Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

В січні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначала, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS]. [PERSON] зареєстрована та проживає за цією адресою. Крім позивачки в будинку зареєстровані її син [PERSON], колишня невістка [PERSON] та онуки: [PERSON], [PERSON]. Також вказувала на те, що відповідачі за місцем реєстрації з 2003 року без поважних причин не проживають та не бажають в добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку. В зв'язку з цим [PERSON] на підставі норм ст. 405 ЦК України просила визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування належним їй житловим приміщенням. Зі свого боку відповідачі через канцелярію суду надали письмові заперечення проти позову, які обґрунтовували тим, що їхня реєстрація в належному позивачці будинку не створює останній жодних перешкод у здійсненні права власності, водночас позбавлення права [PERSON], [PERSON] на користування цим житлом автоматично позбавить відповідних житлових прав й малолітніх дітей цих відповідачів. Тому, виходячи з цих обставин, враховуючи неможливість проведення реєстрації за фактичним місцем проживання, а тому відповідачі не вбачали підстав для задоволення позову. В судовому засіданні, що проводилося без особистої участі позивачки, її представник [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним в позові. Відповідач [PERSON], а також відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні після зміни думки щодо позову вимоги [PERSON] визнали повністю. Оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін, а тому суд вважав можливим проводити розгляд справи без особистої участі позивачки. Заслухавши пояснення представника позивачки, відповідачів, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до висновку про необхідність застосування наслідків визнання позову відповідачами, передбачених ст. 174 ЦПК України, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. В судовому засіданні встановлено, що позивачка є власником житлового будинку [ADDRESS]. [PERSON] зареєстрована та проживає за цією адресою. Крім позивачки в будинку зареєстровані її син [PERSON], колишня невістка [PERSON] та онуки: [PERSON], [PERSON]. Проте з пояснень останніх та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи вбачається те, що відповідачі за місцем реєстрації понад рік без поважних причин не проживають, витрати по утриманню нерухомого майна не несуть, особистих речей цих осіб в будинку немає. Водночас відповідачі забезпечені іншим житлом, на будь-які майнові права щодо будинку [ADDRESS], в тому числі на вселення та право подальшого проживання в ньому, не претендують. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (дружина, діти, батьки власника, інші особи, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Житловий кодекс України не містить норм щодо підстав та порядку визнання членів сім'ї власника житла (в тому числі колишніх) такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Проте такі підстави та порядок визначені нормами Цивільного кодексу України, які регулюють підстави припинення сервітуту. Зокрема, положеннями ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла (в тому числі колишній) втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За такого, враховуючи встановлені обставини, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В той же час враховуючи думку представника позивачки, яка в судовому засіданні не наполягала на відшкодуванні понесених [PERSON] судових витрат, а тому ці витрати не підлягають стягненню з відповідачів.

Outcome: approved