Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-26 00:00:00

В січні 2016 року позивач звернулась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя шляхом присудження відповідачу придбаного під час шлюбу автомобіля [NUMBER] із стягненням з відповідача на її користь грошової компенсації вартості ? частки автомобіля в сумі 65\~000 грн. Відповідач позов не визнав, звернувшись до суду із зустрічною заявою про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, включивши до складу спільно нажитого майна предмети звичайної домашньої обстановки та вжитку (а.с. 28-33). Змінивши з відкриттям провадження у справі розмір (а.с. 54-56) заявлених позовних вимог, позивач просив суд ухвалити рішення, яким виділити йому у власність автомобіль [NUMBER] із стягненням з позивача на власну користь грошової компенсації 1/3 частки вартості проведеного в квартирі ремонту в сумі 12 966 грн. Умови поділу майна, як вони зазначені відповідачем, позивач не визнала. В судовому засіданні кожна із сторін наполягала на задоволенні власних вимог з підстав, наведених у позові. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши інші, надані ними на обгрунтування заявлених вимог та заперечень докази, встановив наступне: Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 16 квітня 2011 року (а.с. 4) до 26 квітня 2016 року ( на час розгляду справи свідоцтво про розірвання шлюбу суду не представлене). Від шлюбу спільних дітей не мають. Проводячи поділ майна подружжя [PERSON] в межах заявлених сторонами вимог, суд, визначаючи обсяг спільно нажитого ними майна та джерело і час його придбання, виходить з наступного: Сторони не заперечували тієї обставини, що під час шлюбу ними на умовах кредитування був придбаний автомобіль [NUMBER], що підтверджено в матеріалах справи відповідними правовстановлюючими документами ( а.с. 5-8, 10-11, 115-121). Під час шлюбу сторонами було придбано також ряд рухомого майна, що є предметом спору у даній справі, і перелік якого частково заперечується позивачем. Згідно із розясненнями, що містяться в п.25 Постанови ПВСУ Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, поділ спільного майна подружжя здійснюється судом за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи із дійсної вартості на час розгляду справи. Згідно із висновками проведених у справі судових експертиз, вартість автомобіля становить 96\~860, 88 грн. (а.с. 74-76), телевізора торгової марки LG 1700 грн., ноутбука торгової марки COMPAG 2900 грн., монітора торгової марки LG 1800 грн. відповідно (а.с. 68-70), вартість іншого рухомого майна визначена за погодженням між сторонами. Вирішуючи питання про обгрунтованість вимог відповідача щодо включення до складу спільно нажитого майна ряду предметів звичайної домашньої обстановки та вжитку за переліком в 22 найменуваннях, як вони зазначені ним в позовній заяві (а.с. 31) та відповідно їх реальному розподілі, суд, виходячи з встановленої під час судового розгляду правової природи набуття права власності на згадані рухомі обєкти, вважає, що частина згаданих предметів не може бути включеною до обєктів права спільної сумісної власності подружжя з таких підстав: Частково заперечуючи позов в цій частині заявлених [PERSON] вимог, позивач визнала, що телевізор торгової марки LG вартістю 1700 грн., диван моделі «Діана» вартістю 6500 грн., монітор торгової марки LG 1800 грн., пральна машина торгової марки LG вартістю 3000 грн., кондиціонер торгової марки LG вартістю 5000 грн. та ноутбук торгової марки COMPAG вартістю 2900 грн. були придбані нею під час шлюбу за спільні кошти з відповідачем, підставу ж набуття права власності на інші, зазначені [PERSON] в переліку предмети домашнього вжитку - заперечила, надавши суду ряд правовстановлюючих документів, зокрема на придбання холодильника (а.с. 95-96), газової плити (а.с. 97-99) та корпусних меблів на замовлення (а.с. 102-114), які доводять факт їх придбання позивачем [PERSON] /дошлюбне Малейчик/ протягом 2009,2010 р.р., тобто до укладення шлюбу з відповідачем, а відтак, не можуть бути визнані обєктом спільного сумісного майна подружжя, і підлягають виключенню із обсягу майна, що має бути розподілене між подружжям, з огляду на що вимога позивача за зустрічним позовом щодо включення згаданих обєктів до обсягу спільного майна не підлягає задоволенню через відсутність спільного майнового джерела, як підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Посилання ж відповідача на факт спільного проживання з [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу, як на підставу для визнання згаданого майна обєктом спільної сумісної власності подружжя в даній ситуації є неспроможними, оскільки по-перше є недоведеними в сенсі положень ст. 74 СК України, по-друге, предметом позовних вимог [PERSON] є майно, «набуте під час шлюбу з [PERSON]В.» (а.с. 31,55). Що стосується інших предметів, які [PERSON] просить включити до обсягу спільно нажитого майна /радіотелефон, принтер, мікрохвильова піч, блендер, мобільний телефон, двері в підвал, набор посуду витяжку та інш./, то за відсутності в матеріалах справи будь-яких даних щодо джерела їх походження та дати їх придбання, з огляду на позицію позивача, яка заперечує спільність майнового джерела їх придбання та законодавчо закріплений ст. 60 ЦПК України обовязок кожної сторони довести суду ті обставини, на які вона посилається, як на підставу заявлених у справі вимог, вимога позивача за зустрічним позовом щодо включення згаданих обєктів до обсягу спільно нажитого майна не підлягає задоволенню через відсутність у справі даних на підтвердження походження спільного майнового джерела, як підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. З аналогічних мотивів є такою, що не підлягає до задоволення вимога позивача за зустрічним позовом щодо зарахування при розподілі майна вартості проведеного за спільні кошти подружжя ремонту квартири, в якій вони проживали під час шлюбу, і в якій на даний час проживає [PERSON] Згаданий висновок зроблений судом через непредставлення [PERSON] жодного доказу на підтвердження вартості та обсягу проведених робіт, який у відповідності до положень ст.ст. 58,59 ЦПК України міг би бути визнаний судом належним та допустимим для підтвердження згаданої обставини. Вирішуючи питання стосовно іншого майна, яке було придбане в шлюбі за спільні кошти подружжя і є обєктом права спільної сумісної власності, суд виходить з наступного: У відповідності до положень ст.71 СК України, майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Законодавчо закріплена презумпція рівності прав подружжя на спільне майно та право кожного з них отримати майно в натурі є підставою зробити висновок про те, що розподіл має здійснюватись в такий спосіб, щоби в остаточному підсумку кожен одержав в натурі таку кількість речей, вартість яких була би тотожною величині частки кожного з подружжя - в прямій суперечності з чим перебуває запропонований [PERSON] варіант розподілу, за умовами якого, він, за наявності різних за призначенням та вартістю речей, частина яких може бути поділеною в натурі, пропонує варіант, який прямо суперечить принципу рівності прав подружжя на спільне майно, у відповідності до якого серед іншого просить також стягнути з відповідача грошову компенсацію належної їй частки сумою 12 966 грн. З аналогічних мотивів, задоволення вимог у спосіб, на якому наполягає [PERSON] також суперечить положенням ст..71 СК України щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно із розясненнями, що містяться в п.25 Постанови ПВСУ Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, вирішуючи питання про поділ майна подружжя, що є обєктом права спільної сумісної власності, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ст.71 СК України щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми . У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, що цілком узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового\~ рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за перше півріччя 2013 року, де ВСУ зазначає про те, що при поділі майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, у разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України. Отже, проводячи розгляд справи в межах заявлених сторонами вимог, суд,

Outcome: partial