Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

В січні 2013 року позивачі в інтересах яких діє [PERSON] звернулись до суду із позовом до [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS] особистою власністю спадкодавця [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог позивачі посилались на те, що [INFO] помер батько [PERSON] та [PERSON] - [PERSON], який на час смерті проживав в [ADDRESS]. На час його смерті залишилось спадкове майно, яке складається з квартири, розташованої за вказаною адресою, і яка належить померлому на підставі біржового контракту № 2736 від 17 жовтня 1994 року, укладеного на Маріупольській універсальній товарній біржі та зареєстрованого в БТІ міста Маріуполя на [PERSON], реєстраційний №14005724. Спадкоємцями за законом після його смерті є його доньки - позивачки по справі [PERSON], [PERSON], а також його дружина [PERSON]. Позивачки у встановлений законом шестимісячний строк подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті їх батька. Відповідачка [PERSON] спочатку відмовилась від спадщини та крім того, надала нотаріусу заяву про те, що вона не має претензій с приводу виділу їй власності на 1/2 частину квартири придбаної під час шлюбу, як дружині. Однак після того, відповідачка подала до нотаріальної контори заяву про видачу їй свідоцтва про право власності на 1/2 частину спірної квартири. Позивачі вважають, що квартира [ADDRESS] є особистою приватною власністю померлого [PERSON] хоча і була придбана в період шлюбу з відповідачкою. Так померлий [PERSON] та відповідачка [PERSON] припинили шлюбні відносини в 1993 році. В 1994 році [PERSON] придбав собі квартиру гостинного типу для особистого проживання за адресою [ADDRESS], а відповідачка придбала собі однокімнатну квартиру, також для особистого проживання за адресою [ADDRESS]. Після придбання квартир для кожного з подружжя, померлий [PERSON] та [PERSON] проживали окремо один від одного до дня смерті [PERSON]. Відповідно до вимог ст. 57 СК України суд може визнати особистою власністю дружини, чоловіка майно, придбане нею, ними під час їх окремого проживання у зв'язку із фактичним припиненням шлюбних відносин. На підставі викладеного просили суд визнати квартиру [ADDRESS] особистою власністю спадкодавця [PERSON] Позивачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились надали до суду заяви з проханням розглядати справу за їх відсутності, за участю їх представника [PERSON] В судовому засіданні [PERSON] яка діє в інтересах [PERSON] та [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги у повному обсязі, та пояснили, що [PERSON] та [PERSON] припинили шлюбні відносини в 1993 році. В жовтні 1994 року [PERSON] продали належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS] за 120 000 000 карбованців і того самого дня придбали кожний собі квартири для особистого проживання, а саме [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 80 000 000 карбованців, а [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 40 000 000 карбованців. Кожний з них був зареєстрований у своєї власності і після придбання квартир, кожний з подружжя [PERSON] мешкав у своєї квартирі до дня смерті [PERSON]. Вказані обставини, а також вимоги чинного законодавства дають підстави для визнання квартири [ADDRESS] особистою власністю [PERSON], а тому просили задовольнити позов. Відповідачка [PERSON] заперечуючи проти задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання заяв №989, №990 від 19 травня 2011 року про відмову від спадщини недійсними, визнання права власності на 1/2 частину квартири, визнання права власності на 1/6 частину спадкового майна. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалась на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. [INFO] її чоловік [PERSON] помер. На день його смерті залишилось спадкове майно, яке складається з квартири [ADDRESS], та яка належала померлому на підставі біржового контракту № 2736 від 17 жовтня 1994 року, укладеного на Маріупольській універсальній товарній біржі. Вказана угода була укладена між [PERSON] та [PERSON] та в подальшому була зареєстрована на померлого чоловіка, однак при укладанні вказаної угоди не були дотриманні вимоги законодавства щодо нотаріального посвідчення договору. Зважаючи на те, що при укладанні зазначеного договору між сторонами були досягнуті та виконані усі умови угоди вважала, що договір купівлі-продажу від 17 жовтня 1994 року, оформлений у вигляді біржового контракту, підлягає визнанню дійсним. Крім того, посилаючись на вимоги чинного цивільного та сімейного законодавства вважала, що квартира [ADDRESS], є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки вона була придбана в період шлюбу. За життя її чоловіка розділ майна не проводився, домовленості між ними про розмір долі у спільному майні не було, як не було судових рішень з цього приводу. Ще за своє життя, її померлий чоловік [PERSON], 15 березня 2011 року склав заповіт на користь її сина, [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом [PERSON]. Після смерті чоловіка, а саме 19 травня 2011 року вона подала на ім'я державного нотаріуса дві заяви про відмову від обов'язкової долі у спадщини на користь [PERSON] та відмову від долі у спільній власності подружжя в якої вона також не заперечувала проти оформлення усього спадкового майна на користь [PERSON]. Про звернення [PERSON] та [PERSON] із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] державний нотаріус її не повідомила, а тому вона була позбавлена можливості відкликати свої заяви від 19 травня 2011 року. Згідно рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 26 грудня 2012 року заповіт складений [PERSON] 15 березня 2011 року на користь [PERSON] був визнаний нікчемним. 05 січня 2013 року рішення суду набрало чинності. 25 січня 2013 року вона звернулась до Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частину спільного сумісного майна та свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/6 частину майна, яке залишилось після смерті [INFO] її чоловіка [PERSON], однак постановою завідуючої Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори від 29 січня 2013 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій. Не погоджуючись із прийнятим рішенням вона звернулась до суду за захистом свого порушеного права оскільки вважає, що її заяви від 19 травня 2011 року, які вона подала на ім'я державного нотаріуса, з прийняттям рішення Орджонікідзевського районного суду від 26 грудня 2012 року, втратили чинність. Зважаючи на наявність вказаного судового рішення про визнання заповіту від 15 березня 2011 року нікчемним, позивачка вважала, що вона має право, як спадкоємиця за законом нарівні з двома іншими спадкоємицями, на 1/6 частину спадкової маси, що залишилась після смерті її чоловіка, а також на 1/2 частину квартири в спільному сумісному майні подружжя. На підставі викладеного позивачка просила суд визнати дійсним договір купівлі-продажу (біржовий контракт №2736) квартири [ADDRESS], укладений 17 жовтня 1994 року на Маріупольській універсальній товарній біржі, визнати заяви №989, №990 від 19 травня 2011 року про відмову від спадщини недійсними, визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири в спільному сумісному майні подружжя, визнати за нею право власності на 1/6 частину спадкового майна, а разом на 2/3 частини в квартирі [ADDRESS]. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, за участю її представника [PERSON]. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали вимоги зустрічного позову [PERSON], проти задоволення основного позову [PERSON] та [PERSON] заперечували та пояснили, що квартира [ADDRESS] була придбана в період шлюбу за спільні кошти подружжя отриманні від продажу іншої квартири, а тому вона в силу вимог чинного законодавства належала [PERSON] на праві спільної сумісної власності. За життя спадкодавця [PERSON] розділ майна між сторонами не проводився, домовленості між ними про розмір долі у спільному майні не було, а тому спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. При укладанні договору дарування та при складанні заповіту кожний з подружжя надавав свою згоду на реалізацію квартир придбаних під час шлюбу сторін, що також свідчить про те, що придбані квартири належали подружжю на праві спільної сумісної власності. Оскільки заповіт складений [PERSON] на користь [PERSON] було в судовому порядку визнано нікчемним, то всі заяви [PERSON] про відмову від обов'язкової долі у спадщині та про оформлення всієї спадщини на ім'я [PERSON] втратили свою силу оскільки настає спадкування за законом. Відмова [PERSON] від спадщини за законом в матеріалах спадкової справи відсутня. На підставі викладеного вважали відмову державного нотаріуса Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори у вчиненні нотаріальних дій необґрунтованою. Крім того представники відповідача вважали, що сам факт подачі [PERSON] заяв до нотаріальної контори про оформлення спірної квартири на ім'я [PERSON] є доказом прийняття останньою спадщини, оскільки одним зі способів прийняття спадщини є факт вступу в управління чи володіння спадковим майном. [PERSON] не могла відноситись до спірної квартири інакше як до своєї оскільки 1/2 частина спірної квартири не входить до спадкової маси зважаючи на факт її придбання під час шлюбу та відношення її спільної сумісної власності подружжя. Факт проживання [PERSON] в спірній квартирі разом з [PERSON] як до його смерті так і після підтверджується актом складеним працівниками ПП «Ваш Двір». На підстави викладеного просили задовольнити позовні вимоги [PERSON], в задоволенні основного позову [PERSON] та [PERSON] просили відмовити. Представник позивачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги зустрічного позову [PERSON] визнали частково, а саме в частині визнання договору купівлі-продажу дійсним, в решті частині позовних вимог зустрічного позову просили відмовити посилаючись на наступне. Так на думку представників позивачів квартира [ADDRESS] є особистою власністю померлого [PERSON]. Посилання відповідачки [PERSON] про те що вона з березня 2011 року по день смерті [PERSON] проживала у спірній квартирі спростовується рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 26 грудня 2012 року, а також поясненнями її представника [PERSON]. Крім того, [PERSON] державним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частину спірної квартирі у зв'язку із судовою забороною у вчиненні нотаріальних дій, відсутністю правовстановлюючих документів, та наявними заявами [PERSON] про відмову від спадщини поданими у встановлений законом строк для прийняття спадщини. При усуненні вказаних вище причин, ніяких перешкод у видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частину квартири як дружині, видачі свідоцтва про право на спадщину за законом не мається. Крім того, відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визнання за нею права власності в порядку спадкування на 1/6 частину спірної квартири оскільки відповідачкою пропущено строк для подачі заяви про прийняття спадщини і про його продовження питання не ставиться і крім того при наявності умов для отримання в нотаріальної конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права власності в порядку спадкування судовому розгляду не підлягають. Відповідачка в своєму позові також не ставить питання про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час його смерті та своєчасне прийняття спадщини. Зважаючи, що строк для прийняття спадщини за законом відповідачкою пропущено і підстав для визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом не має просили відмовити відповідачці в задоволенні її вимог в цій частині. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про причини своєї неявки суд не повідомила, про день та час слухання справи повідомлялась належним чином шляхом публікації оголошення в засобах масової інформації. Представник третьої особи - Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, надав заяву з проханням розглядати справу за її відсутності. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що померлий [PERSON] приходився їй двоюрідним братом. [PERSON] та її померлий брат перебували в офіційному шлюбі і жили разом до 1993 року у квартирі розташованій по вулиці Варганова у місті Маріуполі. Після припинення шлюбних стосунків вони розміняли квартиру по вулиці Варганова і придбали кожний собі квартири, [PERSON] квартиру [ADDRESS], а [PERSON] доклав ще грошей отриманих від продажу батьківського будинку і придбав квартиру [ADDRESS]. Після придбання квартир вони роз'їхались по своїм квартирам і майже не спілкувались між собою. [PERSON] після придбання квартир із братом у його квартирі спільно не проживала. Перед смертю [PERSON] за ним доглядав [PERSON] і проживав разом із ним. Свідок [PERSON] суду пояснила, що померлий [PERSON] приходився їй рідним братом. [PERSON] та її померлий брат під час шлюбу разом проживали у квартирі розташованій по вулиці Варганова у місті Маріуполі. Через деякий час після припинення шлюбних стосунків в 1993 році, вони продали квартиру по вулиці Варганова і придбали кожний собі квартири. Коли брат покупав квартиру по вулиці Азовстальській, він докладав кошти отриманні від продажу батьківського будинку. [PERSON] після придбання братом квартирі в ній не мешкала. Після того як брат захворів та був виписаний з лікарні [PERSON] його не відвідувала та не доглядала. Наприкінці життя [PERSON] його доглядав та проживав разом із ним [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] офіційно шлюб не розривали. Допитаний свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона проживала по сусідству із померлим [PERSON]. З померлим та його дружиною [PERSON] були добрі стосунки. [PERSON] постійно проживав у квартирі по вулиці Азовтсальскій. Чи проживала постійно у вказаній квартирі [PERSON] їй не відомо, бачила що остання неоднарозово приходила та уходила з вказаної квартири. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона проживала по сусідству із [PERSON] по вулиці Варганова. В зв'язку із виниклою необхідністю, а саме необхідністю придбання квартири для сина [PERSON], вони розміняли квартиру за вказаною адресою та придбали дві окремі квартири. Після переїзду [PERSON], вона продовжувала спілкуватись з останніми та приїжджали друг до друга у гості. [PERSON] казали що придбали одну з квартир для сина [PERSON], однак чи проживав він у цій квартирі їй не відомо. Коли вона приїжджала у гості до [PERSON] у квартиру по вулиці Азовстальській, [PERSON] була також там, і як вона розуміла проживала там постійно. До своєї хвороби [PERSON] деякий час проживав у квартирі по бульвару 50 років Жовтня. Свідок [PERSON] суду пояснив, що в 1994 році він шукав собі квартиру і познайомився із родиною [PERSON], у них була двокімнатна квартира по вулиці Варганова. У нього була однокімнатна квартира на Лівому березі і він запропонував останнім розмінятись квартирами із доплатою. Вони відмовились оскільки хотіли дві квартири. Після того він знайшов для [PERSON] ще одну квартиру гостинного типу і потім вони оформили договори на товарній біржі. Йому не відомо для кого [PERSON] придбали дві квартири. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов [PERSON], [PERSON], в інтересах яких діє [PERSON] є таким, що не підлягає задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] таким, що підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Правовідносини між сторонами, з приводу придбання квартири [ADDRESS], виникли до набрання чинності Цивільного кодексу України, тому суд у відповідності з п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України застосовує положення Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) та Кодекс про шлюб та сім'ю України (в редакції 1969 року). Сторони в судовому засіданні не заперечували про факт перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 25 вересня 1975 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладання шлюбу серії [NUMBER]. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] не розірвано. Згідно свідоцтва про смерть серія [NUMBER], виданого Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції [PERSON] помер [INFO]. (а.с.6) Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожний з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно ст. 23 Кодексу про шлюб та сім'ю України майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладанні угод одним подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладання угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Частиною 2 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України передбачено, що суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. В судовому засіданні встановлено, що 17 жовтня 1994 року на Маріупольській універсальній товарній біржі між продавцями [PERSON], [PERSON] та покупцем [PERSON] був укладений біржовий контракт № 2739 (договір купівлі-продажу) згідно з яким продавці продали, а покупець придбав за 120 000 000 карбованців квартиру [ADDRESS]. Того ж самого дня, а саме 17 жовтня 1994 року на Маріупольській універсальній товарній біржі між продавцями [PERSON], [PERSON] та покупцем [PERSON], а також продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] було укладено біржові контракти № 2736 (договори купівлі-продажу) згідно яких [PERSON] придбала за 80 000 000 карбованців квартиру [ADDRESS], а [PERSON] придбав за 40 000 000 карбованців квартиру [ADDRESS]. (а.с. 65-67) Право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] зареєстровано Маріупольським БТІ 20.04.2005 року, за [PERSON] на квартиру [ADDRESS], 12.05.2011 року (а.с.107, 153) Факт окремої реєстрації [PERSON] та [PERSON] у вказаних квартирах сторонами не оспорювався, крім того сторони не заперечували, що зазначені квартири, у тому числі спірна квартира по вулиці Азовстальській, були придбані у період шлюбу вказаних осіб. Відповідно до ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд вважає, що позивачі в судовому засіданні не довили будь-якими належними та допустимими доказами наявність правових підстав, для визнання квартири [ADDRESS] особистою власністю [PERSON], заперечення відповідача, з цього приводу позивачами не спростовані. Сам по собі факт окремої реєстрації [PERSON] та [PERSON] у вказаних квартирах, зважаючи на те що з 1994 року по день смерті [PERSON] в 2011 році, вказані особи не звертались до суду з приводу розподілу майна, а також з приводу розірвання шлюбу, не є безумовним свідченням відношення [PERSON] до вказаних квартир як до особистої власності. Зважаючи на наявні в матеріалах цивільної справи нотаріально посвідчені письмові згоди [PERSON] та [PERSON] на укладання та відчуження іншим супругом спільного майна подружжя, навіть під час окремого проживання, робить неспроможними пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] в частині придбання квартир [PERSON] та [PERSON] в 1994 році в якості особистої власності. (а.с.109, 157-159) За змістом положень ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України спірна квартира [ADDRESS], що була придбана в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] - є об'єктом права їх спільної сумісної власності, а тому позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] щодо визнання спірної квартири особистою власністю [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 224 Цивільного кодексу Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 227 Цивільного кодексу Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Відповідно до ч.2 ст. 47 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. За таких певних обставин, досліджених у суді, суд вважає встановленим, що між [PERSON] та [PERSON] 17 жовтня 1994 року, мав місце договір купівлі-продажу (біржовий контракт №2736) квартири [ADDRESS], оскільки продавцем було передано майно у власність покупцеві, а покупець прийняв майно та сплатив обумовлену договором грошову суму, а тому позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст. 1235 Цивільного кодексу України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. В судовому засіданні встановлено, що ще за своє життя, а саме 15 березня 2011 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] 15 березня 2011 року, зареєстрований в реєстрі за №913, відповідно до якого заповів належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] [PERSON]. (а.с.149) Відповідно до ч.1 ст. 1273 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Після смерті [INFO] [PERSON], а саме 19 травня 2011 року [PERSON] звернулась до державного нотаріуса Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON] із заявами №989, №990 про відмову від обов'язкової долі у спадщині та відмову від права у спільній сумісній власності подружжя. Проти оформлення всього спадкового майна у тому числі квартири [ADDRESS] на ім'я [PERSON] не заперечувала. (а.с.143, 144) Згідно рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 26 грудня 2012 року за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] задоволені у повному обсязі та визнано нікчемним заповіт складений 15 березня 2011 року [PERSON] на користь [PERSON] (т.2, а.с.16-18) Також в судовому засіданні встановлено, що 25 січня 2013 року за вхідним №70 та №71 [PERSON] звернулась до Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частину спільного сумісного майна та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/6 частину майна, яка залишилась після смерті [INFO] її чоловіка [PERSON] Згідно постанови завідуючої Четвертою маріупольською нотаріальною конторою [PERSON] від 29 січня 2013 року [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, у зв'язку з тим, що Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя Донецької області 26.10.2011 року була накладена заборона вчиняти дії щодо спадкового майна; відсутні правовстановлюючі документи на вищевказану квартиру; [PERSON] відмовилась від спадщини за законом у шестимісячний строк. (т.2, а.с.19) Враховуючи данні конкретні обставини справи, суд вважає, що заяви [PERSON] від 19 травня 2011 року за №989, №990 написані останньою на ім'я державного нотаріуса Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON] про відмову від обов'язкової долі у спадщині та відмову від права у спільній сумісній власності подружжя не можуть вважатись безумовними та беззастережними, оскільки були написані остатньою за умови складання заповіту [PERSON] на ім'я її сина [PERSON] і не можуть свідчити про її небажання прийняти спадщину в іншому випадку. Зважаючи на прийняття Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя рішення від 26 грудня 2012 року про визнання нікчемним заповіту складеного 15 березня 2011 року [PERSON] на користь [PERSON], а також подання [PERSON] 25 січня 2013 року заяв до нотаріальної контори про прийняття спадщини, суд вважає, що заяви [PERSON] №989, №990 від 19 травня 2011 року на ім'я державного нотаріуса Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON] про відмову від обов'язкової долі у спадщині та відмову від права у спільній сумісній власності подружжя, підлягають визнанню недійсними. З огляду на викладене, з урахуванням вимог чинного законодавства, суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності у спільній сумісній власності подружжя на 1/2 частку квартири [ADDRESS]. Що стосується позовних вимог [PERSON] в частині визнання за нею права власності на спадщину за законом на 1/6 частину майна, що залишилась після смерті [INFO] її чоловіка [PERSON] то вони на думку суду задоволенню не підлягають зважаючи на положення п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», згідно якого, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. На підставі викладеного ст.ст. 22, 23, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, ст. 47, 224, 227 Цивільного кодексу Української РСР, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування»,

Outcome: partial