Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-24 00:00:00

В червні 2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до ПрАТ «Дніпропетровський Агрегатний завод» (АТ «ДАЗ») в якій, після збільшення позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату (заборгованість по заробітній платі) у сумі 45710,63 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 20448 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу за затримаку видачі трудової книжки 20448 грн., зобов`язати відповідача видати трудову книжку з записом про звільнення. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що з квітня 1980 року працював на Дніпропетровському агрегатному заводі, який наразі має назву АТ «Дніпропетровський Агрегатний завод»». З початку 2019 року на заводі виникли проблеми з виплатою заробітної плати. Позивачем 05 березня 2020 року було подано заяву про звільнення за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію з 05.03.2020 року. Жодних документів про звільнення відповідач позивачу не надав. Відповідач в день звільнення не здійснив розрахунок з ним та не видав трудову книжку, як і не повідомив письмово про нараховані суми, належні до виплати при звільненні. На його неодноразові звернення до керівництва та бухгалтерії заводу з приводу виплати заборгованості по заробітній платі, останні посилалися на відсутність грошових коштів на підприємстві. Такі дії відповідача є неправомірними, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. Відповідач у встановлений судом строк не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву, а також на суду про надання відомостей щодо розміру заборгованості з нарахованої але не виплаченої заробітної плати, табель обліку робочого часу, докази видачі трудової книжки, будь яких доказів не надіслав. У зв`язку з чим, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 15 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст.16 ЦК України. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. У відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] , працював у АТ «Дніпропетровський агрегатний завод», що підтверджується копією трудової книжки та зазначено у Індивідуальних відомостях про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (а.с.7-10, 12-14). Згідно другого речення ч.1 ст.38 КЗпП України, у разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (вихід на пенсію), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Як було встановлено судом, заяву про звільнення за власним бажанням [PERSON] було подано відповідачу 05.03.2020 року, отже, саме цей день є останнім робочим днем та датою звільнення позивача. У позовній заяві [PERSON] наполягає на тому, що з січня 2019 року АТ «Дніпропетровський агрегатний завод» не в повному обсязі виплачувало нараховану йому заробітну плату, після чого, 05 березня 2020 року він написав заяву про звільнення, за якою позивача АТ «Дніпропетровський агрегатний завод» мав звільнити з 05.03.2020 року, однак у день звільнення відповідач не провів з ним розрахунок, не повідомив про належні до виплати при звільненні суми не ознайомив з відповідним наказом про звільнення та не видав трудову книжку з відповідним записом. У зв`язку з цим, Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська 17.07.2020 року було витребувано у АТ «Дніпропетровський агрегатний завод» інформацію щодо працевлаштування позивача, займаної посади та періоду роботи, а також відомості про заборгованість по заробітній платі у підприємства перед [PERSON] та докази видачі трудової книжки (а.с. 34). Вказану вимогу суду АТ «Дніпропетровський агрегатний завод» отримало, однак станом на момент розгляду справи судом, витребувані судом докази відповідач так і не надав та не повідомив суд про причини неподання доказів або про неможливість надати докази. За таких обставин судом встановлено, що відповідачем без поважних причин не надано докази, витребувані судом. Відповідно до ч. 10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Оскільки відповідачем жодним чином не заперечувався та не спростовувався факт працевлаштування позивача та наявності заборгованості по заробітній платі, окрім того, відповідачем без поважних причин не надано суду докази, що витребовувались судом та не повідомлено причини неподання доказів, суд, з урахуванням обставин справи та враховуючи, що витребувані докази є необхідними для встановлення факту наявності заборгованості по заробітній платі позивача та її розміру, вважає за можливе визнати встановленими обставини для з`ясування яких вони витребовувались, а саме те, що за період з січня 2019 року по 05.03.2020 року відповідач не в повній мірі виплачував позивачу нараховану йому заробітну плату. Звернувшись до суду, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з січня 2019 року по березень 2020 року, та, зокрема, у розмірі 45\~710,63 грн., зазначивши, що вказана сума є належною позивачу до стягнення, як різниця між нарахованою за вказаний період заробітною платою (93280,63 грн.) та частково виплаченою відповідачем (47570 грн.). Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення має ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України. Разом з тим, починаючи з січня 2019 року відповідач не в повній мірі виплачував позивачу нараховану йому заробітну плату. Згідно з інформацією, що міститься в Індивідуальних відомостях про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України за формою ОК-5 від 09.05.2020 року, наданих позивачем, вбачається, що за період з січня 2019 року по березень 2020 року відповідачем позивачу було нараховано заробітну плату у розмірі 93280,63 грн., в свою чергу, позивач визнав, що відповідачем частково сплачено заробітну плату, а саме перераховано 47570 грн. (а.с.12-14). Відповідачем зазначені періоди та суми, наведені у позові не спростовані, доказів погашення боргу чи його відсутності - матеріали справи не містять. Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі за період з січня 2019 року по березень 2020 року доведена належними доказами та становить саме 45\~710,63 грн., (93280,63 грн. - 47570 грн.). За таких обставин суд вважає необхідним стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за період з 01.01.2019 року по 29.02.2020 року включно у розмірі 45\~710,63 грн., які належні до сплати позивачу та сума яких визначена без урахування податків й інших обов`язкових платежів, а отже вказані позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Стосовно вимог позову про зобов`язання видачі трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та затримки видачі трудової книжки, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У позовній заяві позивач наполягає на тому, що наказ про його звільнення відповідач не видав і до теперішнього часу, а також не видає позивачу належно оформлену трудову книжку, що порушує вимоги трудового законодавства України. При цьому, доказів на спростування таких обставин стороною відповідача суду не надано. Отже, судом встановлено, що не видавши позивачу в день звільнення трудову книжку, відповідачем були порушені конституційні права позивача, а саме - право на працю та право на звільнення. Наведені протиправні дії відповідача порушують право позивача на припинення існуючих трудових відносин та на можливість нового працевлаштування позивача, у зв`язку з чим порушені права позивача підлягають судовому захисту. У зв`язку з цим суд вважає, що єдиним ефективним, належним та співмірним способом захисту порушених прав позивача буде зобов`язання відповідача по справі - АТ «Дніпропетровський агрегатний завод» видати [PERSON] належно оформлену трудову книжку з внесеним записом про звільнення від 05.03.2020 року на підставі поданої ним заяви від 05.03.2020 року, а тому позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Щодо вимог позову про стягнення коштів у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні та затримкою видачі трудової книжки з вини власника суд зазначає наступне. Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу (частина 5 статті 235 КЗпП України). Судом встановлено, що на момент звільнення позивача, 05.03.2020 року та і наступного дня, 06.03.2020 року, трудова книжка не була видана позивачу. Відповідачем жодним чином не спростовувалися зазначені обставини, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для застосування положень ч.5 ст.235 КЗпП України та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною 1 статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Однак, як встановлено судом, відповідач ні в день звільнення, ні наступного дня, та на день розгляду справи, не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив йому нараховану заробітну плату, не здійснив оплату компенсації за невикористані дні відпустки. Тобто, судом встановлені підстави як для застосування наслідків передбачених за ст. 117 так і ст. 235 КЗпП України. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18 січня 2017р. у справі № 6-2912цс16, не можна погодитись із тим, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні можливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Таким чином, беручи до уваги предмет уточненого позову та ураховуючи зміст його прохальної частини, факт відсутності доходів, внаслідок порушення строків їх сплати відповідачем, суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин положення статті 117 КЗпП України, з відмовою у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за ст. 235 КЗпП України. У пункті 25 (абз.5) постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Судом встановлено, що на момент звільнення позивача, 05.03.2020 року, з останнім повний розрахунок проведено не було. Відповідачем жодним чином не спростовувалися зазначені обставини, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для застосування положень ст.117 КЗпП України та стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. За розрахунком позивача, з яким суд погоджується, середня заробітна плата відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100, складає 255,59 грн. на день. Однак суд не погоджується з розрахованою сумою середнього заробітку та періодом його нарахування. Зокрема, позивач помилкового починає розрахунок кількості робочих днів для нарахування середнього заробітку з 01.03.2020 року. Суд зазначає, що середній заробіток має розраховуватися за період, починаючи з дня, наступного за днем передбаченим законом (ст.-ст. 38, 47 КЗпП України) для розрахунку з позивачем та видачі йому трудової книжки, за його заявою, а саме, наступний робочий день після 05.03.2020 року, тобто з 06.03.2020 року і, згідно меж позовних вимог - по 30.06.2020 року, оскільки повний розрахунок на час звернення до суду, відповідачем не здійснено. Кількість робочих днів, згідно встановленого п`ятиденного режиму роботи на підприємстві за період з 06.03.2020 року по 30.06.2020 року складає 77 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, складає: 77 днів х 255,59 грн. = 19\~680,43 грн., які підлягають стягненню з відповідача, з відмовою у задоволенні решти позовних вимог в цій частині. Позовна заява також містить правове обґрунтування щодо стягнення компенсації втрат заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, однак зазначених вимог прохальна частина позовної заяви не містить, а тому, відповідно до ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України, судом не досліджується та не розглядається. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. За таких обставин, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені, а позивача при подачі позову було звільнено від сплати судового збору, в частині вимог позову про сплату нарахованої але не виплаченої заробітної плати на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та сплачено 840,80 грн. за решту вимог, то у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 404,60 грн., пропорційно розміру задоволених вимог (19 680,43грн. з 40 896 грн. = 48,12 %) та стягнути з відповідача 840,80 грн. судового збору на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial