Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-15 00:00:00

В серпні 2018 року [PERSON] звернувся до Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, треті особи - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Акціонерне товариство «ОТП Банк» про припинення та вилучення запису про заборону на нерухоме майно. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що 26.06.2010 року Бабушкінським ВДВС Дніпропетровського МУЮ було винесено постанову АА №734473 про накладення арешту боржника та оголошення заборони на його відчуження. Даною постановою був накладений арешт на квартиру Позивача №143 по вул. Киргизька,3 у м. Дніпропетровську (нині-Дніпро). На даний момент через знищення відповідачем виконавчого провадження останній не має можливості припинити та вилучити запис про заборону на нерухоме майно позивача. Позивач на даний момент борг перед Акціонерним товариством «ОТП банк» погасив в повному обсязі. 07 серпня 2017 року ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська вказана позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено про проведення розгляду справи в порядку спрощеного провадження. Відповідачу було запропоновано надати відзив на позовну заяву в пятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі та надіслати копію відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду, а третім особам надати пояснення щодо позову або відзиву в десятиденний строк з дня отримання позову та відзиву на позов та надіслати копію пояснень щодо позову або відзиву та доданих до них документів іншим учасникам справи одночасно з надісланням (наданням) пояснень щодо позову або відзиву до суду. Відповідач не скористався своїм правом та не надав відзив на позовну заяву. Треті особи письмових пояснень щодо позовної заяви не надавали. Згідно статті 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, дійшов до наступного висновку. Згідно ст.4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно із ч.1 ст.81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч.3 ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В звязку з вищенаведеним суд розглядає справу за наявними у справі доказами. Судом встановлено, що 16 червня 2010 року постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Бабушкінського районного управління юстиції (правонаступником якого є Шевченківський відділ державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області) [PERSON] було відкрито виконавче провадження №19803777 за заявою ПАТ «ОТП Банк» на виконання виконавчого напису №4103, вчиненого 11.05.2010 року приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованості у загальному розмірі 476368,43 грн. по кредитному договору № ML-301/879/2007 від 17 грудня 2007 року. 26.06.2010 року Бабушкінським ВДВС Дніпропетровського МУЮ було винесено постанову АА №734473 про накладення арешту боржника та оголошення заборони на його відчуження. Даною постановою був накладений арешт на квартиру позивача №143 по вул. Киргизька,3 у м. Дніпропетровську (нині-Дніпро). 03.08.2010 року за №10104177 реєстратором Дніпропетровської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України було внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна арешт нерухомого майна на підставі вищенаведеної постанови АА №734473 Бабушкінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ. 18.03.2014 року рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська по справі №200/582/14-ц виконавчий напис №4103, вчинений 11.05.2010 року приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованості у загальному розмірі 476368,43 грн., визнано таким, що не підлягає виконанню. 21.09.2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою про закриття виконавчого провадження та зняття арешту з нерухомого майна, що належить позивачу. 05.10.2017 року своїм листом №0314/20490/7 відповідач на адресу позивача повідомив, що 24.07.2013 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п.4 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», а саме виконавче провадження знищено. В зв'язку з вищенаведеним відповідач повідомив, що закінчити виконавче провадження та зняти арешт, накладений в рамках даного виконавчого провадження є неможливим. Додатково відповідач зазначив, що в даному випадку в силу ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» зняття арешту можливе лише за рішенням суду. Станом на 24.07.2013 року діяв Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 зі змінами станом на 09.06.2013 року. Відповідно до п.4 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, а яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа. У відповідності до статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Статтею 50\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» №\~606-XIV\~передбачено,\~що у\~разі закінчення\~виконавчого провадження\~(крім\~направлення виконавчого\~документа за\~належністю іншому\~органу державної\~виконавчої служби,\~офіційного оприлюднення\~повідомлення про\~визнання боржника\~банкрутом і\~відкриття ліквідаційної\~процедури,\~закінчення виконавчого\~провадження за\~рішенням суду,\~винесеним у\~порядку забезпечення\~позову чи\~вжиття запобіжних\~заходів,\~а також\~крім випадків\~нестягнення виконавчого\~збору або\~витрат,\~пов'язаних\~з організацією\~та проведенням\~виконавчих дій),\~повернення виконавчого\~документа до\~суду або\~іншого органу\~(посадовій\~ особі),\~який його\~видав,\~арешт,\~накладений на\~майно боржника,\~знімається,\~скасовуються інші\~вжиті державним\~виконавцем заходи\~примусового виконання\~рішення,\~а також\~провадяться інші\~дії,\~необхідні у\~зв'язку\~із завершенням\~виконавчого провадження.\~Завершене виконавче\~провадження не\~може бути\~розпочате знову,\~крім випадків,\~передбачених цим\~Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Стаття 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII за таких обставин, не може бути застосована до спірних правовідносин, адже позивач не оспорює право власності на арештоване майно, адже воно і так є його власністю, а сам відповідач не може за рішенням суду скасувати арешт в рамках виконавчого провадження, яке на даний момент знищене. Відповідач не вчинив і не може вчинити дій щодо зняття арешту та відповідно вилучення відповідного запису з реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна. Відповідно до довідки АТ «ОТП Банк» від 25 липня 2018 року №301-5-5-5/155 позивач не має заборгованості перед банком по кредитному договору ML-301/879/2007 від 17.12.2007 року. Таким чином, на даний час на належне позивачу на праві власності майно безпідставно вчиняється обтяження (арешт), чим порушуються його майнові права щодо розпорядження власністю. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Нормами ч.ч. 1, 2 ст.321\~ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Такі правові регулювання містяться і в ст.1 Першого протоколу Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод». Статтею 391\~ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно статті 16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, відповідач своїми діями, щодо не скасуванню арешту та відповідно не вилучення з реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна відповідних записів щодо арешту квартири, яка належить позивачу на його вимоги, порушив гарантоване Конституцією право позивача на вільне і беззаперечне право розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Згідно з частиною 2 статті 19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підставою для реєстрації припинення обтяження є в тому числі й рішення суду, що набрало законної сили. В звязку з вищевикладеним, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача про безпідставність на теперішній час обтяжень на належне йому майно, а отже позовні вимоги про скасування обтяжень та вилучення записів про арешт майна з реєстрів підлягають задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: approved