Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулося Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» з позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем, яке є правонаступником ВАТ «Банк Універсальний» і ВАТ «Універсал Банк», та [PERSON] 24.07.2007 було укладено кредитний договір № 13/191к-07. Того ж дня, 24.07.2017 між ВАТ «Банк Універсальний», [PERSON] та [PERSON] було укладено договори поруки б/н. 10.03.2009 між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду б/н до кредитного договору № 13/191к-07 від 24.07.2007. 07.04.2009 між сторонами було укладено ще одну додаткову угоду б/н до цього ж кредитного договору. Також 07.04.2009 між ВАТ «Універсал Банк», [PERSON] та [PERSON] укладено додаткові угоди до договорів поруки б/н від 24.07.2007. Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 24.11.2009 по справі № 2-4129/2009 на користь банку було солідарно стягнуто із [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] заборгованість по кредитному договору № 13/191к-07 від 24.07.2007 в розмірі 358 073, 97 гривень та судові витрати. Починаючи з моменту набрання судовим рішенням законної сили - з 07.12.2009, на відповідачів був покладений примусовий обов`язок виконання виконавчого листа через органи ДВС. Відтак, моментом виникнення прострочення зобов`язання з боку відповідачів, слід вважати 21.03.2010. Зобов`язання були виконані відповідачами із порушенням строків. Оскільки рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 24.11.2009 було виконано боржниками 06.07.2015, то відповідно до норм матеріального права та умов кредитного договору, кредитодавець має право на стягнення процентів, підвищених процентів за користування кредитними коштами та пені до остаточного виконання вказаного судового рішення. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогами про солідарне стягнення із відповідачів на користь ПАТ «Універсал Банк» підвищених процентів за користування кредитними коштами понад встановлені кредитним договором № 13/191к-07 від 24.07.2007 строки у сумі 15 074, 06 доларів США. Також позивач просив стягнути з відповідачів на його користь судові витрати. Ухвалою суду від 13.04.2017 вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 23.05.2017 забезпечено позов. Ухвалою суду від 09.08.2017 провадження у справі в частині вимог Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито і рішенням суду від 09.08.2017 відмовлено в задоволенні позову до [PERSON] . Однак, ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 26.10.2017 ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 09.08.2017 скасовано і справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Крім того, ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 26.10.2017 було скасовано й рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09.08.2017 і ухвалено нове, яким у позові відмовлено. Так, ухвалою суду від 16.11.2017 суддею Волошиним С.В. прийнято до свого провадження цивільну справу № 127/2182/17 в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. У зв`язку із закінченням терміну повноважень судді Волошина С.В., на виконання розпорядження керівника апарату суду № 116/18 та на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу, цивільну справу № 127/2182/17 передано на розгляд судді Вінницького міського суду Вінницької області Борисюк І.Е . Ухвалою суду від 24.05.2018 суддею Борисюк І.Е. прийнято справу до свого провадження, розгляд якої вирішено провести в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та запропоновано відповідачам надати відзиви на позов та докази у строк встановлений судом. Від відповідачів на адресу суду вказані вище документи не надходили. Ухвалою суду від 19.06.2018 з Відділу ведення архівних справ Вінницького міського суду Вінницької області витребувано матеріали цивільної справи № 127/13364/15-ц. Ухвалою суду від 23.06.2018 цивільну справу № 127/2182/17 направлено до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду на виконання ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.11.2017 та зупинено провадження у справі до закінчення перегляду судового рішення в касаційному порядку. Постановою Верховного Суду від 05.06.2019 рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09.08.2017 та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 26.10.2017 скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до [PERSON] відмовлено. 17.07.2019 з Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду до Вінницького міського суду Вінницької області повернуто цивільну справу. Ухвалою суду від 22.07.2019 поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання. 08.11.2019 через канцелярію суду представником позивача було подано заяву про зміну підстав позову, мотивовану тим, що право банку на стягнення підвищених відсотків за користування кредитними коштами з відповідачів виникло на підставі ст. 625 ЦК України, а не ст. 1048 ЦК України, як було зазначено в позові. 02.12.2019 представником позивача через канцелярію суду подано заяву про зменшення позовних вимог. Так, представник позивача просила стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь АТ «Універсал Банк» підвищені проценти за користування кредитними коштами понад встановлені кредитним договором строки в сумі 12 691, 24 доларів США з 01.02.2014 по 02.06.2015 на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України в розмірі, встановленому п. 1.1.2 та п. 1.1.3 додаткової угоди б/н від 07.04.2009 до кредитного договору № 13/191к-07 від 24.07.2007. Ухвалою суду від 03.12.2019 прийнято до розгляду заяву позивача про змінупідстав позову та зменшення позовних вимог, у зв`язку із чим запропоновано відповідачам надати відзиви на позов з урахуванням змінених вимог та докази у строк визначений судом. Від відповідачів на адресу суду вказані вище документи не надходили. Ухвалою суду від 04.02.2020 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Ухвалою суду від 28.02.2020 з Відділу ведення архівних справ Вінницького міського суду Вінницької області витребувано матеріали цивільної справи № 127/15672/16-ц. В судове засідання учасники справи не з`явилися, хоча у відповідності до ст. 128 ЦПК України були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Однак, 09.06.2020 судом отримано клопотання від представника позивача та представника відповідачів про розгляд справи у їх відсутність. Враховуючи вищевказане та положення ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив провести судове засідання у відсутність учасників справи (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання). В ході розгляду справи представник позивача підтримала зменшені позовні вимоги і просила задовольнити, аргументуючи мотивами, викладеними у заяві про зміну підстав позову від 08.11.2019. Про що, зокрема, зазначила у своєму клопотанні від 09.06.2020. Представник відповідачів позовні вимоги не визнав і просив відмовити в їх задоволенні, зважаючи на їх необґрунтованість та недоведеність належними і допустимими доказами. Про що, зокрема, зазначив у своєму клопотанні від 09.06.2020. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 24.07.2007 між ВАТ «Банк Універсальний» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 13/191к-07, згідно якого банк зобов`язався надати позичальнику у тимчасове платне користування 50 000, 00 доларів США на 240 місяців, дата погашення кредиту - 23 липня 2027 року. (т. 1 а.с. 11-17) Того ж дня, 24.07.2017, в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] вищевказаного кредитного договору, між ВАТ «Банк Універсальний», [PERSON] та [PERSON] було укладено договори поруки б/н, а також договір іпотеки із [PERSON] (т. 1 а.с. 36-37, 75-76) Відповідно до нової редакції статуту Акціонерного товариства «Універсал Банк» останнє є правонаступником за всіма правами і обов`язками Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», яке в свою чергу, є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Банк Універсальний», яке було перейменовано на Відкрите акціонерне товариство «Універсал Банк». (т. 3 а.с. 62-65) 25.07.2007 [PERSON] на підставі заяви на видачу готівки № [NUMBER] було видано кредит в сумі 50 000, 00 доларів США. (т. 1 а.с. 42) 10.03.2009 між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду б/н до кредитного договору № 13/191к-07 від 24.07.2007. (т. 1 а.с. 18-19) 07.04.2009 між сторонами укладено ще одну додаткову угоду б/н до цього ж кредитного договору, якою сторони домовилися про внесення змін до кредитного договору, виклавши його у новій редакції. (т. 1 а.с. 20-35) Також 07.04.2009 між ВАТ «Універсал Банк», [PERSON] та [PERSON] укладено додаткові угоди до договорів поруки б/н від 24.07.2007. (т. 1 а.с. 38-41) Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно із ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з умовами вищевказаного кредитного договору, додаткової угоди б/н від 10.03.2009 та додаткової угоди б/н від 07.04.2009 [PERSON] взяла на себе зобов`язання сплачувати проценти за користування кредитом до моменту повернення кредитних коштів банку. Пунктом 2.7 додаткової угоди б/н від 07.04.2009 до кредитного договору № 13/191к-07 від 24.07.2007, нарахування процентів здійснюється щоденно за методом нарахування «30/360», де 30 - кількість днів у місяці, а 360 - кількість днів у році. Встановлено процентну ставку (у тому числі звичайну базову та підвищену): із 24 липня 2007 року до 09 березня 2009 року - 12,45 % річних (звичайна процентна ставка за п. 1.1 кредитного договору № 13/191к-07 від 24.07.2007); із 10 березня 2009 року до 06 квітня 2009 року: 9,07 % річних (базова процентна ставка за п. 1.1.1 додаткової угоди б/н від 10.03.2009 до кредитного договору № 13/191к-07 від 24.07.2007); 38,85 % річних (підвищена процентна ставка за п. 1.1.1 додаткової угоди б/н від 10.03.2009 до кредитного договору № 13/191к-07 від 24.07.2007); із 07 квітня 2009 року до 09 березня 2010 року: 9,07 % річних (базова процентна ставка за п. 1.1.1 додаткової угоди б/н від 07.04.2009 до кредитного договору № 13/191к-07 від 24.07.2007); 17,07 % річних (підвищена процентна ставка за п. 1.1.1 додаткової угоди б/н від 07.04.2009 до кредитного договору № 13/191к-07 від 24.07.2007); із 10 березня 2010 року до 09 березня 2015 року: 13,88 % річних (базова процентна ставка за п. 1.1.2 додаткової угоди б/н від 07.04.2009 до кредитного договору № 13/191к-07 від 24.07.2007); 21,88 % річних (підвищена процентна ставка за п. 1.1.2 додаткової угоди б/н від 07.04.2009 до кредитного договору № 13/191к-07 від 24.07.2007); із 10 березня 2015 року: 12,95 % річних (базова процентна ставка за п. 1.1.3 додаткової угоди б/н від 07.04.2009 до кредитного договору № 13/191к-07 від 24.07.2007); 20,95 % річних (підвищена процентна ставка за п. 1.1.3 додаткової угоди б/н від 07.04.2009 до кредитного договору № 13/191к-07 від 24.07.2007). Так, звичайну процентну та базову процентну ставку застосовують у порядку, на умовах та в строки визначені пунктами 1.1, 4.4-4.9, 6.1.3 кредитного договору № 13/191к-07 від 24.07.2007 та пунктами 1.1.4, 1.1.5, 2.4-2.11, 5.3.2 додаткової угоди б/н від 07.04.2009 до зазначеного кредитного договору. За користування кредитними коштами понад встановлені договором строки, терміни сплати щомісячних платежів (або терміни погашення) застосовується підвищена процентна ставка, розмір якої визначений пунктом 1.1.1 додаткової угоди б/н від 10.03.2009 та пунктами 1.1.1-1.1.3 додаткової угоди б/н від 07.04.2009 до кредитного договору № 13/191к-07 від 24.07.2007. Таким чином, суд прийшов до висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного Судом встановлено, що позивач у зв`язку із неналежним виконанням умов кредитного договору № 13/191к-07 від 24.07.2007 неодноразово звертався до відповідачів із вимогами, зокрема про дострокове погашення кредиту (цивільні справи № 2-4129/2009, № 127/13364/15-ц, 127/15672/16-ц). Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 24.11.2009 по справі № 2-4129/2009 на користь ПАТ «Універсал Банк» солідарно стягнуто із [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] заборгованість по кредитному договору № 13/191к-07 від 24.07.2007 станом на 15.12.2008 в розмірі 358 073, 97 гривень та судові витрати. (т. 1 а.с. 44-45) Таким чином, скориставшись своїм правом, передбаченим ч. 2 ст. 1050 ЦК України, пред`явивши вимогу до відповідачів про дострокове погашення кредиту, згідно із ст. 611 ЦК України позивач змінив термін повернення кредиту, який було передбачено кредитним договором. Сам кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту. Тому, у кредитора відсутні підстави для стягнення відсотків після дати направлення вимоги про дострокове повернення кредиту, однак права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити, зокрема, три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Вищевказане узгоджується із правовими висновками викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 і від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17. Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до п. 1.1.2 і 1.1.3 додаткової угоди б/н від 07.04.2009 до кредитного договору № 13/191к-07 від 24.07.2007 підвищена процентна ставка за користування коштами понад встановлений строк (або термін погашення) становить: з 10 березня 2010 року до 09 березня 2015 року - 21,88 % річних; із 10 березня 2015 року - 20,95 % річних. Разом із тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим згідно із ч. 3 і ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові Судом прийнято до уваги заяву представника відповідача [PERSON] про застосування позовної давності, хоча її було подано до зміни підстав позову й зменшення позовних вимог. (т. 1 а.с. 171-175) Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Стягнення 3% річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову. Так, позивач визначив період для стягнення підвищених відсотків на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахованих у відповідності до п. 1.1.2 і 1.1.3 додаткової угоди б/н від 07.04.2009 до кредитного договору № 13/191к-07 від 24.07.2007 з 01.02.2014 по 01.06.2015 (включно), звернувшись з позовом до суду 01.02.2017. Таким чином, вимоги позивачем пред`явлено в межах позовної давності. Крім того, застосування строків позовної давності можливе лише в разі правомірності вимог. Однак, в даній справі суд прийшов до висновку про безпідставність пред`явлених позивачем вимог, зважаючи на наступне. Згідно з розрахунком, наведеним позивачем у заяві про зменшення розміру позовних вимог від 29.11.2019 (одержано судом 02.12.2019), розмір підвищених відсотків за період з 01.02.2014 по 01.06.2015 (включно) становить 12 691, 24 доларів США. (т. 3 а.с. 86) Водночас, судом звернуто увагу на те, що правовідносини щодо стягнення з відповідачів на користь позивача підвищених відсотків на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України в розмірі, встановленому п. 1.1.2 та п. 1.1.3 додаткової угоди б/н від 07.04.2009 до кредитного договору № 13/191к-07 від 24.07.2007 за період з 20.03.2010 по 26.10.2015 (даний період поглинає період, що є предметом спору у даній справі) були предметом спору у цивільній справі № 127/13364/15-ц, наслідком чого стало ухвалення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2016 року про відмову в задоволенні позову. Рішення не оскаржувалось і набрало законної сили. В ході розгляду справи судом було оглянуто матеріали цивільної справи № 127/13364/15-ц. Так, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14.01.2016 у цій справі було відмовлено в задоволенні позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» про стягнення із [PERSON] та [PERSON] заборгованості по кредитному договору № 13/191к-07 від 24.07.2007. З матеріалів цивільної справи № 127/13364/15-ц вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом 10.06.2015 і просив стягути з відповідачів солідарно на його користь заборгованість по відсотках за користування кредитними коштами, заборгованість по підвищених відсотках за користування кредитними коштами понад встановлений строк, які виникли станом на 18.05.2015, а також інфляційні витрати та 3 % річних станом на 15.05.2015. Крім того, позивач звернувся до суду 20.07.2016 із позовом про солідарне стягнення з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] інфляційних втрат та 3 % річних. Внаслідок розгляду цивільної справи № 127/15672/16-ц за вищевказаним позовом Вінницьким міським судом Вінницької області 14.03.2017 було ухвалено рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ «Універсал Банк». Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 31.05.2017 рішення суду першої інстанції було скасовано, провадження у справі в частині вимог до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за період з липня 2012 року по травень 2015 року закрито, а у задоволенні позовних вимог до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14.03.2017 та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 31.05.2017 в частині відмови в задоволенні позову до [PERSON] про стягнення 3 % річних за період до фактичного виконання грошового зобов`язання скасовано і справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 22.01.2020 Вінницьким міським судом Вінницької області у вищевказаній справі було ухвалено заочне рішення, яким позов задоволено частково і стягнуто із [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 20.07.2013 по 21.04.2015. В ході розгляду справи судом було оглянуто матеріали вищевказаної цивільної справи. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 встановлено, що закриваючи провадження у справі в частині вимог ПАТ «Універсал банк» про стягнення з [PERSON] та [PERSON] коштів, передбачених ст. 625 ЦК України, за період з травня 2012 року по травень 2015 року, апеляційний суд виходив з того, що такий спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав уже розглянутий у справі № 127/13364/15-ц. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2016 року в задоволенні позовних вимог, серед яких було заявлено й цю вимогу, відмовлено. Рішення не оскаржувалось і набрало законної сили. За таких обставин Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками апеляційного суду в частині скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі щодо позовних вимог ПАТ «Універсал банк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України за період з липня 2012 року по травень 2015 року, щодо відмови в задоволенні позовних вимог до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про стягнення зазначених коштів за період із червня по липень 2015 року. Судом враховано ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 26.10.2017, якою скасовано ухвалу першої інстанції від 09.08.2017 про закриття провадження у даній справі через наявність судового рішення, ухваленого з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Однак й прийнято до уваги, що на момент вирішення даного процесуального питання були інші підстави звернення до суду у позивача, враховуючи зміну останнім після цього підстав позову. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Верховний Суд у своїй постанові від 22.05.2019 у справі № 640/7778/18 роз`яснив, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Тому суд прийшов до висновку, що підстави позову у вже розглянутій цивільній справі та у цій справі не є ідентичними, а тому підстави для закриття провадження у даній цивільній справі відсутні. Однак, суд вважає, що на час звернення із даним позовом позивач вже скористався своїм процесуальним правом, звернувшись до суду із вимогою про стягнення відсотків, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, використавши заходи правоохоронного характеру для поновлення свого порушеного права. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. При цьому судом враховано, що правова природа цих відсотків є незмінною - компенсація від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, що в свою чергу, виступає способом захисту майнового права та інтересу. Отже, позивач вже використав даний спосіб захисту свого майнового права та інтересу. Тому, враховуючи вищевикладене, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 та принципи справедливості, добросовісності та розумності, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідачів «підвищених» відсотків на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України в розмірі, встановленому п. 1.1.2 та п. 1.1.3 додаткової угоди б/н від 07.04.2009 до кредитного договору № 13/191к-07 від 24.07.2007, задоволенню не підлягають. Крім того, нарахування підвищених відсотків за період з 21.04.2015 по 01.06.2015 (включно) є неправомірним, виходячи з наступного. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц встановлено, що судове рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором виконано 21 квітня 2015 року і з цього дня зобов`язання відповідачів перед банком за кредитним договором припинилося в силу положень ст. 599 ЦК України. Таким чином, 21.04.2015 зобов`язання фактично було виконано, а тому правові підстави для застосування відповідальності за прострочення грошового зобов`язання за період з 21.04.2015 по 01.06.2015 (включно) - відсутні. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі від 24.05.2019 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 і п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем в заяві про зміну підстав позову та заяві про зменшення позовних вимог, заслухавши пояснення учасників справи в ході розгляду справи та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи нижчевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню. Суд прийшов до висновку, що в даному випадку, відсутні підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом солідарного стягнення з відповідачів на його користь підвищених відсотків в сумі 12 691, 24 доларів США на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України в розмірі, встановленому п. 1.1.2 та п. 1.1.3 додаткової угоди б/н від 07.04.2009 до кредитного договору № 13/191к-07 від 24.07.2007 за період 01.02.2014 по 02.06.2015, оскільки такі вимоги є необґрунтованими і недоведеними належними і допустимими доказами, враховуючи вищевикладене. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено сплату позивачем при зверненні до суду з позовом судового збору в розмірі 5 779, 30 гривень, а також судового збору за подачу заяви про забезпечення позову в сумі 800, 00 гривень (689, 00 + 111, 00), що підтверджується квитанціями від 01.12.2016. (т. 1 а.с. 1-2, 112) Також судом прийнято до уваги зменшення позивачем позовних вимог. У цьому випадку ціна позову визначається як в іноземній валюті, так і в національній валюті України відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання заяви про зменшення позовних вимог. Виходячи саме з такої ціни позову (в національній валюті), визначається розмір судового збору, що підлягає сплаті. Однак, оскільки подання заяви про зменшення позовних вимог не співпадає з днем сплати судового збору (збір сплачено раніше - при зверненні із позовом), то останній визначається з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України саме на день сплати, а не на день подання цієї заяви, тобто станом на 01.02.2017. На що, зокрема, звернув увагу ВССУ в постанові Пленуму № 10 від 17.10.2014 (із змінами від 25.09.2015) «Про застосування судовми законодавства про судові витрати у цивіних справах». Таким чином, враховуючи вищевказане, розмір судового збору мав становити 4 865, 54 гривень. Відповідно до п. 1 ч. 1 і ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, зокрема, в разі зменшення розміру позовних вимог в розмірі переплаченої суми. Отже, судовий збір в сумі 913, 76 гривень може бути повернутий позивачу за його клопотанням в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 5 665, 54 гривень (4 865, 54 гривень - за подачу позову + 800, 00 гривень - за забезпечення позову) слід залишити за позивачем. Також судом прийнято до уваги, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, передбачену в ч. 1 ст. 353 ЦПК України (в попередній редакції - ч. 1 ст. 293 ЦПК України), або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу, передбачену у п. 2 ч. 1 ст. 389 ЦПК України (в попередній редакції - п. 2 ч. 1 ст. 324 ЦПК України), з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ст. 141 ЦПК України. На що, зокрема, звернув увагу ВССУ в постанові Пленуму № 10 від 17.10.2014 (із змінами від 25.09.2015) «Про застосування судовми законодавства про судові витрати у цивіних справах». Судом встановлено сплату позивачем судового збору при зверненні із апеляційною скаргою на ухвалу суду від 09.08.2017 в сумі 1 600, 00 гривень. (т. 2 а.с. 8) Однак, за результатами розгляду даної справи суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, тому враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 1 600, 00 гривень слід залишити за позивачем. Судові витрати, пов`язані із оскарженням саме рішень у даній справі, не підлягають розподілу судом першої інстанції, оскільки в такому випадку вирішення цього питання віднесено виключно до компетенції суду апеляційної/касаційної інстанцій. Доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано. Учасниками справи не робилися заяви в порядку ч. 8 ст. 142 ЦПК України про неможливість подати суду докази, що підтверджують розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі. Враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог, заходи забезпечення позову вжиті ухвалою суду від 23.05.2017 підлягають скасуванню, однак зберігають свою дію до набрання законної сили даним судовим рішенням. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: dismissed