Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

В травні 2019р. позивач [PERSON] звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2-8) до відповідача [PERSON] , в якому просив суд, з урахуванням поданої зави про зміну предмету позову від 03 квітня 2020р. (а.с. 92-94): 1) визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача інформацію, яка поширена відповідачем у мережі Інтернет на його персональній сторінці в соціальній мережі «Facebook», в тому числі на відеозаписі, а саме: - «...депутат від БПП - [PERSON] терміново прибув до Києва за обіцяні 50 тис. дол. для «потрібного» голосування, коли його розіграли, подзвонивши від імені начеб то [PERSON] » (за адресою в мережі Інтернет: [INFO] ); - « … стосовно депутата [PERSON] ... повертався з-за кордону терміново заради доларової винагороди, для того, щоб проголосувати правильно» (за адресою в мережі Інтернет: [INFO] ). 2) зобов`язати відповідача протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту набрання рішенням суду в справі законної сили видалити недостовірну інформацію, поширену ним у мережі Інтернет на його персональній сторінці в соціальній мережі «Facebook», в тому числі на відеозаписі, а саме: - «...депутат від БПП - [PERSON] терміново прибув до Києва за обіцяні 50 тис. дол. для «потрібного» голосування, коли його розіграли, подзвонивши від імені начеб то [PERSON] » (за адресою в мережі Інтернет: [INFO] ); - «…стосовно депутата [PERSON] повертався з-за кордону терміново заради доларової винагороди, для того, щоб проголосувати правильно» (за адресою в мережі Інтернет: [INFO] ). 3) зобов`язати відповідача протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту набрання рішенням суду в справі законної сили спростувати недостовірну інформацію про позивача шляхом розміщення на його персональній сторінці в соціальній мережі «Facebook» за адресою в мережі Інтернет: [INFO] тексту спростування наступного змісту: «Мною, [PERSON] , [INFO] в соціальній мережі «Фейсбук» була поширена недостовірна інформація про те, що [PERSON] нібито терміново прибув до Києва за обіцяні 50 тис. дол. для «потрібного» голосування, коли його розіграли, подзвонивши від імені начеб то [PERSON] . Дана інформація не відповідає дійсності, і Прошу у [PERSON] вибачення за поширення вказаної недостовірної інформації» та відеозапису повідомлення [PERSON] про спростування недостовірної інформації наступного змісту: «Мною, [PERSON] , [INFO] в соціальній мережі Фейсбук у відеозаписі була поширена недостовірна інформація про те, що [PERSON] нібито повертався з-за кордону терміново заради доларової винагороди, для того, щоб проголосувати правильно. Дана інформація не відповідає дійсності. Прошу у [PERSON] вибачення за поширення вказаної недостовірної інформації». Ці повідомлення про спростування недостовірної інформації повинні бути розміщені на персональній сторінці відповідача в соціальній мережі «Facebook» за адресою в мережі Інтернет: [INFO] протягом строку, який є не меншим, ніж строк знаходження повідомлень з недостовірною інформацією про позивача на сторінці відповідача в соціальній мережі: «Facebook». Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що [INFO] на персональній сторінці відповідача в соціальній мережі «Facebook», останнім було поширено вищезазначену інформацію, шляхом публікації та відтворення відео, відносно позивача, як політичного діяча, народного депутата України VIII скликання, члена фракції Партії «Блок Петра Порошенка» у Верховній Раді України, звинувативши позивача у вчиненні корупційних діянь на посаді народного депутата України. На думку позивача, поширена відповідачем зазначена вище інформація відносно нього є образливою, оскільки принижує його честь і гідність, звинувачуючи його у вчиненні низки корупційних правопорушень, перебуваючи на посаді народного депутата. До того ж на думку позивача ця інформація є недостовірною. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 24 червня 2019р. позов залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 05 серпня 2019р. матеріали цивільної справи передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 жовтня 2019р. визначено головуючого суддю Піхур О.В. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Піхур О.В. від 11 жовтня 2019р. відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання. Розпорядженням від 14 січня 2020р. за № 01-08-328 здійснено повторний автоматичний розподіл справи. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 січня 2020р. визначено головуючого суддю Волошина В.О. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Волошина В.О. від 23 січня 2020р. прийнято справу до розгляду. 10 квітня 2020р. на адресу суду надійшла заява позивача про зміну предмета позову (а.с. 92-94). 09 липня 2020р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 99-106), в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що стороною позивача не доведено належними і допустимими доказами поширення саме відповідачем відносно позивача вищезазначеної інформації, яку позивач вважає недостовірною. При цьому на думку сторони відповідача зазначена інформація є оціночними судженнями останнього відносно діяльності позивача на посаді народного депутата України. 14 серпня 2020р. на адресу суду надійшов, поданий стороною позивача, експертний висновок за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет (а.с. 145-152). 14 серпня 2020р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 154-156), в якій позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, зазначив, що ним подано до суду належні і допустимі докази поширення саме відповідачем недостовірної інформації, який розуміючи неправомірність своїх дій, видалив цю інформацію з своєї персональної сторінці, при цьому відповідачем не було надано до відзиву на позов жодного належного і допустимого доказу на підтвердження того, що поширена ним відносно позивача інформація є достовірною. 28 серпня 2020р. на адресу суду надійшла подана стороною позивача довідка з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його встановлення (а.с. 173-179). 17 листопада 2020р. на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив (а.с. 206-212), в яких відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що відповідач не визнає поширення ним відносно позивача недостовірної інформації, поданий стороною позивача, в якості письмового доказу експертний висновок не є судовою експертизою, а тому не може бути взятий судом до уваги. При цьому сторона відповідача вважає, що зазначена вище інформація є оціночними судженнями. В судовому засідання позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених у позові та відповіді на відзив, просили суд позов задовольнити. Допитаний, в якості свідка, позивач суду пояснив, що він є законослухняним громадянином, і притягався до кримінальної відповідальності лише один раз. На телеканалі «1+1» у відео сюжеті його звинуватили в корупційній діяльності, та недобросовісності у виконанні обов`язків народного депутата України. В досудовому порядку він звертався до адміністрації телеканалу з проханням спростувати недостовірну інформацію, проте цього зроблено не було. На особистій сторінці відповідача в соціальній мережі «Facebook» був розміщений скріншот про позивача, як депутата, який для отримання неправомірної вигоди поспішає з відрядження з-за кордону. Ідентифікація відповідної Інтернет сторінки в соціальній мережі і належності її саме відповідачу, свідчили численні записи та фотокартки відповідача, вже в статусі керівника Міністерства культури України. Час відрядження позивачем не змінювався, оскільки позивач приймав участь у міжнародній конференції. Представник відповідача, проти позову заперечив, з підстав, наведених у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив. Відповідач, про час та місце розгляду справи був оповіщений в установленому законом порядку, в судові засідання не з`являвся, поважності причин неявки до суду не повідомив. Суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності сторони відповідача, в порядку ч. 3 ст. 211 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, допитавши позивача, в якості свідка, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача зазначала, що відповідачем [INFO] була поширена у мережі Інтернет на його персональній сторінці в соціальній мережі «Facebook», в тому числі на відеозаписі, наступні відомості, а саме: - «...депутат від БПП - [PERSON] ... терміново прибув до Києва за обіцяні 50 тис. дол. для «потрібного» голосування, коли його розіграли, подзвонивши від імені начеб то [PERSON] » (за адресою в мережі Інтернет: [INFO] ); - «…стосовно депутата [PERSON] повертався з-за кордону терміново заради доларової винагороди, для того, щоб проголосувати правильно» (за адресою в мережі Інтернет: [INFO] ). На підтвердження поширення саме відповідачем зазначеної вище інформації стороною позивача було надано експертний висновок за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет від 31 березня 2020р. за № 73/2020-ЕВ (а.с. 145-152), на спростування зазначеного письмового доказу стороною відповідача не було надано суду жодного належного і допустимого доказу. Таким чином, суд визнає, що саме відповідачем були поширені зазначені вище відомості. У відповідності зі ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації.. Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно положень ст. 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. В Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009р. за № 1 зазначено, що фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Вирішуючи дані спори суди повинні враховувати наступні відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 6 Постанови від 27 лютого 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Щодо факту поширення інформації, то під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» (діюча норма ст. 30 Закону України «Про інформацію») оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Судом повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria). Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Згідно ч. 1, 2, 4, 6 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс , Гудвіна , Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Щодо політичного дискурсу, то межі прийнятної критики щодо політиків набагато ширші, ніж щодо приватних осіб, адже перші неминуче відкривають себе для ретельної перевірки їхніх слів і дій журналістами і суспільством загалом. На це варто зважати, оцінюючи захист їхньої репутації, коли вони виступають не як приватні особи. Так, суд вважає, що відомості поширені відповідачем відносно позивача: - «...депутат від БПП - [PERSON] ... терміново прибув до Києва за обіцяні 50 тис. дол. для «потрібного» голосування, коли його розіграли, подзвонивши від імені начеб то [PERSON] »; - «… стосовно депутата [PERSON] повертався з-за кордону терміново заради доларової винагороди, для того, щоб проголосувати правильно», є оціночними судженнями відповідача щодо діяльності позивача на посаді народного депутата України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення вимог позивача (п. 1) позовних вимог) про визнання недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію позивача, відомості, які на думку сторони позивача були поширені відповідачем [INFO] (за адресами в мережі Інтернет: [INFO] ); [INFO] ). З урахуванням того, що суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги № 1), то не підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги: № 2), враховуючи те, що на час розгляду справи в суді відомості поширені відповідачем вже видалені та № 3). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати.

Outcome: dismissed