Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

В травні 2018 року представник позивача Департаменту патрульної поліції звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди у розмірі 58399,57 грн. та судового збору у розмірі 1762 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 13.02.20-17 року о 08-57 год. за адресою: м. Київ, проспект Валерія Лобановського, сталась дорожньо-транспортна пригода за участю службового автомобіля «Тойота» д.н.з. [NUMBER] , під керуванням інспектора роти № 2 батальйону № 3 УПП в м. Києві Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції [PERSON] Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль, який знаходиться у власності позивача, отримав механічні пошкодження. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 16.03.2017 року, [PERSON] було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі 340 грн. Згідно висновку експертного дослідження вартість матеріального збитку, завданого Департаменту патрульної поліції внаслідок ДТП, в якій було пошкоджено службовий автомобіль «Тойота» д.н.з. [NUMBER] , складає 58399,57 грн. Позивач вважає, що завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоду матеріальної збитки підлягають відшкодуванню в судовому порядку. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23.05.2018 року, у справі відкрито провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17.07.2018 року, у справі закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10.10.2018 року, позов було задоволено. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24.05.2019 року, заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10.10.2018 року було скасовано та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Представник позивача в підготовче судове засідання не з`явилась. Подала письмову заяву про розгляд справи без її участі. Просила позов задовольнити з викладених в ньому підстав. Представник відповідача в підготовче судове засідання не з`явився. Подав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі. Просив в задоволенні позову відмовити. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, та заперечення відповідача, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що 13.02.2017 року о 08-57 год. в м. Києві по проспекту Лобановського відбулась дорожньо-транспортна пригода, в якій було пошкоджено автомобіль «Тойота» номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , яка знаходиться у власності Департаменту патрульної поліції. На момент вчинення зазначеної ДТП відповідач [PERSON] працював на посаді інспектора роти № 2 батальйону № 3 Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції. Винним у вказаній дорожньо-транспортній пригоді було визнано [PERSON] , що підтверджується відповідною постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 16.03.2017 року у справі № 752/3846/17. У відповідності до висновку експертного дослідження № 19/13-1/140-ЕД/17 від 20.02.2018 року, вартість матеріального збитку завданого власнику колісного транспортного засобу «Тойота» реєстраційний номер [NUMBER] складає 58399,57 грн. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З огляду на викладене вина відповідача [PERSON] у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди є доведенною, зокрема, постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 16.03.2017 року, та не заперечувалась сторонами у справі. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію», у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Суд враховує те, що дана норма є бланкетною, тобто прямого посилання на норму закону, яка підлягає застосуванню в даному випадку, -немає. Звертаючись до суду із даним позовом, Департамент патрульної поліції серед іншого посилався на положення постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», ст. 22 ЦК України щодо права особи на відшкодування збитків у результаті порушення її цивільного права, ст. 1166 ЦК України, якою врегульовано загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, та сторонами не заперечувалось, що відповідач на момент вчинення ДТП перебував в трудових правовідносинах із позивачем, та враховуючи, що спеціальним законом «Про національну поліцію України» підстави та порядок покладення на поліцейських цивільно-правової відповідальності не врегульовано, то до даного спору підлягають застосуванню загальні норми КЗпП України. З огляду на викладене, суд вважає, що посилання позивача про необхідність застосування до спірних правовідносин лише загальних положень ЦК України про відшкодування шкоди, є хибними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. Відповідно до ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві, зокрема п. 5 ч. 1 ст. 134 КЗпП України передбачено, що для притягнення працівника до повної матеріальної відповідальності в його діях на час заподіяння шкоди повинен бути умисел. Умисне заподіяння шкоди має бути підтверджено фактом наявності умислу та свідомого бажання працівника заподіяти підприємству шкоду або допустити її настання. Під час розгляду справи позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження завдання відповідачем шкоди у вигляді пошкодження транспортного засобу внаслідок умисних протиправних дій, а отже підстави для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за пошкодження автомобіля відсутні. Відтак, відповідальність відповідача за заподіяну шкоду обмежується середнім місячним заробітком працівника, однак, доказів на підтвердження розміру заробітку відповідача матеріали справи не містять. Крім того, частиною 3 ст. 233 КЗпП України встановлено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку. Зважаючи на те, що зі змісту позову не вбачається іншого, суд приходить до висновку, що позивачу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником, в день її заподіяння, тобто 13.02.2017 року, але в будь-якому випадку не пізніше прийняття постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 16.03.2017 року, якою [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення. Разом із тим, до суду із даним позовом Департамент патрульної поліції звернувся лише 21.05.2018 року. Із клопотанням про поновлення пропущеного строку звернення до суду з поважних причин, відповідно до ст. 234 КЗпП України, сторона позивача не зверталасья і про наявність таких причин в позові не зазначено. Суд враховує, що річний строк, встановлений ч. 3 ст. 233 КЗпП України, не є позовною давністю і застосовується незалежно від наявності заяви відповідача, а тому позивач пропустив встановлений законом річний термін для звернення до суду з даним позовом, а відтак після закінчення строку для звернення з позовами про стягнення з працівників шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям, працівник звільняється від обов`язку відшкодовувати завдану ним шкоду. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги підстави та обгрунтунвання позову, та те, що доводи сторони відповідача знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. У відповідності до правил ст. 141 ЦПК України, судовий збір залишити за позивачем по фактично понесеним. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed