Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-02 00:00:00

В червні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Білозерської міської ради, третя особа Головне управління Держгеокадастру у Добропільському районі, про визнання недійсним державного акту на право власності на землю серії [NUMBER] зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 494 від 19 липня 1996 року виданого на ім`я [PERSON] . В обґрунтування позову посилається на те, що йому відповідно до рішення Білозерської міської ради народних депутатів від 09 липня 1996 року було передано у приватну власність земельну ділянку в розмірі 0,10 га по [ADDRESS] для будівництва та експлуатації житлового будинку та господарських споруд. На підставі даного рішення він отримав державний акт на право приватної власності на землю від 19 липня 1996 року. На цій земельній ділянці він побудував будинок та господарські споруди. Відповідно до спірного державного акту, земельна ділянка площею 0,10 га розділена на дві окремі земельні ділянки, одна з яких 0,075 га розташована за адресою [ADDRESS] , де розташований житловий будинок. А друга площею 0,025 на за адресою [ADDRESS] . При розробленні технічної документації у пояснювальній записці до технічної документації зазначено, що виходячи з того, що земельні ділянки мають різні адреси, то кадастровий номер з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд може бути присвоєний тільки земельній ділянці площею 0,75 га по [ADDRESS] . Даний факт порушує його право власності володіти та розпоряджатися своїм майном, а тому відповідно до вимог ч.1 ст. 155 ЗК України просить визнати недійсним державний акт на право власності на землю серії [NUMBER] зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 494 від 19 липня 1996 року виданого на ім`я [PERSON] . Позивач в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, звернувся в суд з заявою про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача Білозерської міської ради в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду. З заявою про відкладення розгляду справи не звертались. Представник третьої особи Головне управління Держгеокадастру у Добропільському районів в судове засідання не з`явився, звернулись в суд з заявою про розгляд справи у відсутності їхнього представника. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Білозерської міської ради народних депутатів від 09 липня 1996 року передано [PERSON] земельну ділянку розміром 0,10 га по [ADDRESS] в приватну власність для будівництва та експлуатації житлового будинку і господарських споруд. Надано [PERSON] земельну ділянку площею 0,10 га по [ADDRESS] в постійне користування для городництва, по території даної ділянки проходить недіючий водопровід. (а.с.6) На підставі вищезазначеного рішення Білозерської міської ради народних депутатів від 09 липня 1996 року [PERSON] видано державний акт на право приватної власності на землю, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №494. Відповідно до якого [PERSON] передано у приватну власність земельна ділянка площею 0,10 га, яка розташована на території [ADDRESS] для будівництва та експлуатації будинку і господарських споруд. (а.с.4-5) З свідоцтва про право власності на будинковолодіння від 13 вересня 1996 року вбачається, що Будинковолодіння за адресою [ADDRESS] належить [PERSON] на праві особистої власності. (а.с.7) Згідно технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в [ADDRESS] , земельні ділянці площею 0,075 га присвоєно кадастровий № [NUMBER] . Що також підтверджується витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку. (а.с.9) З пояснювальної записки технічної документації із землеустрою вбачається, що на державному акті на право приватної власності на землю для будівництва та експлуатації житлового будинку і господарських будівель №494 від 19 липня 1996 року площею земельної ділянки 0,10 га, але на ньому відображено дві земельні ділянки по обидва боки вулиці Піонеській, які згідно генплану м.Білозерське мають різні адреси, в саме ділянка площею 0,0750 га, на які знаходиться житловий будинок знаходиться по [ADDRESS] ; друга площею 0,0250 га вільна від забудови і знаходиться по [ADDRESS] . Виходячи з вищевказаного, кадастровий номер з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд може бути присвоєний тільки земельній ділянці по [ADDRESS] . (а.с.12) Як вбачається з листа відділу у Добропільському районі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 21 червня 2019 року, що земельна ділянка площею 0,025 га, розташована по [ADDRESS] ніяким чином не може бути надана для обслуговування будівлі по [ADDRESS] . За змістом частини 1 статті 17 ЗК України 1990 року (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин) передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Згідно зі ст. 23 цього Кодексу право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Частина перша статті 15 ЦК України встановлює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких: припинення правовідношення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органу місцевого самоврядування; відшкодування заподіяння збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України). Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини першої статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Передача у власність земельних ділянок здійснювалась відповідно до чинного на той час Декрету Кабінету Міністрів України № 15-92 від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок». Згідно цього Декрету сільським радам доручалось забезпечити передачу громадянам у власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України. Право приватної власності громадян на такі земельні ділянки посвідчувалось відповідними радами, про що мав бути зроблений запис у земельно-кадастрових документах з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю, та зроблена відмітка у паспорті або документі, який його замінює. Таким чином судом встановлено і це підтверджується письмовими доказами, що при виділенні у приватну власність [PERSON] земельної ділянки в розмірі 0,10 га по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку Білозерською міською радою було включено дві земельні ділянки по обидва боки вулиці Піонеській, які згідно генплану м.Білозерське мають різні адреси, в саме ділянка площею 0,0750 га, на які знаходиться житловий будинок знаходиться по [ADDRESS] ; друга площею 0,0250 га вільна від забудови і знаходиться по вул [ADDRESS] , що у свою чергу перешкоджає власнику земельної ділянки виготовити технічну документацію на всю земельну ділянку та присвоєнні єдиного кадастрового номеру. Отже, суд приходить до висновку про порушення права [PERSON] , що підлягає судовому захисту шляхом визнання недійсним державного акту на право власності на землю серії [NUMBER] зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 494 від 19 липня 1996 року виданого на ім`я [PERSON] .

Outcome: approved