Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

В судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] позовну заяву підтримали, та пояснили, що у 1998 році між позивачем та відповідачем [PERSON] були укладені фактичні шлюбні відносини. 16.02.2012 року вони спільно купили за 80 тис. грн. житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами на земельній ділянці площею 0,1428 га., в [ADDRESS]. На даний час це домоволодіння зареєстроване у державному реєстрі права власності на нерухоме майно по 1/2 ідеальній частині за ним та відповідачем. З 17 листопада 2017 року позивач змушений був залишити дане домоволодіння, оскільки відповідач стала чинити йому перешкоди у проживанні у спільному житловому будинку. А тому просять суд визнати за позивачем право власності на 1/2 реальну частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, в [ADDRESS], загальною вартістю 81964 грн., визнати за відповідачем право власності на 1/2 реальну частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, в [ADDRESS], загальною вартістю 81964 грн. Надали відзив щодо позовних вимог третіх осіб. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, надала відзив на позов. Пояснила, що з позивачем у фактичні шлюбні стосунки вступила восени 2000 року. Ще до цього, 11.05.2000 року за свої власні кошти, та кошти, надані їй батьками, придбала однокімнатну квартиру в смт. Короп. У грудні 2011 року вказану квартиру продала, щоб купити житловий будинок для проживання в ньому своєї сім'ї - доньки та співмешканця [PERSON] Також, у даний будинок мали намір переїхати її престарілі батьки. У лютому 2012 року придбала будинок за кошти, отримані від продажу квартири, частину коштів надали батьки, а також частина коштів була спільна зі співмешканцем. У 2013 році батьки переїхали у її будинок і стали проживати разом. За кошти батьків було проведено ремонт у будинку та придбано меблі. Вважає, що при поділі будинку, її батькам також необхідно виділити певну частину. Частку позивача в будинку оцінює в 1/4. В судовому засіданні треті особи, які заявляють самостійні позовні вимоги відносно предмету спору [PERSON] та [PERSON] свою позовну заяву про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами підтримали і просять визнати за ними право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, в [ADDRESS], виходячи із 1/4 частини кожному з них, а в разі реального поділу домогосподарства визначити такий поділ з урахуванням 1/4 частини позивачу і 3/4 частини відповідачці [PERSON] та їм, як право спільної сумісної власності. Пояснили, що вказаний будинок було придбано їх дочкою [PERSON] за кошти, які вона отримала від продажу власної однокімнатної квартири, а також кошти, що вони їй надали в сумі 20000 грн. У 2013 році вони теж переїхали у вказаний будинок і надали кошти на проведення ремонту, придбання газового котла та меблів. Даний позов зареєстровано в суді 03.10.2018 року. Згідно ухвали Коропського районного суду Чернігівської області від 11.10.2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. 29.10.2018 року, за клопотанням позивача, по справі призначено судову будівельно-технічну експертизу. 06.11.2018 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, позов третіх осіб, провадження зупинено. 07.03.2019 року провадження по справі відновлено та призначено до розгляду. Допитані у справі в якості свідків [PERSON] та [PERSON] показали, що позивача і відповідачку знають давно. В загальних рисах обізнані про обставини придбання спірного будинку. Зі слів позивачки обом відомо, що придбавати будинок допомагали її батьки. Допитана у справі в якості свідка [PERSON] показала, що саме вона продала сторонам спірний будинок. Його купували обоє: позивач і відповідач. Саме вони передали гроші за будинок. Але з розмов з відповідачкою їй було відомо, що там були, також, кошти її батьків. Заслухавши пояснення учасників, показання свідків, дослідивши надані сторонами докази, суд встановив такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. 14.12.2011 року відповідач продала належну їй однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] за 50703 грн., що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу. Згідно даного договору, вказану квартиру [PERSON] придбала 11.05.2000 року. 16.02.2012 року позивач та відповідач, згідно договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріально, придбали житловий будинок за адресою: [ADDRESS] за 80000 грн. Згідно витягу про державну реєстрацію прав № 33574073 від 23.03.2012 року, позивачу та відповідачу належить по 1/2 права власності на спірний будинок. Згідно домової книги, у спірному будинку 13.12.2011 року було зареєстровано позивача, відповідача та доньку відповідача - [PERSON] [INFO] року у будинку зареєстровано третіх осіб - [PERSON] та [PERSON] У 2017 році сторони припинили фактичні шлюбні відносини. Відповідно до ст. 60 СК України: Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 69 СК України: Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 71 СК України: Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 74 СК України: Якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Верховний Суд у справі N 