Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позов мотивований тим, що 28.11.1965 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. З часу реєстрації шлюбу вони постійно жили разом, однією сім'єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом виховували та утримували їх 2-х спільних дітей. В 1965 році чоловік позивача вступив в члени Вінницького житлово-будівельного кооперативу [NUMBER]. Відповідно до рішення виконкому м. Вінниці йому був виданий ордер на заселення їх сім'єю двокімнатної квартири [ADDRESS] (на той час [ADDRESS]. Сім'я, до складу якої на той час входило 2 особи (позивач та відповідач), відразу вселились в квартиру, і 28.01.1966 року вони були прописані в ній. Після того, як народились їх діти - донька [PERSON] та син [PERSON], вони також проживали в квартирі та були внесені в особовий рахунок, відкритий в житловому органі на ім'я відповідача як основного квартиронаймача. В 1965 році зі спільних коштів подружжя відповідач вніс на особовий рахунок перший пайовий внесок. Після цього платежу позивачі із відповідачем в установлені строки регулярно сплачували пайові внески за кооператив із їх спільних коштів подружжя, та закінчили виплату в 1980 році. Всі платежі проводились від імені відповідача як члена ЖБК. Відповідно до довідки МКП ЖЕК-6 від 18.02.2015 року за № 83, [PERSON] повністю вніс пай в сумі 3570 карбованці за 2-х кімнатну кооперативну квартиру [ADDRESS], тобто, він став власником даної квартири. В зв'язку з тим, що пайові внески були внесені з їх спільних коштів подружжя, то частка [PERSON] становила ?, остання набула право власності на ? частину квартири. Однак, реєстрацію права власності на дану квартиру [PERSON] не провів, і, відповідно, правовстановлюючого документу на квартиру він не отримав. На даний час ЖБК вже не існує, тому їх будинок є комунальною власністю територіальної громади м. Вінниці та переданий на обслуговування МКП ЖЕК № 6, перебуває на балансі Департаменту житлового господарства ВМР. Оскільки даний об'єкт нерухомості придбаний в період шлюбу, він відповідно до ст. 60 СК України є об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], а відповідно до ст. 70 СК України і ст. 372 ЦК України їх частки в даному майні є рівними, тобто, кожний з них є власником ? частини спірної квартири. Спільне життя у позивача з відповідачем не склалось. Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17.12.2014 року шлюб між ними був розірваний. До розлучення [PERSON] та [PERSON] разом користувались спільно нажитим в шлюбі майном, в тому числі і квартирою, жоден з них не порушував питання про поділ спільно нажитого в шлюбі майна. Однак, оскільки квартира була ними придбана під час шлюбу за спільні кошти, позивач вважає, що їй належить та повинна бути виділена у власність ? ідеальна частки, а решта ? - належить її колишньому чоловіку. Після розірвання шлюбу колишній чоловік позивача [PERSON] заявив, що квартира належить особисто йому, почав виганяти позивача з неї, силою не впускаючи останню до квартири. [PERSON] була змушена шукати притулку у родичів та знайомих, що, враховуючи її похилий вік та незадовільний стан здоров'я, є неприпустимим. Відповідач до даного часу рахується членом кооперативу, та не бажає займатись реєстрацією свого права власності на квартиру із наступним виділенням ? частки належної позивачу. [PERSON] намагалась вирішити питання про поділ майна подружжя за взаємним погодженням, але відповідач добровільно не бажає виділити її частку в спільному майні через нотаріальну контору. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогою про поділ спільного придбаного під час шлюбу майна, визнавши за [PERSON], [INFO], право особистої приватної власності на ? ідеальну частину двохкімнатної кооперативної квартири [ADDRESS], загальною площею 43, 60 кв.м., житловою площею 30, 10 кв.м. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Однак, в судовому засіданні, яке відбулось 25.03.2015 року, відповідач зазначив, що позовні вимоги він не визнає і просить відмовити позивачу в задоволенні її позову. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17.12.2014 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. (а.