній заяві зазначив, що Відповідач 09.10.2012 р. звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг та підписала відповідну заяву (анкету-заяву), підтвердивши свою згоду на те, що підписана нею анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», що викладені на сайті www.privatbank.ua, складає між нею та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» договір про надання банківських послуг. За цим договором Відповідачу було відкрито кредитний рахунок і встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, зазначеному у доданій до позовної заяви Довідці про зміну умов кредитування та обслуговування рахунку, у подальшому кредитний ліміт збільшився до 2 500,00 грн., що підтверджується також цією Довідкою. Для користування кредитним картковим рахунком Відповідач отримала кредитну картку, номери і строк дії отриманих нею кредитних карток зазначено у доданій до позовної заяві Довідці про отримані картки. Позивач (Банк) свої зобов`язання за зазначеним договором виконав в повному обсязі, надавши Відповідачеві можливість розпоряджатися кредитними коштами на передбачених договором умовах та в межах встановленого кредитного ліміту. Проте Відповідач не надала своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом згідно з умовами укладеного договору, що відображено в доданому до позовної заяви Розрахунку заборгованості за договором. У зв`язку з цим Відповідач з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості за станом на 30.04.2020р. має перед Позивачем заборгованість на загальну суму 198 697,50 грн., що включає заборгованості за «тілом» кредита, за відсотками та нарахованою пенею, але Позивач на свій розсуд просить стягнути частину зазначеної суми заборгованості, а саме: 135 027,32 грн., що складається з такого: - 3 696,86 грн. - заборгованості за кредитом; - 131 330,46 грн. - заборгованості за відсотками за користування кредитом за період з 09.10.2012 р. по 01.09.2019 р. Надалі до суду 11.12.2020 р. надійшла заява представника Позивача за довіреністю Савіхіної А.М. (довіреність від 18.08.2020 р. № 3081-К-Н-Н, а.с. 156) про зменшення розміру позовних вимог (а.с. 151), в якій Позивачем уточнено позовні вимоги та викладено вимогу про стягнення з Відповідача на користь Позивача заборгованість за договором від 09.10.2012 р. № б/н у загальному розмірі 14 052,83 грн., що складається з такого: - 3 696,86 грн. - заборгованості за простроченим «тілом» кредита; - 3 696,86 грн. - заборгованості за простроченими відсотками; - 5 177,12 грн. - заборгованості за пеню. Після виконання вимог частин шостої, сьомої статті 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) ухвалою суду від 19.06.2020 р. відкрито провадження у справі за зазначеним позовом, визначено здійснення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, встановлено Відповідачеві строк для подання відзиву, визнано обов`язковою явку представника Позивача для дачі особистих пояснень по суті справи та для участі в огляді веб-сайту Позивача (згідно з доданим до позовної заяви клопотанням Позивача), призначено судове засідання на 11.08.2020 р. (а.с. 65-67), відкладено на 22.09.2020 р. за клопотанням представника Позивача (а.с. 73, 93); на 27.10.2020 р. - за клопотанням представника Відповідача (а.с. 123, 124); 27.10.2020 р. справу знято з розгляду на підставі наказу голови суду від 19.10.2020 р. № 22-АС через встановлення карантинних обмежень у зв`язку з виявленням у працівника апарату суду підтвердженого випадку захворювання на COVID-19, розгляд призначено на 28.12.2020 р.(а.с. 142-144). У судовому засіданні 28.12.2020 р. представник Позивача підтримала позовні вимоги, викладені в згаданій вище заяві про зменшення розміру позовних вимог (а.с. 151), додатково пояснивши, що Відповідач отримала кредитку «Універсальна» з відсотковою ставкою 2,5 %, початковий кредитний ліміт було встановлено у розмірі 300 грн., надалі збільшено - до 2 000 грн., потім до 2 500 грн., при цьому останній з названих є максимальним кредитним лімітом, що встановлювався Відповідачеві; строк кредитування - безстроковий, але строк дії отриманої Відповідачем кредитної карти завершився у вересні 2016 року, що підтверджено матеріалами, доданими до позовної заяви. Останній платіж на погашення заборгованості Відповідача було внесено 12.12.2019 р. у розмірі 42 грн. шляхом автоматичного списання з будь-якого відомого рахунку Відповідача. Крім того, представник Позивача у судовому засіданні не наполягала на задоволенні поданого одночасно з позовом 10.06.2020 р. клопотання про огляд веб-сайту (а.с. 6) та відмовилася від такого огляду, зазначивши, що Умови та правила надання банківських послуг, викладені на сайті, є ідентичними тим, що у роздрукованому вигляді додані до позовної заяви, а також те, що ці Умови та правила (хоч в друкованому, хоч в електронному вигляді на сайті Банку) не містять підпису Відповідача (чи іншого підтвердження) про ознайомлення з ними. Відповідач у судове засідання 28.12.2020 р. не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи належно повідомлена, що підтверджено матеріалами справи (зокрема, а.с. 149). Представник Відповідача у судовому засіданні 28.12.2020 р. поінформувала про те, що вона ознайомилася із заявою про зменшення позовних вимог, проте підтримала первісно викладену у відзиві позицію щодо заперечення позовних вимог з підстав, викладених у цьому відзиві (а.с. 77-79, 84-86), оскільки Відповідач [PERSON] не укладала з Позивачем (Банком) кредитного договору та, відповідно не підписувала кредитного договору, отримавши у 2012 році лише картку «Приватбанку», природа якої (чи є то кредитна карта, чи будь-яка інша) для неї незрозуміла, так само вона не розуміє суму заявленої до стягнення заборгованості. Водночас, у разі задоволення судом позовних вимог, просила застосувати строк позовної давності згідно з поданою до суду 11.08.2020 р. письмовою заявою (а.с. 91-92). Суд, заслухавши пояснення представників сторін, ознайомившись з матеріалами справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, виходить з такого. З наявних письмових матеріалів справи судом встановлено, що 09.10.2012 р. Відповідач з метою отримання банківських послуг звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (Позивач, банк) та, підписавши відповідну анкету-заяву, отримала кредитну картку із встановленим кредитним лімітом, що підтверджено доданою до позовної заяви копією цієї заяви Відповідача (а.с. 9). При цьому в названій анкеті-заяві відсутнє зазначення умов кредитування Відповідача, відповідні графи, зокрема, щодо виду платіжної картки, отримання пам`ятки з умовами кредитування в цій анкеті-заяві не заповнені (а.с. 9). Водночас сам факт отримання Відповідачем у 2012 році певної банківської картки не заперечувався представником Відповідача у судовому засіданні із зазначенням про необізнаність Відповідача з видом та умовами надання таких банківських послуг. Разом з тим, як вбачається з доданої до позовної заяви довідки про зміну Відповідачеві умов кредитування та обслуговування кредитної карти (а.с. 10), розмір наданого Відповідачеві кредитного ліміта неодноразово змінювався, спочатку - 08.10.2013 р. до 300 грн. та 2 000 грн., надалі - 14.07.2014 р. збільшився до 2 500 грн., в останнє - 20.01.2020 р. до 0,00 грн. Отже, максимальний розмір встановленого Відповідачеві кредитного ліміту становить 2 500,00 грн. за станом на 14.07.2014 р. Саме такий розмір кредитного ліміту зазначений безпосередньо в позовній заяві (а.с. 2) та названий представником Позивача у судовому засіданні. Строк дії кредитної карти, наданої Відповідачеві, встановлено 08.10.2013 р. зі строком дії - до вересня 2016 року, що підтверджено довідкою Позивача (а.с. 11), доказів надання Відповідачеві іншого кредиту та/або продовження строку дії цієї кредитної картки матеріали справи не містять, про що також зазначено представником Позивача у судовому засіданні. Так само представник Позивача у судовому засіданні не змогла пояснити дату завірення копії паспорта Відповідача 17.12.2019 р. (а.с. 7-8) та з якими самими банківськими послугами це пов`язано, адже будь-які дані щодо продовження Відповідачеві строку користування кредитною карткою або отримання іншої кредитної картки після вересня 2016 року відсутні. Крім того, як вбачається з долучених до позовної заяви Розрахунків заборгованості за станом на 30.04.2020 р. (а.с. 12-14) на 30.09.2020 р. (а.с. 152-155), а також згідно з випискою по рахунку Відповідача (а.с. 15-19), Відповідач користувалася кредитними коштами Позивача з відповідного карткового рахунку шляхом придбання товарів, послуг та поповнення картки у терміналах самообслуговування, останній платіж на погашення заборгованості внесено нею 21.04.2015 р. у розмірі 150,00 грн. (а.с. 12, 18), надалі 20.08.2016 р. відмінено як помилкову транзакцію на суму 24,98 грн. (а.с. 13, 17), а поповнення 19.12.2019 р. на суму 42,69 грн. було автоматичним списанням з якоїсь іншої карти [NUMBER] (а.с. 14, 15), про що також зазначено представником Позивача у судовому засіданні. Відтак, після названої вище дати 21.04.2015 р. Відповідачем користування кредитною карткою не здійснювалося. Таким чином, судом становлено, що Відповідач отримала у Позивача кредитні кошти у розмірі відповідного кредитного ліміту, що неодноразово змінювався, максимальний розмір із всіх встановлених Відповідачеві кредитних лімітів становить 2 500 грн., строк дії отриманої нею кредитної картки закінчився у вересні 2016 р., про що вказано у позовній заяві (а.с. 2), у відповідних довідка Позивача (а.с. 10, 11) та стверджено представником Позивача у суді. Доказів будь-якого іншого розміру наданого Відповідачеві кредита, а так само іншого строку кредитування суду не надано. Суд також виходить з того, що матеріали справи, зокрема й позовна заява, не містять відомостей щодо надання Відповідачеві інших фінансових послуг кредитного характеру, крім надання відповідної карти із встановленим кредитним лімітом у наведеному розмірі та з названим вище строком дії цієї картки, що підтверджено переліченими доказами. Відповідно до пунктів 2, 4, 5, 6 частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, що судом було роз`яснено учасникам справи в ухвалі суду від 19.06.2020 р. про відкриття провадження в справі (а.с. 67). Зважаючи на наведене суд виходить із встановлення на підставі досліджених доказів, наявних у справі, того, що Відповідач отримала кредит у розмірі 2 500,00 грн., що доведено належними і допустимими доказами. Відповідно до норм частини першої статті 509, частини першої статті 525 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За визначеннями частини першої статті 626, частини першої статті 634 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; при цьому договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, при цьому друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави Кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Частинами першою, другою статті 10561 ЦК України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною; тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно з вимогами статті 526, частини першої статті 527, частини першої статті 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України). Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (частина друга статті 615 ЦК України). Зважаючи на усе викладене та встановлені судом обставини, суд вважає, що Відповідач порушила умови кредитного договору від 09.10.2012 р. № б/н, укладеного нею з Позивачем, та не виконала у повному обсязі взяті на себе зобов`язання. У зв`язку з наведеним суд вважає доведеним належними і допустимим доказами розмір заборгованості Відповідача перед Позивачем за «тілом» кредиту у розмірі 2 500,00 грн. (або 67,62 % від заявлених до стягнення 3 696,86 грн.), що відповідає максимальному розміру встановленого Відповідачеві кредитного ліміта, та заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі, пропорційному до доведеного розміру заборгованості за «тілом» кредита, а саме 2 500,00 грн. (67,62 % від заявлених до стягнення 3 696,86 грн.). Вирішуючи питання щодо наявності підстав для стягнення з Відповідача на користь Позивача неустойки (пеня в розмірі 5 177,12 грн.), суд виходить з такого. За визначенням частини першої статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо); умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 ЦК України, як наводилося вище, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому; друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює саме підприємець (у даному випадку - АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Доказів того, з якими саме умовами кредитування був ознайомлений Відповідач на час отримання кредита, матеріали справи, тобто докази, додані Позивачем до позовної заяви, а так само надіслані Позивачем у подальшому до суду, не містять. Більше того, як наводилося вище, заява, підписана Відповідачем 09.10.2012 р. для отримання банківських послуг, не містить навіть означення виду банківської картки, що отримала Відповідач (а.с. 9). За визначеннями статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Як наведено вище і встановлено судом зі змісту підписаної Відповідачем заяви (а.с. 9), у цій заяві відсутні будь-які умови договору щодо встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Водночас Позивач (банк), звертаючись до суду і пред`являючи вимоги про стягнення з Відповідача заборгованості за кредитом, просив окрім стягнення заборгованості за «тілом» і відсотками кредита стягнути складові його вартості, зокрема пеню (а.с. 151). При цьому Позивач, обґрунтовуючи умови кредитування в позовній заяві (а.с. 2), посилається на «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку», викладені, як зазначено в позовній заяві, на сайті банку: www.privatbank.ua. Натомість матеріали цієї справи не містять жодних підтверджень, що саме згадані «Тарифи банку» та «Умови» розуміла Відповідач, ознайомлювалася і погоджувалася з ними на час підписання нею анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Позивача (банку), тим більше ця анкета-заяви не містить й позначки про отримання нею пам`ятки з умовами кредитування (а.с. 9). За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17, роздруківка із сайту Позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 р. (провадження № 6-16цс15) і не спростовано Позивачем під час розгляду цієї справи. За таких наведених обставин та правових позицій Верховного Суду та Верховного Суду України суд вважає, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Відповідачу умови та правила банківських послуг (а саме умови кредитування), відсутність у заяві Відповідача (а.с. 9) жодних домовленостей сторін зі сплати, зокрема, пені за несвоєчасне погашення нею кредиту, відтак Умови та Правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із Відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 62 Конституції України, стаття 81 ЦПК України). Як вказано Великою Палатою Верховного Суду (згадана постанова від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17), обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати визначеному статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Таким чином, на переконання суд, відсутні правові підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору та відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Наведений висновок відповідає як згаданій вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17, так і останнім правовим позиціям Верховного Суду (зокрема, постанова від 15.07.2020 р. у справі № 753/23571/16-ц). Вирішуючи питання щодо можливості стягнення з Відповідача на користь Позивача заборгованості у доведеному розмірі (2 500 грн. за «тілом» кредита та 2 500 грн. за відсотками за користування кредитом) або застосування строку позовної давності, про сплив якої вказано в заяві представника Відповідача (а.с. 91-92), суд виходить з такого. Як встановлено судом і наведено вище, Відповідач отримала у Позивача кредит у розмірі відповідного ліміту, строк дії отриманої нею кредитної картки закінчився у вересні 2016 р., про що вказано у довідці Позивача про номери і термін дії отриманих Відповідачем кредитних карток (а.с. 11), а позов до суду подано 10.06.2020 р., тобто більш як через три роки після закінчення строку дії кредитної картки. При цьому згідно з доданими Позивачем до позовної заяви Умовами і Правилами надання банківських послуг строк дії картки продовжується на новий строк шляхом надання клієнту картки з новим строком дії (пункт 2.1.2.12 Умов і правил, а.с. 37), чого в даному випадку, як зазначено вище, не було зроблено, адже після вересня 2016 року нова картка Відповідачеві не видавалася (а.с. 11). Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За визначенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним, зокрема, в постанові від 09.10.2019 р. у справі № 401/3136/16-ц, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. За правовими позиціями Верховного Суду України та Верховного Суду платіжна картка, яка є складовою кредитного договору, діє в межах визначеного нею строку (зокрема, постанова Верховного Суду України від 19.03.2014р. у справі № 6-14цс14, постанова Верховного Суду від 23.12.2020 р. у справі № 191/2648/17). Отже, беручи до уваги наведене та враховуючи кінцевий строк дії наданого Відповідачеві кредиту, що відповідає строку дії отриманої нею кредитної картки, - вересень 2016 року, суд дійшов висновку про те, що подання Позивачем позову 10.06.2020 р. не відповідає загальному (трирічному) строку позовної давності. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, що визначає наслідки спливу позовної давності, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Зважаючи на викладене, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити через сплив позовної давності, про застосування якої стороною Відповідача заявлено в письмовій заяві, поданій до суду 11.08.2020 р. (а.с. 91-92), поважних причин пропуску цього строку суду не повідомлялося. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Відповідно до статей 3, 15, 16, 256, 257, 261, 509, 526, 530, 536, 549, 626, 634, 1050, 1054, 1056-1 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed