Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-13 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулося ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовні вимоги мотивовані тим, що 19.08.2008 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 0101/0808/71-212, відповідно до якого банк зобов'язався надати кредит позичальнику в сумі 46 000, 00 доларів США, а позичальник зобов'язався на умовах та в порядку, визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші платежі. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 0101/0808/71-212 від 19.08.2008 року між банком та [PERSON] було укладено іпотечний договір, відповідно до якого відповідач в іпотеку передала двокімнатну квартиру за [ADDRESS], що належить їй на праві власності. Станом на 27.08.2013 року [PERSON] за кредитним договором має заборгованість в сумі 52 228, 73 доларів США, що еквівалентно 417 464, 24 гривень. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру за [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 0101/0808/71-212 від 19.08.2008 року в сумі 417 464, 24 гривень. Представник позивача в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. До суду представником позивача подано заяву про розгляд справи у відсутність представника із зазначенням про підтримання позовних вимог в повному обсязі Відповідач та її представник заперечували щодо задоволення позовних вимог і просили суд відмовити в їх задоволенні. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 19.08.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 0101/0808/71-212, згідно якого банк зобов'язався надати останній кредитні кошти в розмірі 46 000, 00 доларів США на строк до 18.02.2032 року включно, шляхом видачі готівки через касу банку або у безготівковій формі на підставі заяви позичальника з метою подальшої конвертації суми отриманого кредиту у національну валюту України та внесення коштів в національній валюті України на користь фізичної особи [PERSON] та фізичної особи [PERSON] в оплату за договором купівлі-продажу, зазначеним у п. 1.4. цього договору, зі сплатою 11, 9 % річних за весь час фактичного користування кредитом. (т. 1 а.с. 5-10) Відповідно до п. 1.4. вище зазначеного кредитного договору кредит надано на купівлю нерухомості - квартири за [ADDRESS]. Додатком № 1 до кредитного договору між сторонами було визначено графік погашення кредиту та відсотків. (т. 1 а.с. 9-10) Згідно п. 3.1. кредитного договору № 0101/0808/71-212 від 19.08.2008 року позичальник зобов'язується здійснювати погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення коштів на позичковий рахунок щомісяця, через касу банку згідно додатку № 1, що є невід'ємню частиною цього договору, якщо інше не передбачено цим договором. Відповідно до п. 3.3. кредитного договору проценти за користування кредитом підлягають поверненню позичальником через касу банку на рахунок нарахованих відсотків № 2238.9.0097463.01 щомісяця в період з « 01» по « 20» число включно, за попередній календарний місяць; проценти нараховані за останній календарний місяць фактичного користування кредитом, сплачуються позичальником одночасно з погашенням кредиту. Судом встановлено отримання кредитних коштів відповідачем по кредитному договору № 0101/0808/71-212 від 19.08.2008 року в сумі 46 000, 00 доларів США, що підтверджується випискою по особовому рахунку позичальника. (т. 2 а.с. 1-195) В забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань по кредитному договору № 0101/0808/71-212 від 19.08.2008 року цього ж дня між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 4888. Згідно даного договору [PERSON] передала банку в іпотеку двокімнатну квартиру за [ADDRESS], загальною площею 50,7 кв.м., яка належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 19.08.2008 року за реєстровим № 4853, зареєстрованого КП «ВООБТІ» 19.08.2008 року в реєстровій книзі за № 187 за реєстровим № 1377/11808. Обумовлена ціна предмету іпотеки - 333 821, 00 гривень. (т. 1 а.с. 11) Відповідно до п. 11 іпотечного договору іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі, якщо на день визначений основним зобов'язанням, позичальник не поверне іпотекодержателю суму кредиту та/або проценти за користування кредитом та/або пеню або іншу заборгованість, та/або платежі та санкції, що передбачені та/або випливають з основного зобов'язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов'язанням та цим договором, у т.ч. у випадку одноразового прострочення основного зобов'язання (як основного боргу так і процентів за ним). При настанні зазначених випадків іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення основного зобов'язання та/або зобов'язань, передбачених цим договором, у не менше ніж тридцятиденний строк, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, він вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору. Пунктом 12 іпотечного договору визначено способи звернення стягнення на предмет іпотеки, які застосовуються за вибором іпотекодержателя для задоволення його вимог, зокрема - за рішенням суду. Відповідно до нової редакції Статуту Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» останнє є правонаступником за всіма правами і обов'язками Публічного акціонерного товариства «Сведбанк», яке є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк». (т. 1 а.с. 24-26) 28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15, за умовами якого банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованостей боржників, право на вимогу якої належить банку на підставі документації, а фактор шляхом надання фінансової послуги банку набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу. При цьому сторони погодили, що право вимоги заборгованості по кредитних договорах та право вимоги по договорах забезпечення, укладених з боржниками, відступається банком фактору за цим договором без надання будь-яких гарантій, окрім тих, що вказані у цьому договорі, що стверджується копією договору (т. 1 а.с. 17-23) Також, 28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір про відступлення прав за іпотечними договорами, в якому передбачено, що разом з відступленням прав вимоги заборгованостей по кредитних договорах від боржників, що здійснюється на підставі договору факторингу від 28.11.2012 року № 15, укладеного між сторонами, одночасно відступаються права вимоги за іпотечними договорами, перелік яких наведено у Додатку № 1 до цього договору. Згідно витягу з Додатку № 1 до договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012 року, під № 2129 значиться іпотечний договір, який укладено 19.08.2008 року із [PERSON] Також, в Реєстрі заборгованостей боржників № 1-Б під № 2306 зазначено відомості про [PERSON] як боржника за кредитним договором, який було укладено між нею та ВАТ «Сведбанк», що підтверджується витягом з цього Реєстру. (т. 1 а.с. 21-23) Підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Пунктом 10.5. кредитного договору № 0101/0808/71-212 від 19.08.2008 року передбачено, що банк має право повністю або частково перевести свої права та зобов'язання по цьому договору, а також по угодам, пов'язаним із забезпеченням повернення кредиту, третій особі без згоди позичальника. Отже, суд приходить до висновку, що ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» набуло право вимоги до відповідача за кредитним договором та іпотечним договором, які були укладені 19.08.2008 року між відповідачем та ВАТ «Сведбанк». Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 530 ЦК України зобов'язання підлягає виконанню у строк встановлений договором. Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов договору не допускається. Згідно положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Згідно ч. 1 ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. У відповідності до положень ст. 584 ЦК України, сторонами в договорі застави визначено його зміст. Відповідно до ст. 589 ЦК України та ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з ч. 2 ст. 590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. За ч. 1 ст. 33 наведеного Закону, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Умовами іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання позичальником будь-яких умов кредитного договору. Крім норм ст. 1050 ЦК України, право позивача як кредитора вимагати дострокового повернення кредиту, передбачено і п. 2. 3., п. 6.1.3. кредитного договору, і п. 10.3., п. 11 іпотечного договору. Таким чином, згідно норм ЦК України та умов кредитного й іпотечного договорів позивач має право достроково в рахунок погашення заборгованості відповідача за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру за [ADDRESS], яка належить на праві власності відповідачу. Згідно ст. 35 Закону «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Пунктом 3.10. кредитного договору та пунктом 11 іпотечного договору визначено порядок направлення вимоги іпотекодавцю/боржнику. 30.08.2013 року на адресу відповідача позивачем було направлено досудову вимогу від 27.08.2013 року № 815-юр щодо виконання договірних зобов'язань. Також, позивач повідомив відповідача, що у разі не виконання вимог буде звернено стягнення на предмет іпотеки. (т. 1 а.с. 27-30) Однак, вимога позивача була залишена [PERSON] без належного реагування. В судовому засіданні відповідач стверджувала, що жодних повідомлень від позивача не отримувала, оскільки не проживає [ADDRESS]. Як вбачається з відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у Вінницькій області [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] з 19.12.2012 року. (т. 1 а.с. 34) Також, судом прийнято до уваги положення п. 5.1.6. кредитного договору № 0101/0808/71-212 від 19.08.2008 року, яким визначено обов'язок [PERSON] повідомити банк про зміну місця свого проживання (реєстрації). В судовому засіданні було встановлено, що відповідач не дотрималась виконання зобов'язань визначених п. 5.1.6. кредитного договору. Також, судом прийнято до уваги п. 3.10 кредитного договору, яким визначено, що вимога про виконання порушенного зобов'язання направляється банком позичальнику за адресою зазначеною в реквізитах цього договору; сторони досягли згоди, що датою, з якої починається відлік зазначеного в цьому пункті договору тридцятиденного строку, вважається дата, зазначена на квитанції, яка надається банку відділенням зв'язку при відправленні листа з повідомленням про вручення або дата, зазначена в повідомленні, яке отримане позичальником особисто у банку. Судом встановлено дотримання позивачем умов кредитного договору № 0101/0808/71-212 від 19.08.2008 року щодо повідомлення [PERSON] про необхідність погашення заборгованості. (т. 1 а.с. 29-30) Також, Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ в п. 37 Постанови Пленуму від 30.03.2012 року за № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» звернуто увагу суду на те, що невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Також, Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ в п. 42 Постанови Пленуму від 30.03.2012 року за № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» звернуто увагу суду на те, що в резолютивній частині рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Отже, розрахунок заборгованості відповідача за кредитним договором з вказівкою всіх його складових є необхідним при вирішенні питання про звернення стягнення на предмет іпотеки. До позовної заяви позивачем додано розрахунок заборгованості (т. 1 а.с. 15), в якому вказано тільки загальні суми заборгованості по тілу кредиту, по процентах та пеня; відсутній розрахунок заборгованості, в якому було б вказано сплачені відповідачем суми коштів, їх зарахування, залишок заборгованості на початок та кінець кожного періоду, розрахунок заборгованості по відсотках, процентна ставка, за якою проведено нарахування відсотків. Також, позивачем у розрахунку нараховано пеню у долларах США, що суперечить нормам діючого законодавства та умовам кредитного договору. Згідно ст.ст. 546, 549, 550 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Виходячи з того, що виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству відповідно до ст.ст. 192, 533 ЦК України, Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», то є можливим нарахуванням основної заборгованості в іноземній валюті і також нарахування в іноземній валюті заборгованості по процентах, оскільки такий процент є платою за користування грошима, а не є фінансовою санкцією. Крім того, позивачем не зазначено при розрахунку пені період, за який проведено її нарахування, розмір облікової ставки НБУ, за якою розраховується пеня, суму заборгованості, на яку нараховано пеню. Суд сприяючи всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, неодноразово обговорював питання щодо розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором; представнику позивачу надавався час, в тому числі й за його клопотанням, з метою підготовки належного розрахунку, але такий розрахунок суду так і не було надано. Тому, судом враховано, що в данному випадку, у відповідності до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 61 ЦПК України, позивач зобов'язаний довести розмір заборгованості відповідача, на який посилається як на підставу своїх вимог. Однак, позивач не позбавлений права розпорядитися своїм процесуальним правом на власний розсуд у відповідності до ч. 2 ст. 11 ЦПК України. Відсутність належного розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором позбавляє суд можливості вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки. Також, важливим є врахування положення ст. 39 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсягу його прав. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ в п. 41 Постанови Пленуму від 30.03.2012 року за № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» звернуто увагу суду на те, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність. Необгрунтований розрахунок заборгованості не дозволяє встановити, чи є дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки заходом, співмірним із вартістю іпотечного майна та допущеним відповідачем порушенням кредитного договору. Суд вважає, що порушення основного зобов'язання, допущене відповідачем, не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав, оскільки строк дії кредитного договору до 2032 року, позивач не позбавлений права на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором або звернення стягнення на предмет іпотеки в спосіб і за умов, передбачених договорами, в разі допущених боржником порушень основного зобов'язання та обґрунтованості позовних вимог належними доказами. Судом також враховано, що відповідачу кредит наданий на придбання житла - є споживчим кредитом і на спірні правовідносини поширюються норми Закону України «Про захист прав споживачів» відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011. Так, п. 3.4 вказаного Рішення передбачено, що положення частин 4-11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають такі права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту. Зокрема, це право споживача достроково повернути споживчий кредит, не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах, не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Заслухавши пояснення відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню, оскільки є недоведеним належними та допустимими доказами. Враховуючи положення ст. 88 ЦПК України суд прийшов до висновку про залишення судових витрат за позивачем. Враховуючи вище викладене,

Outcome: dismissed