с. 9) Даним судовим рішенням було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 28.11.1965 року. В судовому засіданні сторони по справі визнали той факт, що шлюб дійсно було розірвано рішенням суду від 17.12.2014 року, яке на сьогодні є таким, що набрало законної сили. У відповідності до ч. 1 та ч. 3 ст. 61 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуванню. В судовому засіданні оглянуто і досліджено матеріали інвентаризаційної справи № 87675 на об'єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] З матеріалів вище вказаної інвентаризаційної справи вбачається, що 12.02.2009 року [PERSON] на підставі рішення виконкому ВМР № 223 від 12.02.2009 року було видане свідоцтво серії [NUMBER] про право власності на кооперативну квартиру [ADDRESS] Згідно витягу про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22525190 від 21.04.2009 року право приватної власності квартиру, яка розташована в [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 12.02.2009 року, виданого на підставі рішення виконкому ВМР № 223 від 12.02.2009 року. З матеріалів інвентаризаційної справи № 87675 на спірний об'єкт нерухомого майна вбачається, що дана квартира була зареєстрована за ЖБК [NUMBER] на підставі рішення виконкому ВМР від 25.11.1965 року за № 27/1113. Згідно довідки № 83, виданою 18.02.2015 року МКП ЖЕК № 6, [PERSON] був членом житлово-будівельного кооперативу [NUMBER], який повністю вніс пай в сумі 3 570, 00 карбованців за двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Рік першого внеску - 1965, закінчення сплати - 1980. (а.с. 10) На момент здійснення паєнагромадження правовідносини регулювалися Законом України «Про власність». Статтею 15 Закону України «Про власність», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Згідно ст. 137 ЖК Української РСР, в редакції, що діяла на момент виникненняправовідносин, порядок організації та діяльності житлово-будівельних кооперативів установлювався законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу та іншими актами законодавства Української РСР. Примірний статут житлово-будівельного кооперативу затверджується Радою Міністрів Українській РСР. Згідно п. 19 Примірного статуту ЖБК, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 р. № 186, жилий будинок (будинки) і надвірні будівлі належать житлово-будівельному кооперативу на праві кооперативної власності (крім квартир у цьому будинку, за які громадянами повністю внесено пайові внески) і не можуть бути у нього вилучені, продані або передані ним як у цілому, так і частинами (квартири, кімнати) ні організаціям, ні окремим особам, за винятком передачі, здійснюваної при ліквідації кооперативу. Суд звертає увагу на той значний факт, що сам вступ до ЖБК не створює для пайовика права власності на отримання ним квартири до того часу, поки він не виплатить пай повністю. Власником житлового будинку і переданих грошових коштів до цього моменту є кооператив, і тільки член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за житлове приміщення, надане йому в користування, набуває право власності на нього. Згідно ст. 22 КпШС України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Враховуючи вище викладене суд приходить до висновку, що паєнагромадження були спільною власністю подружжя. Судом встановлено, що відповідач повністю вніс пайовий внесок за спірне житлове приміщення, зареєструвавши при цьому право власності лише в 2009 році, в період перебування у зареєстрованому шлюбі із позивачем. Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, визначено, що даний Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином, враховуючи те, що права на нерухоме майно продовжували існувати після 01.01.2004 року, судом прийнято до уваги, що нормами ЦК України визначено, щомайно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності пожружжя. За правилами ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Також, ч. 1 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що шлюбний договір між подружжям не укладався, за час перебування сторонами в шлюбі ними набуто, зокрема, квартиру [ADDRESS], що є предметом спору, і яка згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також, судом встановлено, що згоди щодо поділу майна, що є спільною сумісною власностю подружжя, між ними не було досягнуто, а тому частки майна, що є спільною сумісною власністю дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України встановлює, що одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів особи є визнання права. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Враховуючи вище викладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання за [PERSON] права власності на ? ідеальну частку квартири [ADDRESS]. Згідно ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Згідно ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат пов'язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, відносяться витрати на правову допомогу. Судом встановлено документальне підтвердження понесення позивачем наступних судових витрат: судовий збір при звернення до суду з позовом - 1 787, 67 гривень (а.с. 1), а також згідно квитанції № 67 від 18.02.2015 року позивачем було сплачено адвокату Павловій В.Є. 500, 00 гривень за оформлення позовної заяви про визнання права власності на ? частку квартири. (а.с. 13) Тому, враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню наступні судові витрати: судовий збір в сумі 1 787, 67 гривень та витрати на правову допомогу в сумі 500, 00 гривень. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved