Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-05 00:00:00

В серпні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, в якому просив суд постановити рішення яким стягнути з Державного підприємства Національної енергетичної компанії «Укренерго» на його, [PERSON] користь середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу за 164 робочих днів в розмірі 30684,40 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Позивач та його адвокат Єременко І.Л. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені в позові. Представник відповідача Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» за довіреністю Сапунцов В.Д. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, надав суду відзив на позов (а.с.55-58). Вислухавши сторони, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Стаття 2 ЦПК України передбачає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Стаття 6 Європейської конвенції про захист прав людини гарантує право на справедливий судовий розгляд. У судовому засіданні встановлено, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2017 року, визнано незаконним та скасовано наказ №14-к від 20 січня 2014 року про припинення трудового договору з [PERSON] виданого директором Відокремленого підрозділу «Дніпропетровські магістральні електричні мережі» Державного підприємства Національної енергетичної компанії «Укренерго» Плахтій Є.М., поновлено [PERSON] на посаді водія автотранспортних засобів служби механізації та транспорту Відокремленого підрозділу «Дніпропетровські магістральні електричні мережі» Державного підприємства Національної енергетичної компанії «Укренерго», стягнуто з Державного підприємства Національної енергетичної компанії «Укренерго» на користь [PERSON] середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 324295,70 грн., стягнуто з Державного підприємства Національної енергетичної компанії «Укренерго» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 3000 грн. та понесені [PERSON] судові витрати в розмірі 584,64 грн.; в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць рішення суду допущено до негайного виконання (а.с.10-13). Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року, вищевказане рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2017 року в частині скасування наказу від 20 січня 2014 року № 14-к про припинення трудового договору з [PERSON] , виданого директором Відокремленого підрозділу «Дніпропетровські магістральні електричні мережі» ДП «НЕК «Укренерго» скасовано; у задоволенні позовної вимоги [PERSON] до ДП «НЕК «Укренерго» про скасування наказу від 20 січня 2014 року № 14-к про припинення трудового договору відмовлено; рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2017 року в частині розміру середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу (за вирахуванням всіх необхідних податків та платежів), стягнутої з ДП «НЕК «Укренерго» на користь [PERSON] змінено з 324295,70 грн. на 172 319,10 грн.; в іншій частині рішення залишено без змін (а.с.14-17). Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2019 року (провадження № 61-37125св18) вищевказані рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року залишено без змін (а.с.100-113). На підставі вищезазначеного рішення суду в частині негайного виконання поновлення [PERSON] на роботі та виконавчого листа від 25 вересня 2017 року, головним державним виконавцем Шевченківського відділу ДВС міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Григорчуком П.В. було відкрито виконавче провадження ВП №54792542 від 28 вересня 2017 року (а.с.18). Однак, керівництвом відокремленого підрозділу «Дніпропетровські магістральні електричні мережі» ДП «НЕК «Укренерго» [PERSON] було відмовлено у поновлені на роботі з мотивуванням того, що відповідачем подана апеляційна скарга, та в зв`язку з тим, що [PERSON] надані два протилежні документи: рішення суду від 25.09.2017 року та виконавчий лист від 25.09.2017 року (а.с.20). Факт відмови відповідача у поновлені на роботі у відповідності до рішення суду свідчать Акт від 29.09.2017 року (а.с.22) та Акт від 04.10.2017 року (а.с.23) складені головним державним виконавцем Шевченківського відділу ДВС міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Григорчуком П.В. З 25 вересня 2017 року [PERSON] не був поновлений на роботі, тому вимушений прогул [PERSON] продовжувався до ухвалення 22 травня 2018 року постанови апеляційним судом Дніпропетровської області. Виконавче провадження було закінчено лише 23 червня 2018 року в зв`язку з фактичним виконанням вимог виконавчого документа. Згідно постанови апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року, розмір середньоденної заробітної плати, на підставі якого апеляційним судом був здійснений розрахунок складає 187,10 грн. Через тривалий розгляд справи апеляційним судом, та через те, що відповідачем не було поновлено [PERSON] на роботі 26 вересня 2017 року, вимушений прогул позивача затягнувся до 22 травня 2018 року, тобто ще на 164 робочих дня. На виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2017 року та постанови апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року, наказом №362-к від 23 травня 2018 року (а.с.30) [PERSON] було поновлено на посаді водія автотранспортних засобів служби механізації та транспорту відокремленого підрозділу «Дніпропетровські магістральні електричні мережі» державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго», та зобов`язано технічного директора Дніпровської ЕС [PERSON] сплатити [PERSON] кошти відповідно до рішення судів у порядку визначеному законодавством та вжити інших заходів направлених на повне виконання рішень судів. Про поновлення на роботі з 23 травня 2018 року, в трудовій книжці [PERSON] був здійснений відповідний запис (а.с.31-32). Судом встановлено, що за період з 26 вересня 2017 року по 22 травня 2018 року з вини відповідача [PERSON] знаходився у вимушеному прогулі протягом 164 робочих дня. Звернувшись в червні 2018 року до відповідача з заявою про виплату у добровільному порядку заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 26 вересня 2017 року по 22 травня 2018 року, отримав відповідь начальника департаменту автоматики, інформаційних технологій та зв`язку [PERSON] відокремленого підрозділу «Дніпровська електроенергетична система» ДП «Укренерго» №02/25065 від 21 червня 2018 року про те, що [PERSON] не звертався до відповідача ДП «Укренерго» в період часу з 26.09.2017 року по 22.05.2018 року з заявою про поновлення на роботі, про причини неявки не повідомляв, будь-яких документів, зокрема трудову книжку для оформлення поновлення на роботі підприємству не надавав (а.с.35). Оскільки час вимушеного прогулу протягом 164 робочих днів та заробітна плата за цей період не були враховані апеляційною інстанцією, і не стягнуті з відповідача, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. Представник відповідача посилаючись на пропущення [PERSON] строку звернення до суду з позовом, просив відмовити в їх задоволенні. Однак твердження представника відповідача спростовуються встановленими в судовому засіданні обставинами, з огляду на наступне. Зі змісту норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Наведена вище правова позиція узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі №522/13736/15 (провадження №61-25545сво18). Однак як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] було поновлено на робочому місці 23 травня 2018 року (а.с.30), а з позовом останній звернувся до суду 06 серпня 2018 року (а.с.4-9), а тому з огляду на встановлені обставини суд прийшов до висновку, що заява представника відповідача про застосування строку позовної давності є безпідставною та не обґрунтованою, а тому задоволенню не підлягає. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» (справа № 1-13/2013), аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Визнання наказу про звільнення незаконним автоматично тягне за собою поновлення працівника на роботі та обов`язок роботодавця виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу (справа № 223/30/16-ц від 25.09.2017 року). Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. ВСУ в постанові від 14.09.2016 року за справою №6-419цс16 сформував правову позицію щодо розрахунку середньої зарплати за час вимушеного прогулу. Відповідно ст. 235 КЗпП України передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (ч. 1); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству (ч. 3); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (ч. 5). Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже, положення ст. 235 КЗпП України передбачають виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у визначених цією статтею випадках, перелік яких є вичерпним. Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 02 листопада 2016 року у справі № 6-2261цс16. Відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 02 листопада 2016 року (№ 6-1395цс16) вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду. Нормою ст. 1 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що охорона праці - це система правових, соціально-економічних, організаційно-технічних, санітарно-гігієнічних і лікувально-профілактичних заходів та засобів, спрямованих на збереження життя, здоров`я і працездатності людини у процесі трудової діяльності. У відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України за №100 від 08.02.1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. У випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Розрахунок середньомісячної заробітної плати судом визначається наступним чином: 164 робочих днів х 187,10 грн. (середньоденна заробітна плата, яка розрахована судом апеляційної інстанції) складає 30684,40 грн. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості, справедливості та пропорційності, суд дійшов висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 30684 грн. 40 коп. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача 5000 грн. моральної шкоди, суд прийшов до наступного. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п.п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивачем не наведено з яких міркувань він виходив під час визначення моральних страждань. Належних доказів дійсного спричинення моральної шкоди, протиправності дій та її причинно-наслідкового звязку з діями відповідача не надано, оскільки у випадку здійснення порушення прав позивача сам факт порушення не може бути достатнім доказом завдання моральної шкоди (аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі №6-348ск16 від 23 березня 2016 року). Таким чином, належних та допустимих доказів наявності завданої моральної шкоди, втрати нормальних життєвих зв`язків, додаткових зусиль для організації свого життя позивачем не надано. Крім того, позивач не зазначив з яких саме міркувань виходив визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 5000 грн., чому саме ця сума є відповідним відшкодуванням. Відтак, підстави для стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок невиплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні. Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. При зверненні до суду з позовом позивач був звільнений від сплати судового збору відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Тому з відповідача в дохід держави суд стягує судовий збір в розмірі 840,80 грн. за позовні вимоги про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки позивач визначив моральну шкоду у грошовому вимірі, то позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою. Така правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року (справа № 761/11472/15-ц). Як визначено у ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Тому, суд прийшов до висновку, що з [PERSON] на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 840,80 грн. за позовні вимоги про стягнення моральної шкоди який не був сплачений позивачем при звернення до суду з позовом. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial