Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

В січні 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом, де просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем [PERSON], посилаючись на те, що спільне життя у неї із відповідачем не склалось, фактичні шлюбні відносини вони не підтримують та фактично почались сварки та непорозуміння з листопада 2016 року, у них різні погляди на шлюб та сім»ю. В даний час сім»я сторін розпалась остаточно, спільних інтересів не мають. Спору щодо місця проживання дитини та її утримання на даний час спору немає. В судовому засіданні представник позивача просив суд позов задовольнити з викладених підстав, оскільки наданий попереднім складом суду час на примирення позитивного результату не дав, а збереження шлюбу є неможливим, спільних інтересів сторони не мають. Позивач не бажає підтримувати відносини із відповідачем. Відповідач в судове засідання не з»явився, але направив до суду письмовий відзив на позовну заяву, де вказав про спільне проживання протягом 15 років у взаємній повазі, любові та злагоді, взаємні права та обов»язки, а також вказав про перебування на утриманні 2-х дітей. Ніяких сварок та непорозумінь, які б зумовили подання вказаного позову з його боку ініційовано не було. Задоволення позову буде суперечити спільним інтересам подружжя та їх неповнолітніх дітей. При цьому, суд з врахуванням думки представника позивача прийшов до висновку про недоцільність відкладення розгляду справи у зв»язку з поданою заявою відповідача, оскільки ним жодних доказів перебування за межами України та поважності причин неявки до суду надано не було. Повторна неявка в судове засідання не є підставою для відкладення розгляду справи, зважаючи на наявність заперечень у справі та вільного розпорядження відповідачем своїми процесуальними права на участь у судовому засіданні. Вислухавши пояснення представника позивача та письмові заперечення відповідача, дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 08.06.2002 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Голосіївського районному управлінні юстиції в м.Києві, актовий запис №396 від 08.06.2002 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження. Від шлюбу у подружжя народилось 2 дітей, а саме: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст.ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, то попереднім складом суду вже надавався сторонами строк для примирення, який за твердженням сторони позивача жодного позитивного результату не дав. Суд не приймає до уваги посилання сторони відповідача на можливість спільного проживання сторін у шлюбі, оскільки з аналізу викладених норм матеріального права вбачається про неможливість примушування одного чи іншого подружжя до перебування у шлюбі. Беручи до уваги наведене, суд прийшов до висновку, що шлюб між сторонами існує формально, сім'я сторін розпалась остаточно і подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, а тому позовну заяву можливо задовольнити і шлюб потрібно розірвати. У відповідності до вимог ст..88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним при подачі позову до суду судовий збір в сумі - 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved