Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-13 00:00:00

В червні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання депозитних договорів та стягнення грошових коштів, який 02 липня 2018 року уточнив (а.с.64-68), а 01 серпня 2018 року зменшив розмір своїх вимог та просив розірвати депозитний договір №SAMDN25000736076874, укладений 25.06.2013 року, який є публічним договором приєднання шляхом оформлення «Заявления № SAMDN25000736076874 На оформление вклада «Стандарт» на 12 мес.»» з особовим рахунком по вкладу №26354620617890 та стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його, [PERSON] користь: грошові кошти та нараховані проценти станом на 25.06.2014 року за депозитним договором №SAMDN25000736076874 від 25.06.2013 року (вклад «Стандарт») в сумі 25394,93 доларів США у валюті договору, які обліковуються на особовому рахунку №26354620617890 в АТ КБ «ПриватБанк»; проценти, нараховані згідно умов депозитного договору №\~SAMDN25000736076874 від 25.06.2013 року (вклад «Стандарт»), особовий рахунок № 26354620617890, з 26.06.2014 року по день ухвалення судового рішення у валюті договору доларах США; 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання за депозитним договором №SAMDN25000736076874 від 25.06.2013 року (вклад «Стандарт»), особовий рахунок №26354620617890, за період з 26.06.2014 року по день ухвалення судового рішення у національній валюті; пеню у розмірі 3% за кожен день прострочення вартості фінансової послуги за депозитним договором №SAMDN25000736076874 від 25.06.2013 року (вклад «Стандарт»), особовий рахунок №26354620617890, по день ухвалення судового рішення у національній валюті за період 1 рік до дня ухвалення судом рішення; розірвати депозитний договір №SAMDN25000736576990, укладений 17.07.2013 року, який є публічним договором приєднання шляхом оформлення «Заявления №SAMDN25000736576990 На оформление вклада «Стандарт» на 12 мес.»» з особовим рахунком по вкладу №26357621012985, та стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його, [PERSON] користь: грошові кошти та нараховані проценти станом на 17.07.2014 року за депозитним договором №SAMDN25000736576990 від 17.07.2013 року (вклад «Стандарт») в сумі 16831,04 США у валюті договору, які обліковуються на особовому рахунку №26357621012985 в АТ КБ «ПриватБанк»; проценти, нараховані згідно умов депозитного договору №SAMDN25000736576990 від 17.07.2013 року (вклад «Стандарт»), особовий рахунок №26357621012985, з 18.07.2014 року по день ухвалення судового рішення у валюті договору доларах США; 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання за депозитним договором №SAMDN25000736576990 від 17.07.2013 року (вклад «Стандарт»), особовий рахунок №26357621012985, за період з 18.07.2014 року по день ухвалення судового рішення у національній валюті; пеню у розмірі 3% за кожен день прострочення вартості фінансової послуги за депозитним договором №SAMDN25000736576990 від 17.07.2013 року (вклад «Стандарт»), особовий рахунок №26357621012985, по день ухвалення судового рішення у національній валюті за період 1 рік до дня ухвалення судом рішення (а.с.105). В обґрунтування позову [PERSON] вказав, що між ним [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» у Кримському регіональному управлінні ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено два аналогічних депозитних договори. За депозитним договором №SAMDN25000736076874 від 25.06.2013 року (вклад «Стандарт» на 12 місяців) з особовим рахунком по вкладу №26354620617890 з правом поповнення та відсотковою ставкою 8,5% річних, у день укладання цього договору позивач вніс на особовий рахунок №26354620617890 грошові кошти у початковій сумі 5125,00 USD. За депозитним договором №SAMDN25000736576990 від 17.07.2013 року (вклад «Стандарт» на 12 місяців) з особовим рахунком по вкладу № 26357621012985 з правом поповнення та відсотковою ставкою 8,5% річних, у день укладання цього договору позивач вніс на особовий рахунок №26357621012985 грошові кошти у початковій сумі 4988,00 USD. Також позивач постійно робив поповнення по вищезазначеним депозитним договорам. Після незаконної анексії Російською Федерацією АР Крим, він переїхав на постійне проживання до м. Київ, а згодом переїхав на постійне місце проживання до [INFO]. [PERSON] неодноразово звертався до відповідача за розясненнями чому йому перестали нараховувати проценти по зазначеним договорам та коли розблокують його рахунки по депозитним договорам.14.05.2014 року позивач звернувся до банку з письмовою заявою про повернення йому грошових коштів та процентів за вищезазначеними депозитними договорами, але 28.05.2014 року отримав від ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідь про неможливість виконання банком своїх обовязків за зазначеними договорами у якій всю відповідальність банк перекладає на Російську Федерацію. Також через канцелярію суду позивачем надавалися розрахунки заборгованості відповідача станом на день судового засідання. Адвокат позивача за договором про надання правової допомоги [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Представник Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та у своєму відзиві просила суд відмовити у позові у випадку недоведеності позивачем укладення депозитних договорів. Вислухавши сторони, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами та забезпечені судом докази, враховуючи відзив відповідача на позовну заяву, а також розрахунки розміру заборгованості, які надала кожна зі сторін, у судовому засіданні було встановлено наступні обставини. 25 червня 2013 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» у Кримському регіональному управлінні ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено Депозитний договір №SAMDN25000736076874 від 25.06.2013 року (вклад «Стандарт» на 12 місяців) за умовами якого [PERSON] вніс на особовий рахунок №26354620617890 грошові кошти у початковій сумі 5125,00 USD з правом поповнення (п.1 Договору) та щомісячним зарахуванням процентів (п.2 Договору), строком на 12 місяців з відсотковою ставкою 8,5% річних. За умовами п.3 зазначеного договору (мовою документу) «Если по окончанию строка вклада [PERSON] не заявили Банку о желании забрать свои средства, вклад автоматически продлевается еще на один строк. Строк вклада продлевается неоднократно без Вашей явки в Банк.» 17 липня 2013 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» у Кримському регіональному управлінні ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено Депозитний договір №SAMDN25000736576990 від 17.07.2013 року (вклад «Стандарт» на 12 місяців) за умовами якого [PERSON] вніс на особовий рахунок №26357621012985 грошові кошти у початковій сумі 4988,00 USD з правом поповнення (п.1 Договору) та щомісячним зарахуванням процентів (п.2 Договору), строком на 12 місяців з відсотковою ставкою 8,5% річних. За умовами п.3 зазначеного договору (мовою документу) «Если по окончанию строка вклада [PERSON] не заявили Банку о желании забрать свои средства, вклад автоматически продлевается еще на один строк. Строк вклада продлевается неоднократно без Вашей явки в Банк.» З наданих суду оригіналу депозитного договору, оригіналів квитанцій та виписок по депозитним рахункам вбачається, що позивач відповідно до умов п.1 зазначених договорів неодноразово поповнював зазначені рахунки. Після незаконної анексії Російською Федерацією АР Крим, [PERSON] переїхав на постійне місце проживання до м. Київ, де з 23 березня 2014 року постійно проживав та був зареєстрований до 23 травня 2018 року, а з 23 травня 2018 року постійно проживає та зареєстрований у [INFO]. 14.05.2014 року позивач звернувся до банку з письмовою заявою про повернення йому грошових коштів та процентів за вищезазначеними депозитними договорами, але 28.05.2014 року отримав від ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідь про неможливість виконання банком своїх обовязків за зазначеними договорами у якій всю відповідальність банк перекладає на Російську Федерацію. Зазначене підтверджується відповіддю ПАТ КБ «ПриватБанк» від 28.05.2014 року. Згідно пункту 6 вищевказаних депозитних договорів, передбачено (мовою документу) «У вас и у Банка есть право досрочно расторгнуть настоящий договор, уведомив об этом друг друга за два банковских дня до даты расторжения договора». Але, відповідач відмовився розривати депозитні договори та повертати позивачу належні йому грошові кошти та жодних повідомлень про розірвання договорів позивачу не направляв. Тому порушення прав позивача триває з 16.05.2014 року й до цього часу. 09 грудня 2014 року [PERSON] отримав у Печерській філії ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] дві детальні виписки по його рахункам за 2010-2014 роки. Згідно цих виписок з 25.06.2013 року по 26.02.2014 року на рахунку №26354620617890 за Депозитним договором № SAMDN25000736076874 від 25.06.2013 року обліковувалося 25216 доларів США, після коректного перерахунку банком нарахування процентів сума складала 25394,93 доларів США. Згідно виписки за період з 17.07.2013 року по 17.03.2014 року на рахунку №26357621012985 за Депозитним договором SAMDN25000736576990 від 17.07.2013 року обліковувалося 16831,04 доларів США, після коректного перерахунку банком нарахування процентів сума не змінилася та складає 16831,04 доларів США. З зазначених банківських виписок вбачається, що відповідач з квітня 2014 року в односторонньому порядку перестав нараховувати проценти по зазначеним депозитним договорам. У судовому засіданні було зясовано, що останнім днем роботи відділень ПАТ КБ «ПриватБанк» на території АРК було 14.05.2014 року. Згідно довідки № F6B9UA0TTHSPOF8 від 21.03.2018 року виданої ПАТ КБ «ПриватБанк» залишок коштів на особових рахунках станом на 28.02.2018 року складає: на особовому рахунку №26354620617890 (по договору № SAMDN25000736076874) 25394,93 доларів США; на особовому рахунку №26357621012985 (по договору SAMDN25000736576990) 16831,04 долари США. 27.06.2018 року судом було задоволено заяву позивача про забезпечення доказів та було забезпечено докази, шляхом огляду наданих позивачем довідок банку за місцем їх знаходження: на офіційному сайті АК КБ «ПриватБанк» (https://privatbank.ua/check) безпосередньо судом у судовому засіданні шляхом фіксації інформації на офіційному сайті АТ КБ «ПриватБанк» (https://privatbank.ua/check) було перевірено достовірність, наданих позивачем довідок: № F61B9UA0TTHSPOF8 від 21.03.2018 року; №IA2NP8U27MQ54IU3 від 05.04.2018 року; № 3K3DD44375AL1CKN від 05.04.2018 року; № 30UM17AKMVP0I531 від 05.04.2018 року про залишки грошових коштів, належних [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]). Зазначені докази залучені до матеріалів справи з них вбачається, що залишок належних [PERSON] грошових коштів станом на 21.03.2018 року складає: - на особовому рахунку №26354620617890 (договір № SAMDN25000736076874 від 25.06.2013 року) міститься 25 394,93 доларів США; - на особовому рахунку № 26357621012985 (договір SAMDN25000736576990 від 17.07.2013 року) міститься 16 831,04 доларів США. Вищезазначене беззаперечно свідчить про укладення позивачем депозитних договорів, внесення за ними позивачем грошових коштів та розмір заборгованості відповідача, без врахування процентів, які відповідач з квітня 2014 року в односторонньому порядку перестав нараховувати по «кримським» депозитам. Адже банківська виписка це звіт банку про стан поточного або депозитного рахунку та рух коштів за певний період, який надається банком власнику поточного або депозитного рахунку. Верховний Суд 16 травня 2018 року по цивільній справі № 201/8674/14-ц(провадження № 61-405св18) у аналогічній справі за участю ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначив наступне: «Відповідно до пункту 4.14 Положення емітенти платіжних карток «зобов'язані в порядку та строки, визначені договором, надавати клієнтам виписки про рух коштів на їх картрахунках за операціями, що виконані клієнтами та їх довіреними особами. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) за картковими рахунками клієнтів обумовлюються у договорі банківського рахунка, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунка. Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що укладання договору банківського рахунка під час відкриття банком карткового рахунка клієнту є обов'язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору.» Доказів направлення позивачу за два банківських дні до розірвання договорів заяв про розірвання зазначених депозитних договорів згідно умов пункту 6 цих депозитних договорів відповідачем суду надано не було. Жодних доказів про виплату позивачеві грошових коштів на виконання умов вищезазначених договорів відповідачем теж суду надано не було. Тому враховуючи вищезазначене суд обґрунтовано приходить до переконання, що відповідач не повернув позивачеві ні грошові кошти, внесені за депозитними договорами, ні проценти, які повинні були нараховуватися протягом усього часу автоматичної пролонгації договорів. Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача та наявність поза розумним сумнівом підстав для часткового задоволення його позовних вимог виходячи з нижчезазначених положень законодавства та правових позицій Верховного Суду України та Верховного Суду. Так, відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ч. 1,2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; Відповідно до положень ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до положень ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до положень ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Тому укладення, виконання чи спростування виконання письмового правочину може доводитися будь-якими належними, допустимими та достовірними письмовими доказами. У іншому випадку це було б порушення принципу правового визначення. Європейський суд з прав людини у справі «Золотас проти Греції» зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (Nejdet Sahin і Perihan Sahin проти Туреччини, № 13279/05, § 56, 20 жовтня 2011 року)». Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело прав. Відмовляючись повернути кошти, які знаходяться на банківському рахунку, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. У ст. 1 Протоколу №1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Саме тому не може бути відмовлено судом у задоволенні позову про стягнення коштів за депозитними договорами за відсутності оригіналів деяких квитанцій, якщо наявна достатня кількість інших письмових належних, допустимих та достовірних доказів, виданих позивачу самим же відповідачем, які поза розумним сумнівом свідчать про наявність правовідносин між сторонами та дають можливість достовірно зясувати розмір заборгованості перед позивачем. У іншому випадку зазначене буде нічим іншим як правовий популізм. Європейський суд з прав людини в рішеннях Sutyazhnik v. Russia від 29 липня 2009 року, Esertas v. Lithuania від 31 травня 2012 року зазначав, що у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Згідно з ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами, а ст. 525 ЦК України, передбачено недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання. Відповідно до положень ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). Відповідно до положень ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до положень ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до положень ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Відповідно до положень ст. 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Відповідно до положень ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Враховуючи вищезазначене, суд критично оцінює позицію представника відповідача, що депозитний договір №SAMDN25000736076874, укладений 25.06.2013 року, який є публічним договором приєднання (офертою) прийнятою (акцепт) шляхом оформлення (приєднання) позивачем «Заявления № SAMDN25000736076874 На оформление вклада «Стандарт» на 12 мес.»», яке містить підписи обох сторін та печатку банка, що беззаперечно свідчить про акцепт публічної оферти. Аналогічно і щодо депозитного договору №SAMDN25000736576990, укладеного 17.07.2013 року, який є публічним договором приєднання (офертою) прийнятою (акцепт) шляхом оформлення (приєднання) позивачем «Заявления №SAMDN25000736576990 На оформление вклада «Стандарт» на 12 мес.»», яке містить підписи обох сторін та печатку банка, що беззаперечно свідчить про акцепт публічної оферти. Згідно з ст. 95 ЦК України, філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всю, або її функцій. Філії не є юридичними особами. Відповідно до ст. 323 ЦК України, ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) майна несе його власник, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Статтею 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до норм ст.ст. 11, 525, 629 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір, який є обов'язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є договір банківського вкладу, який обов'язково укладається в письмовій формі (ст.ст.1058, 1059 ЦК України). Згідно із ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка має на меті, окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання. 21 лютого 2018 року Верховний Суд по цивільній справі № 759/13827/15 (провадження № 61-5543св18) зазначив, що відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі. Також ВС у зазначеній справі навів формулу розрахунку вартості фінансової послуги та розрахунку пені Статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банк відповідає за своїми зобов'язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства. Статтею 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти зобов'язання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 525 ЦК України передбачено недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання. Верховний Суд 07 червня 2018 року по цивільній справі № 766/8553/16-ц (провадження провадження № 61-9571св18) у аналогічній справі за участю ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначив наступне: «Підписавши 22 вересня 2011 року вказану заяву про оформлення вкладу «Стандарт» [PERSON] дала свою згоду на те, що ця заява разом із Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складають договір про надання банківських послуг, з якими вона ознайомлена. Особливістю договору приєднання є те, що вкладник приймає й погоджується із запропонованими банком умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Саме такий договір був укладений і виконувався сторонами. Вимоги про визнання цього договору в цілому або його частини недійсними, а також про зміну або розірвання договору з передбачених законом підстав відповідач не заявляв. ПАТ КБ «ПриватБанк» не спростувало належними та допустимими доказами наявності депозитних зобов'язань перед позивачем за договором банківського вкладу від 22 вересня 2011 року, не спростував відомостей про відкриття по такому договору особових рахунків, наявності платіжних банківських документів про внесення [PERSON] вкладу на загальну суму 83229,62 грн. За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами було укладено договір депозитного вкладу «Стандарт». Пунктом 3 цього договору передбачено, що у разі, якщо після закінчення строку вкладу, клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один рік, зазначений в заяві строк вкладу продовжується неодноразово без заяви клієнта в банк. [PERSON] у день закінчення строку вкладу не заявляла банку про свій намір повернути вклад, а відтак договір був неодноразово продовжено. Згідно з пунктом 4 договору, який кореспондується із пунктом 2.2.1.10.2 Умов та Правил надання банківських послуг, сторони погодили, що при продовженні терміну вкладу розрахунок відсотків на кожний новий термін вкладу здійснюється за процентною ставкою, що діє в банку для депозитних вкладів даного найменування та строку на день закінчення попереднього терміну вкладу, без укладення додаткових угод до цього договору. Наступне продовження вкладу здійснюється в такому ж порядку.» Верховний Суд 12 квітня 2018 року по цивільній справі справа №201/11810/15-ц (провадження № 61-3932св18) у аналогічній справі за участю ПАТ КБ «ПриватБанк», яким позивачу теж було надано довідку про наявний залишок грошових коштів на його картковому рахунку, прийшов до наступного правового висновку: «Відмовляючи у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі, суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що позивачем було надано беззаперечні докази того, що на його карткових рахунках [NUMBER] і [NUMBER], відкритих у ПАТ КБ «ПриватБанк», наявний залишок грошових коштів у сумі 15 871,86 доларів США та 41 327 грн 05 коп. відповідно, які підлягають стягненню з відповідача на його користь. За офіційним курсом Національного банку України на день ухвалення Верховним Судом цієї постанови 1 долар США відповідає 25,93 грн. Звідси сума 15 871,86 доларів США еквівалентна 411 557,33 грн. Отже, висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні позову в повному обсязі ґрунтується на неправильному застосуванні до спірних правовідносин вищенаведених норм матеріального права.» Верховний Суд 30 січня 2018 року по цивільній справі №\~161/16891/15-ц у аналогічній справі за участю ПАТ КБ «ПриватБанк» дійшов до висновку про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до\~статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого\~постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254,\~виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту». Щодо застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, то суд приходить до наступного. Відповідно до положень ст. 625 ЦК України «Відповідальність за порушення грошового зобов'язання»: боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тому до дня виконання банком свого грошового зобовязання позивач має беззаперечне право на нарахування йому 3-х процентів річних зі стягненням зазначеної суми у національній валюті, причому позовна давність до таких вимог не застосовується. Також суд вважає, що пеня 3% від вартості фінансової послуги за кожен день прострочення та 3% річних за прострочення боргового зобовязання є різними правовими категоріями. Верховний Суд України у справі №3-1522гс16 сформулював правову позицію щодо обчислення перебігу строку позовної давності, в спорах про стягнення 3% річних та інфляційних витрат\~та зазначив наступне: «Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобовязання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобовязання до моменту його усунення. За таких обставин апеляційний суд у справі, що розглядається, приймаючи нове рішення про часткове задоволення позову, правильно виходив із того, що суд першої інстанції не взяв до уваги правову природу нарахувань, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК. Відповідно, обґрунтованими є такі висновки суду апеляційної інстанції. Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК), а тому 12 квітня 2016 року (дата здійснення розрахунку за виконані роботи) і є датою, коли зобовязання припинилося. Законодавець визначає обовязок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у звязку з чим таке зобовязання є триваючим. Зважаючи на викладене, висновок суду першої інстанції про сплив строку позовної давності за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3% річних у звязку зі спливом строку за вимогою про стягнення основного боргу помилковий, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК.». Верховний Суд 18 липня 2018 по цивільній справі № 201/12075/14-ц (провадження № 61-4912св18) у аналогічній справі за участю ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначив наступне: «Відповідно до частини п'ятої\~статті 10\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.». Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою\~статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Такий же правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16. Підстав відступити від цього правового висновку Верховний Суд не встановив. При цьому тлумачення ст. 549,\~625 ЦК України\~та ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів»\~свідчить, що пеня та 3% річних є різними правовими категоріями. Пеня та 3% річних є подібними за способом обчислення та виражаються в певному відсотковому співвідношенні, проте 3% річних не є видом забезпечення виконання зобов'язання. Відповідно не виключається одночасне стягнення пені, передбаченої у частині п'ятій\~статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», та 3% річних, встановлених у частині другій\~статті 625 ЦК України. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 607/10080/16ц. Підстав відступити від цього правового висновку Верховний Суд не встановив. Таким чином, доводи [PERSON] у частині стягнення суми пені та 3 % річних Верховний Суд визнає обґрунтованими. Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову у цій частині, не врахував зазначених положень закону та дійшов необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у цій частині.» Відповідно до положень ч. 2, 3 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються, якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1061 ЦК України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Встановлений договором розмір процентів на строковий вклад або на вклад, внесений на умовах його повернення у разі настання визначених договором обставин, не може бути односторонньо зменшений банком, якщо інше не встановлено законом. Тому враховуючи положення вищезазначених правових норм якщо договір розривається у судовому порядку, зобов'язання за цим договором припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили, тому згідно чинного законодавства й усі проценти за діючими та ще не розірваними судом договорами повинні нараховуватися судом саме до цього часу. Верховний Суд 23 січня 2018 року по цивільній справі № 755/7704/15-ц (провадження № 61-283св18) у аналогічній справі за участю ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначив наступне: «Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК). Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв'язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов'язок суду.» Чинним законодавством не передбачено обовязок суду збирати докази, зокрема докази на підтвердження заперечень банка проти розміру процентів за час дії автоматичної пролонгації зазначених депозитних договорів. Суд у судовому засіданні розяснив право відповідача надати суду відомості про те, чи змінювалися протягом дії депозитних договорів процентні ставки при пролонгації аналогічних договорів, адже не дивлячись на те, що зазначена інформація повинна бути відкритою, представнику позивача, адвокату [PERSON], банком було відмовлено у наданні такої інформації. Тому при перевірці та оцінці судом належності, допустимості та достовірності розрахунків сторін щодо нарахування процентів за час автоматичної пролонгації депозитних договорів суд вимушений застосувати положення ч.3 ст.1061 ЦК України «Встановлений договором розмір процентів на строковий вклад або на вклад, внесений на умовах його повернення у разі настання визначених договором обставин, не може бути односторонньо зменшений банком, якщо інше не встановлено законом». Суд критично оцінює позицію представника відповідача щодо застосування при автоматичній пролонгації дії зазначених договорів процентної ставки 1%, передбаченої для договорів «на вимогу», адже у правовій позиції ВСУ 6-2861цс15 від 02 березня 2016 року на яку вона посилається мова йде про зовсім інші обставини, а саме про строковий депозитний договір, умовами якого не передбачено його пролонгацію і після припинення його дії дійсно повинна застосовуватися процентна ставка «на вимогу», яка у відповідача складає 1%. Верховний Суд 27 червня 2018 року по цивільній справі № 758/10001/16-ц (провадження № 61-15133ск18) у аналогічній справі за участю ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначив наступне: «Доводи касаційної скарги щодо неправильності складеного позивачем розрахунку заборгованості за відсотками, нарахованими за договором банківського вкладу, відхиляються Верховним Судом, оскільки стороною відповідача не надано розрахунку, який би спростовував його правильність. Судами попередніх інстанцій при стягненні відсотків за договором банківського вкладу враховано встановлену договором процентну ставку у розмірі 18 % річних, а також те, що після звернення позивача у 2014 році до банку із проханням повернути вклад та розірвати договір, розірвання договору та відповідної виплати не відбулось. Висновки судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за договором банківського вкладу відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 21 вересня 2016 року № 6-544цс16, від 27 січня 2015 року №6-247цс14 та від 29 травня 2013 року № 6-39цс13.». Постановою НБУ від 18 червня 2003 року за №254 було затверджено «Положення про організацію операційної діяльність в банках України», відповідно до якого: «7.5 Відповідальність за організацію збереження первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку покладається на керівника банку. Керівники мають забезпечити місце (архів) для зберігання документів та надати відповідні інструкції працівникам банку, зокрема визначити порядок зберігання документів до передавання їх до архіву на постійне зберігання з урахуванням вимог, встановлених нормативно-правовими актами Національного банку. 8.1. Відповідальність за належну організацію системи внутрішнього контролю та її функціонування в процесі операційної діяльності банку покладається на його керівництво. 8.2. Система внутрішнього контролю банку - це сукупність процедур, що спрямовані на попередження, виявлення і виправлення суттєвих помилок, а також забезпечення захисту і збереження активів, повноти і точності облікової документації. Внутрішній банківський контроль має бути невід'ємною частиною операційної діяльності банку та поєднувати адміністративний і бухгалтерський контроль за активами та пасивами банку. 4.14. Процес збору, оброблення та зберігання первинних документів має бути безперервним, навіть під час передавання їх з однієї підсистеми до іншої в межах системи автоматизації банку, а відповідна інформація - цілісною, достовірною і несуперечливою.». Враховуючи вищезазначене позивач повинен довести факт укладення депозитних договорів та розмір внесених ним коштів, а відповідач у випадку доведення позивачем укладання депозитних договорів та заперечення проти задоволення позову повинен надати суду докази повернення грошових коштів позивачу у повному обсязі згідно умов договорів. Саме така позиція відповідатиме дотриманню судами принципу правової визначеності, на дотримання якого неодноразово посилається ЄСПЛ у своїй практиці, та положенням ч. 6 ст. 3 ЦК України (розумність, добросовісність та справедливість), а також загальним положенням про виконання зобов'язань, встановлених положеннями ст. 545 ЦК України «Підтвердження виконання зобов'язання» відповідно до яких: прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Тому не може боржник відмовлятися повертати борг тільки на тій підставі, що він про нього не памятає чи він втратив свій примірник боргового документу (депозитного договору), за наявності у кредитора письмових доказів його заборгованості. Банк видав [PERSON] боргові документи: договори; квитанції про внесення грошових коштів; деталізовані виписки по рахункам та довідку ВІП відділення Печерської філії ПАТ КБ «Приватбанк» про залишок коштів станом на 28.02.2018 року без врахування нарахованих процентів. Тому єдиний випадок, коли банк може бути звільнений від свого обовязку повернути борг (депозити та проценти) це надання банком письмового документу про повернення вкладнику його коштів. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, викладені позивачем\~обставини знайшли\~своє підтвердження\~в ході\~судового розгляду\~справи,\~доказів на\~спростування позиції\~позивача відповідач\~суду не\~надав,\~а тому\~позовна заява\~підлягає частковому\~задоволенню шляхом розірвання депозитного договору №SAMDN25000736076874, укладеного 25 червня 2013 року, та стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] грошових коштів та нарахованих процентів у сумі 25394,93 доларів США станом до першої пролонгації дії договору, що еквівалентно 691900,10 грн., простих процентів у сумі 8918,14 доларів США за весь час автоматичної пролонгації дії договору до дня його розірвання судом, що еквівалентно 242980,07 грн., 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання у сумі 62327,87 грн., та пені у сумі 1764,34 грн., а всього стягнути 998 972 грн. 38 коп.; та розірвання депозитного договору №SAMDN25000736576990, укладеного 17 липня 2013 року, та стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] грошових коштів та нарахованих процентів сумі 16831,04 доларів США станом до першої пролонгації дії договору, що еквівалентно 458571,78 грн., прості проценти у сумі 5824,46 доларів США за весь час автоматичної пролонгації дії договору до дня його розірвання судом, що еквівалентно 158690,90 гривень, 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання у сумі 41309,15 грн., пеню у сумі 1169,35 грн., а всього стягнути 659741 грн. 18 коп. Вирішуючи позовні вимоги про нарахування 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання, суд вважає, що у цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволення, а саме: з врахуванням заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності та врахуванням того, що прострочення грошового зобовязання є триваючим у часі, 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання підлягають стягнення тільки за останні 3 роки (з 13.08.2015 року включно по 13.08.2018 року включно)до дня ухвалення судом рішення , а не з часу порушення відповідачем зобовязання - 16.05.2014 року. За депозитним договором №SAMDN25000736076874 укладеним 25 червня 2013 року 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання за період з 13.08.2015 року (включно) по 13.08.2018 року (включно) складає: 1096 днів (прострочення)/365 х 3% (річна ставка)/100х 25394,93 доларів США (залишок коштів станом на 25.06.2014 року) х 27,2456 курс НБУ станом на 13.08.2018 року ( 100$=2724,56 грн.), що дорівнює 62327,87 гривень. За депозитним договором №SAMDN25000736576990 укладеним 17 липня 2013 року 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання за період з 13.08.2015 року (включно) по 13.08.2018 року (включно) складає: 1096 днів (прострочення)/365 х 3% (річна ставка)/100 х 16831,04 доларів США (залишок коштів станом на 17.07.2014 року) х курс НБУ станом на 13.08.2018 року (100$=2724,56 грн.), що дорівнює 41309,15 гривень. Тому, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних за період з 13.08.2015 року (включно) по 13.08.2018 року (включно) за депозитним договором №SAMDN25000736076874 укладеним 25 червня 2013 року у розмірі 62327,87 грн., та за депозитним договором №SAMDN25000736576990 укладеним 17 липня 2013 року у розмірі 41309,15 грн. Згідно\~ст. 141 ЦПК України\~якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач звільнений від плати судового збору відповідно до\~ст. 22 Закону України «Захист прав споживача»\~та у звязку з частковим задоволенням позову з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати у сумі 8810 грн., та на користь позивача сплачений за подання заяви про забезпечення доказів судовий збір у розмірі 352,40 грн. На підставі вищевикладеного

Outcome: partial