Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

До Артемівського районного суду м. Луганська надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне об'єднання» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, в обґрунтування якої позивач зазначив, що 19.08.2013р. його було звільнено з підприємства відповідача за скороченням штату на підставі наказу № 48-к-02/7 ЛГ від 16.08.2013р. Своє звільнення позивач вважає незаконним оскільки на його думку, посада інспектора з енергозбуту, яку він обіймав, не була передбачена до скорочення згідно до наказу 343/ос від 27.08.2013р. Позивач зазначає, що 30.05.2013р. він подав на адресу відповідача заяву про переведення до новоутвореного підрозділу - «Восточный РЭС», однак своїм наказом № 614/ос від 18.06.2013р. відповідач включив його до списку осіб, які підлягають звільненню за скороченням штату та повідомив про скорочення. З 19.06.2013р. позивачеві щоденно відповідачем надавався список вакантних посад, на якому позивач робив запис про свою згоду на переведення на посаду інженера 1-ої категорії ЛП ССУ ТОВ «ЛЕО» з обслуговування Луганського регіону, подав з цього приводу заяву та отримав відмову від відповідача. 14.08.2013р. позивач згідно до списку вакантних посад подав заяву про переведення на посаду провідного інженера (постійно) в договірний відділ по роботі з основними споживачами апарату управління ТОВ «ЛЕО». Відповіді на свою заяву позивач до цього часу не отримав, що на його думку є порушенням вимог ст. 40 КЗпП України. Посилаючись на вищевказані обставини, позивач просив суд визнати його звільнення незаконним та поновити його на роботі на тій самій посаді, а також стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, зазначаючи про те, що його було звільнено виключно через особисту неприязнь керівництв та перед звільненням, з боку керівництва підприємства, на нього здійснювався моральний та матеріальний тиск, незаконним звільненням було завдано душевних страждань, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 30000грн. В судовому засіданні [PERSON] свій позов підтримав та просив суд його задовольнити в повному обсязі з вищенаведених підстав. Представник відповідача в судовому засіданні проти заявленого позову заперечувала посилаючись на те, що згідно до наказу ТОВ «ЛЕО» № 343/ОС від 27.03.2013р. Луганські міські електричні мережі з 01.06.2013р. було реорганізовано в два нові райони електричних мереж: Східного РЕМ та Західного РЕМ, у зв'язку з чим, склад енергоінспекції Луганських МЕМ з 01.06.2013р. було переведено у новостворені підрозділи на підставі заяв працівників. [PERSON] заяву про переведення на посаду інспектора енергоінспекції Східного або Західного РЕМ керівництву підприємства не надавав, у зв'язку з чим він не був переведений до вказаних підрозділів. Отже посилання позивача не те, що відповідач відмовився перевести його на вакантну посаду інспектора зі збуту не відповідає дійсності. Також представник відповідача зазначив, що посилання позивача на положення п. 1 ст. 40 КЗпП України є недоречним, оскільки після скорочення посади позивача, на підприємстві не залишалось аналогічної посади та не вивільнялись інші працівники, перед якими б позивач мав переважне право на залишення на роботі. Позивачеві було запропоновано вакантні посади в ТОВ «ЛЕО», з якими він був ознайомлений 19.06.2013р., 11.07.2013р., 02.08.2013р., 13.08.2013р. та 19.08.2013р. Від запропонованих посад позивач відмовився. Заяви позивача про його переведення на посаду інженера 1-ої категорії підрозділу служби засобів обліку від 05.08.2013р. та про переведення на посаду провідного інженера в договірний відділ від 14.08.2013р. були залишені відповідачем без задоволення, оскільки станом на 06.08.13р. посада інженера 1-ої категорії вже була зайнята, а станом на 09.08.2013р. посада провідного інженера була виведена зі штатного розкладу підприємства. Посилаючись на вказане, представник відповідача зазначив, що в діях ТОВ «ЛЕО» відсутні порушення вимог трудового законодавства України, у зв'язку з чим просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі за необґрунтованістю. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи у їх сукупності суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «ЛЕО» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач працював на підприємстві відповідача на посаді інспектора енергозбуту інспекції енергозбуту з 07.09.2011р. на підставі наказу № 121к-04 від 06.09.2011р., про що в його трудовій книжці мається відповідний запис (а. с. 36-39). Згідно до наказу ТОВ «ЛЕО» № 343/ОС від 27.03.13. його структурний підрозділ - Луганські міські електричні мережі з 01.06.2013р. було реорганізовано в два нові районні електричні мережі: Східного РЕМ та Західного РЕМ, що в свою чергу передбачало переведення особового складу енергоінспекції Луганських МЕМ з 01.06.13р. до новостворених підрозділів. Дослідженням змісту вищевказаного наказу встановлено, що цим розпорядчим актом відповідача скорочення штату енергоінспекції не передбачалось, у зв'язку з чим позивач мав бути переведений відповідачем до одного з новостворених структурних підрозділів. Відповідно до частини другої статті 32 КЗпП України не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому самому підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Враховуючи вищевказане та приймаючи до уваги те, що наказом № 343/ОС від 27.03.13р. передбачалось переміщення позивача на тому самому підприємстві в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, в даному випадку згода позивача на таке переміщення не потребувалась, у зв'язку з чим, суд визнає недоречним та необґрунтованим зауваження представника відповідача про відсутність з боку позивача письмової заяви про його переведення до одного з новоутворених структурних підрозділів. 18.06.2013р. ТОВ «ЛЕО» було видано наказ № 614/ос про скорочення штатних одиниць ТОВ «ЛЕО», згідно до якого було скорочено штатну одиницю посади інспектора енергозбуту Луганської МЕМ, яку обіймав позивач (а.с. 22-23). 19.06.2013р. позивач отримав попередження про його скорочення та список вакантних посад для працевлаштування (а.с. 24). Як вбачається зі змісту вищевказаного наказу, відповідач здійснив скорочення посади інспектора енергозбуту Луганської МЕМ, тобто підрозділу, який згідно до наказу № 343/ОС від 27.03.13р. станом на 18.06.13р. вже не існував, оскільки був реорганізований шляхом створення двох нових МЕМ. Наказ № 614/ос від 18.06.2013р. було реалізовано наказом № 48к-02/7 ЛГ від 16.08.13р. про звільнення позивача у зв'язку зі скороченням штату на підставі ст. 40 п. 1 КЗпП України (а.с. 12). З вищевказаного видно, що відповідач в порушення свого власного наказу № 343/ОС від 27.03.13р. не перемістив позивача до одного з двох новоутворених РЕМ та залишив його у штаті неіснуючого підрозділу та в подальшому скоротив цю посаду з посиланням на наказ № 343/ОС від 27.03.13р., який не передбачав скорочення займаної позивачем посади інспектора енергозбуту. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, утому числі у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Однак, як видно з наявних в матеріалах справи доказів, відповідач не приймав рішень про скорочення штату інспекції енергозбуту будь-яких з двох новостворених РЕМ, до одного з яких мав бути переміщений позивач, у зв'язку з чим, суд визнає звільнення позивача незаконним та таким, що суперечить вимогам чинного КЗпП України. За для дотримання вимог трудового законодавства при звільненні позивача, відповідач спочатку повинен був у відповідності до вимог ч. 2 ст. 32 КЗпП України перемістити позивача до штату одного з новоутворених підрозділів та лише потім приймати рішення про скорочення посади інспектора з енергозбуту. При цьому відповідач при вивільненні працівників, мав приймати своє рішення про їх звільнення з врахуванням вимог ст. 42 КЗпП України щодо дотримання переважного права на залишення на роботі тих працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці, а при рівних кваліфікації та продуктивності праці з врахуванням вимог частини другої зазначеної статті. Вищевказаних вимог чинного трудового законодавства України відповідач не виконав та допустив безпідставне звільнення позивача, у зв'язку з чим суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] про визнання його звільнення незаконним та поновлення на посаді інспектора з енергозбуту ТОВ «ЛЕО». Враховуючи те, що на цей час структурний підрозділ - Луганські міські електричні мережі, в якому працював позивач вже не існує, [PERSON] має бути поновлений відповідачем на посаді інспектора енергозбуту одного з структурних підрозділів, які були створені на базі Луганського МЕМ, тобто Східного або Західного РЕМ. Згідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Згідно до абз. 3 п. 32 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.92. № «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 ( 100-95-п ). На підставі наявної в матеріалах справи довідки про заробітну плату позивача № 164 від 19.08.2013р. (а.с. 33) його сукупна заробітна плата за останні два місяці роботи на ТОВ «ЛЕО» тобто за липень та червень 2013р. склала 8507,7грн. та відповідно середня заробітна плата позивача складає 4253,85грн. Середній заробіток позивача за один рік після його незаконного звільнення складає 51046,2грн. З вищевказаної суми середнього заробітку має бути вирахувана сума виплаченої позивачеві вихідної допомоги в сумі 3615,68 грн. Судом не встановлено фактів отримання позивачем за час вимушеного прогулу іншого доходу, заробітної плати, соціальних допомог та іншого. Таким чином, сума середнього заробітку за період вимушеного прогулу позивача за один рік за вирахуванням виплаченої йому відповідачем вихідної допомоги складає 47 430, 52 грн. та підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] Стосовно позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача на його користь відшкодування завданої моральної шкоди, суд дійшов наступного висновку. Згідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Разом з тим, суд приймає до уваги роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 4 та п. 5 його Постанови від 31.03.1995р. № 4, а саме про те, що в своєму позові про стягнення моральної шкоди позивач має зазначати в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. З огляду на вищезазначене один лише факт порушення прав позивача не є безумовною підставою для прийняття судом рішення про стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди в заявленому позивачем розмірі. Зважаючи на те, що позивач в своєму позові обмежився лише твердженням про завдання йому моральної шкоди та в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів цим обставинам, не обґрунтував розрахунку заявленої до стягнення суми відшкодування, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача заявленої [PERSON] суми відшкодування моральної шкоди. Разом з тим, враховуючи те, що факт порушення трудових прав позивача знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду справи, з огляду на протиправність поведінки відповідача, тривалості порушення прав та інтересів позивача, небажання відповідача добровільно відновити порушені трудові права позивача, суд визнає встановленим той факт, що позивач зазнав душевних страждань та був вимушений вживати додаткових зусиль для відновлення своїх порушених прав. Враховуючи вказане та виходячи з міркувань розумності та справедливості, суд вважає за необхідне визначити розмір відшкодування завданої позивачеві моральної шкоди в сумі 1000грн. Таким чином суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне об'єднання» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial