Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-09 00:00:00

До Дзержинського районного суду м. Харкова звернувся [PERSON] з позовом до ФОП [PERSON] про зобов'язання вчинити дії та стягнення заробітної плати. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач працював на посаді макетника художніх макетів у фізичної особи-підприємця [PERSON] за трудовим договором №20391213241, укладеним 15.10.2012 року між ФОП [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]). Згідно з цим трудовим договором, ФОП [PERSON] , зобов'язується оплачувати працю працівника у розмірі мінімальної заробітної плати 1118,00 грн. Починаючи з грудня 2013 року [PERSON] припинив виплачувати позивачеві заробітну плату. Починаючи з серпня 2014 року [PERSON] фактично перестав працювати на ФОП [PERSON], проте останній не звільнив його з роботи та не провів з позивачем остаточних розрахунків, що підтверджується довідкою з Харківського міського центру зайнятості вих. № ХМЦЗ-03-3581-26/15 від 18.03.2015 року. Також, як стало відомо позивачу з офіційного сайту Міністерства юстиції України, ФОП [PERSON] припинив свою підприємницьку діяльність. В судове засідання представник позивача та позивач з'явилися, позов підтримали в повному обсязі. Відповідач та представник відповідача в судове засідання з'явився, проти позову заперечував. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, прийшов до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, трудовий договір між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено 15 жовтня 2012 року, який зареєстровано Харківським міським центром зайнятості за № 20391213241. Також відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, ФОП [PERSON] припинив свою підприємницьку діяльність з 23.01.2015 року. ФОП [PERSON] порушив обов'язок роботодавця, щодо своєчасної виплати заробітної плати. Заробітна плата не виплачується з грудня 2013 року та по сьогоднішній день, що підтверджується Випискою банку з картки [PERSON], чим порушує права позивача, як працівника, стосовно підтримання життєвого рівня для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до наданих суду доказів судом встановлено, що припинивши свою підприємницьку діяльність [PERSON] не розірвав договір з [PERSON], не зняв з реєстрації трудовий договір з [PERSON], в центрі зайнятості, що підтверджується відповіддю на запит до Харківського міського центру зайнятості про відсутність зняття договору з реєстрації №ХМЦЗ-08-17527-23/15, не проставив відмітку в трудовій книжці та не провів остаточних розрахунків. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений в цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.. 117,237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведения з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз даних норм дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належали йому від власника або уповноваженого ним органу - є триваючим правопорушенням, тому працівник сам має право визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку з ним, а в даному випадку це день припинення фізичної особи підприємця. Суд приходить до висновку, що позивачем доведена вина відповідача у невиплаті заробітної плати у розмірі 17 052 (сімнадцять тисяч п'ятдесят два) грн. 00 коп., середнього заробітку за час затримки розрахунку, тобто з 23.01.2015 р. по 11.02.2016 р., тобто 15 834 (п'ятнадцять тисяч вісімсот тридцять чотири) грн. 00 коп., та в невиплаті 2 436(дві тисячі чотириста тридцять шість) грн. 00 коп. за невикористані щорічні відпустки. У свою чергу, відповідачем не доведена відсутність вини у затримці остаточного розрахунку, при цьому суд приймає до уваги, що відповідачем не було розірвано договір з [PERSON] та не було внесено відповідний запис про звільнення до трудової книжки. Згідно статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1)у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4)у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевнихстраждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до положень статті 1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка заподіяла її, за наявності її вини. Позивачем не надано належних доказів про те, що внаслідок саме протиправних дій (бездіяльності) відповідача завдана моральна шкода. При прийнятті рішення суд виходить з того, що позивачем доведена вина в затриманні розрахунку, в невиплаті заробітної плати, невиплаті вихідної допомоги та невиплаті коштів за невикористані щорічні відпустки, що підлягає сплаті. Але не доведена спричинена йому моральна шкода, так як не було надано жодних доказів чи підтверджень. Стосовно можливості притягнення до фінансової, адміністративної та кримінальної відповідальності та стягнення коштів з ФОП [PERSON] на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податки, позивачем не надано обґрунтованих доказів, а суд не уповноважений вирішувати вказані питання в порядку цивільного судочинства, а тому дані позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв'язку з необґрунтованістю та безпідставністю. На підставі викладеного,

Outcome: partial