Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-09 00:00:00

До Артемівського міськрайонного суду Донецької області звернулася [PERSON] (далі по тексту позивач) з позовом до Артемівського комунального підприємства «Флора» (далі по тексту відповідач), в якому вимагала стягнути з відповідача не виплачену заробітну плату за лютий-березень 2011 року в розмірі 8877 грн. 05 коп. та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату заробітної плати за період з 21.09.2011 року по 31.03.2011 року в розмірі 10625,92 грн., стягнути моральну шкоду в розмірі 2000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період роботи на посаді директора Артемівського комунального підприємства «Флора» невірно, всупереч чинному законодавству, був визначений посадовий оклад позивача, що призвело до невиплати заробітної плати в розмірі 10 625,92 грн., відсутністю належних доказів виплати заробітної плати позивачу при його звільненні з підприємства, несвоєчасністю виплати заробітної плати при звільненні позивача з підприємства. Дані обставина призвели до моральних страждань позивача, принизили його людську гідність, порушили його звичайний уклад життя, що в сукупності утворює моральну шкоду, яку позивач оцінює в розмірі 2000 грн. В письмових запереченнях проти позову та письмових поясненнях представники відповідача та третьої особи зазначили, що розрахунок посадового окладу директора Артемівського комунального підприємства «Флора» здійснювався безпосередньо [PERSON], погоджувався нею при підписанні контракту на посаді директора згаданого підприємства та відповідає розміру посадового окладу керівника підприємства, заснованого на комунальній власності, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 19.05.1999 року № 859 «Про умови і розміри оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, та об`єднань державних підприємств», що відповідач остаточно розрахувався з позивачем по заробітній платі ще 16.01.2012 року, що обумовлює пропуск тримісячного строку звернення до суду за вимогами про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку та відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. Заслухавши представників позивача, відповідача, третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до розпорядження Артемівського міського голови від 21.09.2010 року №189рк (а.с.81 т.1) позивач був призначений директором Артемівського комунального підприємства «Флора» з 21.09.2010 року за контрактом, з оплатою праці згідно з контрактом. Згідно з п.3.1 трудового контракту (а.с.82-84,168-177 т.1), підписаного 21.09.2010 року позивачем та Артемівським міським головою, позивачу був визначений посадовий оклад в розмірі 3552 грн. При цьому розрахунок посадового окладу директора Артемівського комунального підприємства «Флора» був зроблений безпосередньо позивачем та головним бухгалтером даного підприємства (а.с.85,178,241 т.1) на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 19.05.1999 року № 859 «Про умови і розміри оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, та об`єднань державних підприємств». 31.03.2011 року позивач була звільнена розпорядженням Артемівського міського голови від 31.03.2011 року № 98рк (а.с.6 т.1) з посади директора Артемівського комунального підприємства «Флора» за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. Частиною 3 статті 21 КЗпП України визначено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. За вимогою ст.9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Таким чином, законодавець України визначає трудовий контракт як угоду між працівником та власником підприємства, в якому сторони самостійно визначають умови і розмір оплати роботи працівника в межах, які б не суперечили законодавству України про працю. Постановою Кабінету Міністрів України від 19.05.1999 року № 859 «Про умови і розміри оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, та об`єднань державних підприємств», положення якого використовувалися при визначенні посадового окладу позивача у трудовому контракті, встановлені загальні засади визначення розміру посадового окладу керівника комунального підприємства. За даними засадами розмір посадового окладу керівника підприємства повинен залежати від середньооблікової чисельності працюючих в еквіваленті повної зайнятості у кратності до мінімального розміру тарифної ставки першого розряду робітника основного виробництва, а у разі, коли тарифні ставки робітників не застосовуються, - у кратності до мінімального посадового окладу (ставки) працівника основної професії, визначених у колективному договорі, враховувати складність управління підприємством, його технічну оснащеність, вартість основних фондів, рівень рентабельності та обсяги виробництва продукції (робіт, послуг). При цьому у додатку до цієї постанови визначенні коефіцієнти кратності для визначення посадового окладу керівника підприємства, заснованого на комунальній власності. У зв`язку з цим суд вважає, що посадовий оклад позивача у трудовому контракті від 21.09.2010 року був встановлений у відповідності з чинним законодавством України про працю, у межах розмірів посадових окладів, передбачених згаданою постановою Кабінету Міністрів України. При цьому суд оцінює доводи позивача про невірність встановлення розміру посадового окладу як такі, що не відповідають дійсності, оскільки не встановлення максимального розміру посадового окладу за даною постановою Кабінету Міністрів України не можна вважати порушенням законодавства при додержанні зазначених загальних засад визначення розміру посадового окладу керівника комунального підприємства та згодою працівника працювати керівником комунального підприємства за не максимальним розміром посадового окладу, пов`язаною з підписанням трудового контракту. Тому суд приходить до висновку про безпідставність вимог позивача про стягнення 10625,92 грн. як заборгованості по заробітній платі, пов`язаною з визначення його посадового окладу як керівника Артемівського комунального підприємства «Флора». Статтею 64 ЦПК України передбачено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. За вимогою ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За відомістю нарахування та виплати заробітної плати [PERSON] за період з вересня 2010 року по березень 2011 року (а.с. 35 т.1) зобов`язання відповідача по нарахуванню і виплаті позивачу заробітної плати були виконанні в повному обсязі. Дана обставина також підтверджена актом перевірки № 05-03-026/0017 від 12.07.2012 року Територіальної державної інспекції з питань праці у Донецькій області (а.с.32-34 т.1), в якому встановлено, що відповідач не має грошових зобов`язань перед позивачем, та відомостями ПАТ КБ «ПриватБанк» про перерахування заробітної плати на картковий рахунок [PERSON] за період з вересня по грудень включно 2010 року (а.с.16,17 т.2). Судом не сприймаються доводи позивача та його представника про неможливість прийняття в якості письмового доказу виплати частини заробітної плати позивачу за видатковим касовим ордером № 26 від 01.04.2011 року (а.с.46 т.1) у зв`язку з його неналежним оформленням, оскільки даний документ містить особистий підпис позивача, що посвідчує отримання відповідної грошової суми. При цьому у постанові органу дізнання про відмову в порушенні кримінальної справи від 26.07.2012 року (а.с.24 т.2) встановлено, що заробітна плата [PERSON] була виплачена в повному обсязі, виправлення, внесені в касовий ордер № 26 від 01.04.2011 року, є уточненнями. 16.01.2012 року поштовим переказом відповідачем позивачу був перерахований залишок заборгованості по заробітній платі в розмірі 645,71 грн., що підтверджується квитанцією Укрпошти про поштовий переказ (а.с.36 т.1) та відповідним листом відповідача (а.с.51,163 т.1). Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.116,117,2371 КЗпП України визначив, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався (інформаційний лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.03.2012 року № 282/0/4-12). Таким чином, враховуючи те, що позовна заява [PERSON] надійшла до суду 16.11.2012 року, остаточний розрахунок по заробітній платі з позивачем відбувся 16.01.2012 року, слід визнати, що позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та моральної шкоди в розмірі 2000 грн. з пропуском встановленого законом тримісячного строку. Поважних причин пропуску строку позовної давності позивачем не наведено, що є згідно з ст.267 ЦК України підставою для відмови у позові. У зв`язку з викладеним, приймаючи до уваги встановлені судом обставини та відповідні ним спірні правовідносини, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed