Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

В червні 2016р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку», третя особа: ТОВ «Пашківський сад», в якому просив суд: визнати недійсними пункти 6.1, 6.3, 6.4, 6.5, 6.6 кредитного договору № MKLNF6.1116.003 від 12 березня 2013р., укладеного між сторонами (далі по тексту - кредитний договір) з моменту укладення договору. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 12 березня 2013р. між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідач надав йому у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 700000,0 грн., а він зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти в розмірі та умовах, визначених цим договором. На думку сторони позивача пункти кредитного договору 6.1, 6.3 - 6.6 є несправедливими в розумінні положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечать принципам розумності та добросовісності є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника, не відповідають вимогам цього Закону України і тому на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України, позивач просив визнати недійсними дані пункти кредитного договору. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, з підстав, викладених в позові просила суд позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач не направив свого представника у судове засідання, яке відбулося 14 грудня 2016р., належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Під час розгляду справи представником відповідача долучено до матеріалів справи заперечення на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що на його думку, є невірним посилання позивача на положення Закону України «Про захист прав споживачів». Так, кредитний договір, укладений між сторонами є індивідуальним, оскільки, всі умови перед його укладенням узгоджувалися сторонами в індивідуальному порядку, визнаючи для себе обов'язковість їх умов. Жодного доказу, який би підтверджував обов'язковість укладення такого кредитного договору та/або спробу внести зміни в кредитний договір, не погодження з деякими його умовами до моменту підписання, позивачем до матеріалів справи не доданий. Крім того, відповідач зазначав, що відповідно до ст. ст. 549, 550 ЦК України застосування неустойки до боржника є правом кредитора, а не обов'язковою умовою та не застосовується у випадку добросовісного виконання обов'язків позичальником. Третя особа, про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, поважності причин неявки свого представника до суду не повідомила, заперечення на позов не подавались. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 12 березня 2013р. між сторонами було укладено кредитний договір, згідно якого банк надав у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності грошові кошти в сумі 700000,0 грн. на умовах процентної ставки 20,50 % річних на споживчі потреби та рефінансування кредиторської заборгованості. За даними довідки розрахунку заборгованості наданої представником позивача в судовому засіданні, станом на 06 червня 2016р. за кредитним договором заборгованість позивача становить: - прострочена заборгованість за кредитом: 310671,88 грн.; - прострочена заборгованість за процентами по кредиту: 107978,33 грн.; - заборгованість за штрафами та/або пенею за кредитним договором: 464481,54 грн.; Крім того, позивачу також нараховано штраф за порушення строків платежів за кожним із зобов'язань більш ніж на 30 днів, що спричинило звернення банку в судові органи: 17487,94 грн. Розрахунок боргу позивача здійснено на умовах: «процентна ставка на поточну заборгованість 41% річних; процентна ставка на прострочену заборгованість 41% річних; щомісячна комісія 0,00% від суми кредиту; ставка пені за прострочені відсотки подвійна облікова ставка НБУ % щоденно». Як вбачається із матеріалів справи, позивач [PERSON], вважаючи договірні умови несправедливими, посилаючись на дисбаланс прав та обов'язків сторін за кредитним договором на користь кредитора, що на його думку, в силу ст. ст. 203, 215 ЦК України свідчить про недійсність кредитного договору, звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача і просить винести рішення, яким визнати недійсними окремі договірні пункти вищезазначеного кредитного договору, зокрема: - п. 6.1 кредитного договору, яким передбачено, що за порушення строків погашення кредиту банк нараховує позичальнику відсотки в розмірі подвійної процентної ставки, що встановлені в п. 1.1.3. цього договору, від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення; - п. 6.3 кредитного договору, яким передбачено, що за порушення строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісії відповідач має право нараховувати позивачу пеню в розмірі 0,5% від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення; - п. 6.4 кредитного договору, яким передбачено, що банк має право нараховувати позичальнику штраф в розмірі 2% від суми кредиту зазначеного в п.1.1.1. цього договору у разі невиконання чи неналежного виконання позичальником п.п. 4.2.4, 4.2.5, 4.2.6., 4.2.7., 4.2.8., 4.2.9. цього договору за кожний факт порушення; - п. 6.5 кредитного договору, яким передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів за кожним із грошових зобов'язань, передбачених даним договором, більш ніж на 30 днів, що спричинило звернення банку в судові органи, позичальник сплачує банку штраф який розраховується за наступною формулою: 1000,0 грн. +5% від суми позову; - п. 6.6 кредитного договору, яким передбачено, що у випадку порушення позичальником зобов'язань, передбачених п. 4.2.11, (а саме зобов'язань не створювати та не чинити протидій банку при реалізації предмету іпотеки застави третім особам) договору позичальник сплачує штраф в розмірі 10000,0 грн. та належно виконує порушені ним зобов'язання. Суд дійшов висновку, що доводи позивача частково є обґрунтованими. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 цієї ст. 18). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із ч. 3 ст. 18 Закону є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 2-4) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (п. 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (п. 13). За змістом ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Міжнародними актами і, зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985р. констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та, виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів, серед яких визначено сприяння у боротьбі зі шкідливою діловою практикою підприємств, яка негативно відбивається на споживачах. Хартією захисту споживачів, ухваленою 25 сесією консультативної асамблеї Європейського союзу у 1973р. за № 543, передбачено, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, оскільки споживачу під час укладання кредитного договору об'єктивно бракує знань для здійснення правильного вибору послуг із запропонованих на ринку та оцінки укладеного договору. Положеннями ст. ст. 42, 92 Конституції України громадянам України гарантовано, що держава захищає права споживачів, здійснюючи контроль за якістю і безпечністю усіх видів послуг та, встановлюючи законами України засади створення та функціонування грошового та кредитного ринків, має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Враховуючи те, що споживач фінансових послуг фактично є слабким суб'єктом економічних відносин, держава забезпечує його захист, а також рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Наведений підхід до правовідносин у сфері споживчого кредитування прописано і Конституційним Судом України у рішенні від 11 липня 2013р. № 7-рп/2013 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули зобов'язань». Відповідно до п.п 3.2. рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013р. №7-рп/2013, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку, спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. З урахуванням зазначених норм, суд вважає, що є несправедливим пункт 6.5 спірного Кредитного договору, відповідно до якого при порушенні позичальником строків платежів за кожним із грошових зобов'язань, передбачених даним договором, більш ніж на 30 днів, що спричинило звернення Банку в судові органи, позичальник сплачує банку штраф який розраховується за наступною формулою: 1000,0 грн. +5% від суми позову. Указана сума штрафу, на думку суду, є занадто високою, що належить розцінювати, як істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позичальнику, як споживачу банківських послуг. За таких обставин пункт 6.5. кредитного договору прямо порушує вимоги ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та є несправедливим. Між тим, суд не погоджується з доводами позивача відносно визнання недійсним спірного кредитного договору в частині пунктів 6,1, 6.3, 6.4, 6.6, якими передбачено нарахування відсотків у розмірі подвійної процентної ставки, нарахування пені за порушення сплати відсотків, нарахування штрафу у разі невиконання чи неналежного виконання умов договору, оскільки, в даному випадку суд керується положеннями ст. ст. 627, 638 ЦК України, згідно якої сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, та виходить з того, що договірні умови передбачені зазначеними пунктами кредитного договору не створюють дисбаланс прав та обов'язків на користь будь-якої сторони цієї кредитної угоди, а тому ці умови не можна кваліфікувати, як несправедливі та дискримінаційні, що порушують права позивача, як споживача фінансових послуг. Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи правову позицію викладену в Постановах Верховного Суду України по справах №6-3020цс15 від 11 травня 2016р., № 6-65цс16 від 11 травня 2016р., № 6-330цс16 від 08 червня 2016р., суд приходить до висновку, про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог частково. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551,2 грн.

Outcome: partial