Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-08 00:00:00

До Березанського міського суду Київської області звернулись [PERSON] та [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку. Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що 26 грудня 2003 року між [PERSON] , її матір`ю - [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу жилого будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений Березанською державною нотаріальною конторою Київської області за реєстровим номером 4847. При цьому, договори купівлі-продажу земельних ділянок, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , сторонами не укладалися. Проте, продавцем був переданий оригінал Державного акту на право власності на землю серії І-КВ № 033586 від 20.04.2001 року, виданого на її ім`я. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина за законом у вигляді, серед іншого, на Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцем майна померлої за законом є [PERSON] , яка спадщину прийняла у встановленому законом порядку та у встановлений законом строк, про що свідчить видане Березанською міською державною нотаріальною конторою на її ім`я свідоцтво про право на спадщину за законом від 01.08.2019 року за реєстровим № 754. Маючи намір відчужити належне на праві власності нерухоме майно, в жовтні місяці 2019 року позивачки звернулися до нотаріуса, який пояснив, що, оскільки, земельна ділянка, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності іншій особі, тобто відповідачці [PERSON] , відчуження будинку не видається можливим до врегулювання даного питання. Зазначають, що наявність Державного акту на право приватної власності відповідачки на земельні ділянки серії І-КВ № 033586 від 20.04.2001 року, який посвідчує право власності відповідачки на земельні ділянки, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , на одній з яких (присадибній ділянці) розташований належний на праві власності позивачкам житловий будинок, порушує права останніх як власників житлового будинку. Відтак, вважають, що вказаний вище Державний акт на право приватної власності на землю, підлягає скасуванню, наявні всі підстави визнання за ними права власності на земельні ділянки, які згідно Державного акту на право приватної власності відповідачки на земельні ділянки серії І-КВ № 033586 від 20.04.2001 року, належать [PERSON] , а саме: для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд, площею 0,1000 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , для ведення особистого підсобного господарства, площею 0,0531 га, та, що розташована за адресою: [ADDRESS] , по Ѕ частці за кожною. Зважаючи на те, що позивачка не знала та не могла знати про порушення її прав до жовтня 2019 року, з посиланням на норми ст.ст. 253, 256, 261 ЦК України та ст. 127 ЦПК України, просить поновити [PERSON] та [PERSON] строк для звернення до суду із позовною заявою. Відтак, позивачки просять визнати недійсним та скасувати Державний акт на право приватної власності на землю серії І-КВ № 033586 від 20.04.2001 року, який посвідчує право власності [PERSON] на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), площею 0,1000 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства, площею 0,0531 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Від позивачки [PERSON] до канцелярії суду 18.05.2020 року, надійшла заява (зареєстровано за вх. № 1567 від 18.05.2020 року), у якій вона просила розгляд справи за її позовом та [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку, проводити за її відсутності (а.с. 72). Позивачка [PERSON] , належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, до суду не з`явилася, про причини неявки не повідомила, від неї не надходило заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи (а.с. 75). Відповідачка [PERSON] надіслала до суду клопотання, датоване 15.05.2020 року, зареєстроване 22.05.2020 року канцелярією суду за № 1636, у якому просила розгляд справи здійснювати за її відсутності, зазначила, що позовні вимоги визнає в повному обсязі. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, дійшов таких висновків. Відповідно до договору купівлі-продажу жилого будинку від 26.12.2003 року [PERSON] (продавець) та [PERSON] , [PERSON] (покупці) уклали договір купівлі-продажу жилого будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Березанської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 4847 (а.с. 29). Право приватної власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 22.03.2004 року Переяслав-Хмельницьким бюро технічної інвентаризації, що слідує з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 3139577 від 22.03.2004 року, номер запису 3606 в книзі 13. Форма власності: приватна, спільна часткова, по 1/2, власники: [PERSON] , [PERSON] , підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу р. № 4847 від 26.12.2003 року, Березанська ДНК (а.с. 30). [INFO] [PERSON] померла, що вбачається зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 14 вересня 2018, виданого Березанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 158 від 14.09.2018 року (а.с. 31). Доньками [PERSON] є: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується матеріалами справи, а саме: свідоцтвом про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] , повторно виданим 24 січня 2019 року Березанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 62 від 18 травня 1974 року, мати: [PERSON] (а.с. 24), свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 12 жовтня 1991 року, з якого слідує, що [PERSON] та [PERSON] уклали 12.10.1991 року шлюб, актовий запис № 108 від 12.10.1991 року, прізвище дружини після укладення шлюбу: [PERSON] (а.с. 27); свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 09.09.1985 року, згідно з яким [PERSON] уклав 09.09.1985 року шлюб із [PERSON] , про що 09.09.1985 року було зроблено відповідний актовий запис за № 62, прізвище дружини після укладення шлюбу: [PERSON] (а.с. 106); свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 25.12.1985 року, відповідно до якого батьками народженої [INFO] [PERSON] (актовий запис про народження № 257 від 25.12.1985 року) є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 25), свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 07 червня 2008 року, відповідно до якого 07.06.2008 року між [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 78 від 07.06.2008 року; прізвище дружини після укладення шлюбу: [PERSON] (а.с. 26). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, зокрема, і на Ѕ частку житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться в [ADDRESS] . Як вбачається з наданої на запит суду Березанською міською державною нотаріальною конторою копії спадкової справи № 13/2019 до майна померлої [INFO] [PERSON] , із заявою про прийняття спадщини після смерті останньої звернулася її донька [PERSON] (а.с. 103), 25.01.2019 року [PERSON] звернулася до нотаріальної контори із заявою про відмову від прийняття спадщини по закону після смерті [PERSON] (а.с. 109). 01 серпня 2019 року державним нотаріусом Березанської міської державної нотаріальної контори видано Гребельник В.В. свідоцтво про право на спадщину за законом (зареєстровано в реєстрі за № 754), що складається з Ѕ частки житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 32). Згідно з Державним актом на право приватної власності на землю серії І-КВ № 033586 від 20 квітня 2001 року, [PERSON] на підставі рішення виконкому Березанської міської ради народних депутатів від 20.09.2000 року № 149 передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,1531 гектарів в межах згідно з планом, земельна ділянка розташована на території [ADDRESS] , землю передано для ведення особистого підсобного господарства - 0,0531 га та будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд - 0,1000 га. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1202 (а.с. 33). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачки зазначали, що вони, маючи намір відчужити належне на праві власності нерухоме майно, в жовтні 2019 року звернулися до нотаріуса, який пояснив, що, оскільки, земельна ділянка, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності іншій особі, тобто відповідачці [PERSON] , відчуження будинку не видається можливим до врегулювання даного питання. В той же час, як вказано в позовній заяві, позивачкам не відоме місце перебування чи проживання [PERSON] , тому укласти договори купівлі-продажу спірних земельних ділянок в органах нотаріату не видається можливим. Однак, в ході розгляду справи судом було з`ясовано, що 19.01.2021 року [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] уклали договори купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1000 гектара, місце розташування якої: [ADDRESS] , (зареєстровано в реєстрі за № 25) та земельної ділянки площею 0,0531 гектара, місце розташування якої: [ADDRESS] , (зареєстровано в реєстрі за № 28) (а.с. 140-143). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (частини перша-третя статті 319 ЦК України). Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (ч.1, 2 ст. 78 ЗК України). За статтею 373 ЦК України земельні ділянки є об`єктами права власності. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (грунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об`єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Частиною першою статті 377 ЦК України встановлено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до частин першої та третьої статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ч. 1,4 ст. 120 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачає роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Вказані норми встановлюють єдність юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель і споруд. Власник, визначаючи юридичну долю збудованих будівель та споруд, одночасно визначає і долю земельної ділянки, на якій вони розташовані. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Статтею 381 ЦК України визначено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першоюстатті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір, на відміну від раніше чинної конституційної норми про те, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Проте поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Звертаючись до суду з даним позовом, позивачки просили суд поновити їм пропущений процесуальний строк для звернення до суду з позовом за захистом своїх порушених прав, однак, виходячи з положень ст. 257, 261 ЦК України, суд вважає, що необхідність у вирішенні питання про поновлення такого строку відсутня, оскільки він не пропущений позивачками. Як встановлено судом, станом на 19.01.2021 року власниками спірних земельних ділянок є позивачки [PERSON] та [PERSON] , тобто, їх права як власників не є порушеними, не визнаними або оспореними, у зв`язку з чим, суд вважає, що відсутній предмет спору. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed