Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-19 00:00:00

В серпні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого вказав на те, що [INFO] помер його батько [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з квартири [ADDRESS] . За час свого життя [PERSON] заповіт не склав, тому після його смерті спадкування здійснювалось за законом. Спадкоємцями першої черги за законом є діти спадкодавця: [PERSON] та [PERSON] , а також дружина [PERSON] та батько [PERSON] , який відмовився від прийняття спадщини на користь позивача. Позивач у встановлений законом строк та порядок прийняв спадщину після смерті [PERSON] . Незважаючи на це, йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку в квартирі у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Тому [PERSON] просить визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] підтримали пред`явлений позов та просили суд його задовольнити. Представник Бориспільської міської ради Київської області у судове засідання не з`явився. Натомість направив до суду заяву, в якій зазначив, що просить розглядати справу без участі представника міської ради та ухвалити рішення за наявними матеріалами справи (а.с.61,62). Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , [PERSON] заперечували проти задоволення пред`явленого позову та просили суд відмовити в його задоволенні у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що пред`явлений позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] . Це підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого на його ім`я, серії [NUMBER] (а.с.10). [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS] . Дана обставина підтверджується копією договору купівлі-продажу від 22 вересня 1999 року, посвідченого Дідок В.В., державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори Київської області, зареєстрованого в реєстрі за №2338 (а.с.29-30) За час свого життя [PERSON] заповіт не склав, тому після його смерті спадкування здійснювалось за законом. Спадкоємцями першої черги за законом є: його сини [PERSON] та [PERSON] , а також батько [PERSON] . Вказана обставина підтверджується копіями свідоцтва про народження, виданих на [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] (а.с.77 зворот, а.с.83 зворот, а.с.86). У відповідності до ч.1, ч.3 ст.1268, ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець за законом має право прийняти спадщину. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку з дня відкриття спадщини він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має протягом шестимісячного строку з дня відкриття спадщини подати заяву про прийняття спадщини. З копії спадкової справи №145/2019, заведеної Бориспільською міською державною нотаріальною конторою щодо майна померлого [PERSON] вбачається, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] подали заяви про прийняття спадщини в межах встановленого шестимісячного строку (а.с.74,80,85). Таким чином, вони прийняли спадщину, яка залишилась після смерті [PERSON] . В свою чергу, [PERSON] , батько спадкодавця, відмовився від прийняття спадщини на користь позивача. Про що подав нотаріусу відповідну заяву (а.с.84). Разом з цим, незважаючи на заяву [PERSON] про прийняття спадщини, яка відкрилась після померлого [PERSON] , остання не належить до кола спадкоємців першої черги за законом, згідно з ч.1 ст.1261 ЦК України. Оскільки, на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , шлюб між ними був розірваний на підставі заочного рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили 02 листопада 2015 року, згідно відмітки на копії заочного рішення (а.с.98) . У відповідності до положення ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії №1563/02-31 від 31 липня 2019 року, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] . Оскільки, у нього відсутній оригінал правовстановлюючого документа на спадкове нерухоме майно (а.с.18-19). Таким чином, позивач у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті [PERSON] , проте оформити своє право на спадщину не може у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів. Разом з цим, суд вважає, що позивачем необґрунтовано визначено розмір своєї частки у спадковому майні у розмірі 2/3 частини квартири [ADDRESS] . До вказаного висновку суд приходить враховуючи ту обставину, що квартира [ADDRESS] була набута [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22 вересня 1999 року, посвідченого Дідок В.В., державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори Київської області. Відповідно до ч.1 ст.22 КЗпШС України (який діяв на час придбання спірної квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно з ч.1 ст.28 КЗпШС України в разі поділу майна, яка є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Встановлено, що квартира [ADDRESS] була придбана в період часу, коли [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] . Ця обставина свідчить про те, що вказаний об`єкт нерухомого майна був їх спільною сумісною власністю. У зв`язку зі смертю [PERSON] право спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно припинилось та до [PERSON] перейшло право власності на Ѕ частку у вказаному об`єкті нерухомого майна, тоді як інша Ѕ частка в квартирі ввійшла до складу спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON] . При цьому, судом критично сприймаються доводи представника позивача [PERSON] з приводу того, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на праві особистої власності, оскільки була придбана за рахунок його особистих коштів та не належить до спільного майна подружжя. Відповідно до ст.22 КЗШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Конструкція вказаної статті також свідчить про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно придбане у шлюбі. За змістом ст.24 КЗШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Всупереч вимогам ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України, представник позивача [PERSON] не довів належними доказами факт придбання квартири [ADDRESS] за рахунок особистих коштів [PERSON] чи за рахунок грошових коштів, отриманих ним у дар. Дійсно, 21 вересня 1999 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також [PERSON] , яка діяла від імені та в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] , був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений Конончук Т.В., державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори (а.с.110-111). Згідно з п.1 та п.3 цього договору купівлі-продажу продавці продали, а покупці купили квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в рівних долях. Продаж квартири вчинено за 30171 гривень, які продавці отримали повністю від покупців до підписання договору. Ті обставини, що продаж квартири що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було вчинено за ціною 30171 гривень, а придбання спірної квартири було здійснено за 27000 гривень, а також що придбання квартири відбулось на наступний день від продажу квартири в м. Києві, та саме за кошти отримані від продажу цього об`єкту нерухомого майна, є виключно припущеннями представника позивача. За змістом ч.1 ст.1267 та ч.2 ст.1274 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від його черги. З огляду на це, розмір частки [PERSON] у спірній квартирі становить 1/3 частину (1/6 + 1/6), зокрема враховуючи частку [PERSON] , який відмовився від своєї частки в спадщині на користь позивача. Тому, суд вважає за допустиме визнати за позивачем в порядку спадкування за законом право власності на 1/3 частину спірної квартири. На підставі викладеного та

Outcome: partial