214/1520/15-ц виніс постанову від 24.10.2018 року, у якій зробив наступний правовий висновок: Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Верховний Суд України у Постанові Пленуму від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя у п. 23 надав такі роз'яснення: Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Враховуючи, що між продажем відповідачем квартири за адресою: [ADDRESS] та придбанням сторонами житлового будинку за адресою: [ADDRESS] минуло два місяці, суд вважає доведеним той факт, що на придбання житлового будинку було використано кошти, отримані від продажу квартири. Позивач стверджує, що вступив у фактичні шлюбні відносини з відповідачкою у 1998 році, проте, жодного доказу на доведення цієї обставини суду не надав. Відповідачка стверджує, що фактичні шлюбні відносини з позивачем розпочалися восени 2000 року, коли позивач переїхав жити в смт Короп, і посилається на дані у його паспорті. Згідно копії паспорта позивача, він зареєструвався у квартирі відповідачки за адресою: [ADDRESS] - 28.12.2000 року. За таких обставин, суд вважає доведеним той факт, що фактичні шлюбні відносини між сторонами розпочалися восени-взимку 2000 року. Крім того, відповідно до ст. 5 ЦК України: Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. У 2000 році діяв Кодекс про шлюб та сім'ю, який взагалі не передбачав права спільної сумісної власності на майно, придбане жінкою та чоловіком, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Тобто, квартира за адресою: [ADDRESS], яка була придбана відповідачкою 11.05.2000 року, являлася її особистою приватною власністю. Отже, і гроші, отримані за продаж даної квартири, були її особистою приватною власністю. Зазначена квартира була продана за 50703 грн., а спірний будинок придбано сторонами за 80000 грн. В судовому засіданні було встановлено, що позивач і відповідач на час придбання спірного будинку, та на час спільного в ньому проживання мали постійну роботу і самостійний заробіток. Таким чином, 5/8 спірного будинку було придбано за особисті кошти відповідачки, а 3/8 будинку - за спільні. Отже, поділу між сторонами підлягає 3/8 будинку, що є їх спільною сумісною власністю. Враховуючи викладене, думку відповідача щодо частки позивача, суд приходить до висновку, що позивачеві належить 1/4 частина, а відповідачеві - 3/4 частини спірного домоволодіння. За клопотанням сторони позивача по справі було проведено судову будівельно-технічну експертизу. За його ж клопотанням на вирішення експертів було поставлено питання щодо можливості поділу будинку виходячи з рівних частин між сторонами. Експерти надали такий висновок. В той же час, сторона відповідача та третіх осіб із самостійними вимогами відмовилися від клопотання щодо призначення експертизи для визначення варіантів поділу будинку з урахуванням 1/4 частини, пославшись на відсутність коштів. Відповідно до ст.ст. 13, 81 ЦПК України у суду відсутнє право самостійно, за відсутності клопотань учасників, на свій розсуд призначати судові експертизи. Також, суд не може прийняти рішення про виділення в натурі сторонам встановлених у судовому засіданні часток будинку, так як для такої процедури необхідні спеціальні знання. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне визнати ідеальні частки сторін у спірному майні без його реального поділу та залишити майно в їхній спільній частковій власності. Щодо позовних вимог третіх осіб, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 81 ЦПК України: Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Треті особи не надали суду належних і допустимих доказів того, що спірне домоволодіння або його частина були придбані за їх особисті кошти і особисто для них. Надана розписка про отримання ними коштів за будинок у с. Кам'янська Слобода, Новгород-Сіверського району не може вважатися належним доказом даного факту, так як вона датована 10.10.2013 роком. Придбання у спірний будинок речей домашнього вжитку не впливає на розмір часток нерухомого майна при його поділі. Таким чином, у позові третіх осіб слід відмовити. Відповідно до ст. 133 ЦПК України: Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно ст. 141 ЦПК України: Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов'язані ці витрати з розглядом справи. Сторона позивача просить стягнути з відповідача сплачений судовий збір, витрати на правову допомогу в сумі 8000 грн. та витрати на залучення експерта у сумі 6864 грн. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Судову експертизу було призначено за клопотанням сторони позивача. Питання експертові було поставлено ті, які запропонувала сторона позивача. Але в результаті розгляду справи, суд не зміг скористатися висновком експерта, так як запропоновані варіанти поділу спільного майна не відповідають дійсним часткам власників. Отже, витрати на залучення експертів не мають відношення до даної цивільної справи, а тому не підлягають стягненню з відповідача. Позов було задоволено на половину від того, що просив позивач - визнано за ним право не на 1/2, а на 1/4. Отже, і судові витрати з відповідача слід стягнути у розмірі 1/2 від понесених позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: partial