Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-13 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів. Позов мотивований тим, що 19.11.2003 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, який зареєстрований відділом РАЦС Вінницького міського управління юстиції, про що було зроблено відповідний актовий запис № 2893. У даному шлюбі 01 вересня 2007 року народився син - [PERSON]. 16.05.2010 року рішенням Староміського районного суду шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 13.01.2017 року Вінницьким міським судом Вінницької області було винесено рішення згідно з яким вирішено стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку. На даний час на примусовому виконанні в Центральному відділі державної виконавчої служби м. Вінниця Головного територіального управління юстиції перебуває виконавче провадження ВП № 53844342 щодо виконання виконавчого листа № 127/22355/16-ц виданого 09.03.2017 Вінницьким міським судом Вінницької області за вищевказаним судовим рішенням. Станом на 01.02.2018 за відповідачем рахується заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 13 927, 69 гривень. Окрім того, від народження дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на її повному утриманні. Також позивач зазначає, що відповідач сплачує лише 664, 13 гривень в місяць, (як він сам собі нарахував), що є навіть меншим від визначеного законодавством мінімуму на дитину. Тривалий час відповідач сплачував аліменти не в повному обсязі або взагалі не сплачував, фактично користуючись відсутністю у нього майна. Добровільно змінювати розмір аліментів відповідач відмовляється. Окрім того, відповідач влаштувався на роботу і отримує заробітну плату. Позивач також вважає, що аліменти які сплачуються на даний час є занадто низькими для утримання дитини, оскільки вона постійно несе витрати на одяг, оздоровлення, спортивні заняття, лікування. Вищевикладене й стало підставою для звернення позивача до суду із вимогами про зміну розміру аліментів на утримання дитини, встановлених рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13.01.2017 року по справі № 127/22355/16-ц, шляхом стягнення щомісячно аліментів із [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку до 50 відсотків прожиткового мінімум для дитини відповідного віку. Ухвалою суду від 23.04.2018 року вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. Від представника відповідача судом було отримано 14.05.2018 року, у строк, встановлений судом, відзив на позов. У відзиві представник відповідача зазначив, що останні щомісячні оплати, здійснені відповідачем на користь позивача, становлять 2\~010, 05 гривень, що підтверджується платіжними дорученнями. Проте, матеріальне становище відповідача не покращилося, оскільки змінився його сімейний стан, а саме: 27.02.2018 року відповідач зареєстрував шлюб із [PERSON] та має від даного шлюбу трьох синів: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. На даний час його дружина знаходиться у декретній відпустці та разом із малолітніми дітьми перебувають на утриманні відповідача. Таким чином, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову та стягнути із позивача на користь відповідача суму судових витрат щодо надання правової допомоги у розмірі 4\~200, 00 гривень. (а.с. 39-41) Ухвалою суду від 15.05.2018 року в задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження було відмовлено. Позивачем відповідь на відзив надано не було. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з свідоцтвом про народження серії І-АМ № 246301, виданим повторно 02.01.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницької міського управління юстиції Вінницької області, батьками [PERSON], [INFO], записані [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 3207. (а.с. 7) Згідно з свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-АМ № 060536 виданим 14.05.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницької районного управління юстиції Вінницької області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, актовий запис № 67. (а.с. 6) Відповідно до довідки з місця проживання про склад сімї та реєстрацію № 2178 від 06.03.2018 року, виданої ТОВ «ЖЕО» [PERSON], [INFO], проживає разом із матірю [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 12) Згідно з рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13.01.2017 року по справі № 127/22355/16-ц, яке набрало законної сили 14.02.2017 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі ? частки від всіх видів заробітку (доходів), щомісячно але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 21.10.2016 року і до досягнення дитиною повноліття.(а.с. 8-9) Згідно з ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з свідоцтвом про шлюб серії І-АМ № 210691, виданим 27.02.2018 року Вінницьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, [PERSON], [INFO], 27.02.2018 року уклав шлюб із [PERSON], [INFO], актовий запис № 33. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини [PERSON]. (а.с. 43) Судом встановлено, що [PERSON] є батьком ще трьох малолітніх дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про їх народження. (а.с. 44-46) Відповідно до довідки з місця проживання про склад сімї та реєстрацію № 05-21/4302 від 04.05.2018 року, виданої МКП «Житлово-екслуатаційна контора № 7» [PERSON], [INFO], проживає разом із [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 42) Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню № 53844342 за період з 21.10.2016 по 31.10.2017, [PERSON] має заборгованість у розмірі 13\~927, 69 гривень (а.с. 11) З платіжних доручень № 67430337372993585860 від 30.01.2018 року, № P24A391921838A14867 від 23.03.2018 року та № 67430337330134628046 від 06.04.2018 року вбачається, що [PERSON] перевів за цей час позивачу в рахунок аліментів грошові кошти у загальній сумі 6\~030, 15 гривень. (а.с. 47-49) В той же час, суд не погоджується із твердженням представника відповідача про те, що відповідачем сплачуються аліменти в сумі по 2\~010, 05 гривень на місяць, зважаючи на наявну заборгованість, що підтверджується розрахунком, здійсненим державним виконавцем. (а.с. 11) Крім того, переведення на рахунок позивача коштів саме в таких сумах не свідчить про те, що дана сума є розміром щомісячних аліментів. Дані кошти можуть бути направлені на погашення існуючої заборгованості по сплаті аліментів, а не сплату поточних. Також, суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що відповідачем самостійно визначено суму аліментів, яка підлягає щомісячній сплаті, в розмірі 664, 13 гривень. Розмір аліментів і спосіб їх стягнення було визначено судовим рішенням. Саме державний виконавець визначає суму, яка підлягає стягненню в рахунок аліментів відповідно до судового рішення. Як вбачається з розрахунку заборгованості, здійсненого державним виконавцем, саме таку суму визначив виконавець за період з січня місяця по жовтень місяць 2017 року. Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в звязку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі суду від 23.04.2018 року було розяснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Відповідно до ч. 3 ст. 279 ЦПК України, якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Отже, в даному випадку процесуальні дії могли бути вчинені до 23.05.2018 року (включно). Згідно з ч. 1 ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобовязані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обовязки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються письмові пояснення, викладені в заявах по суті і докази, надані разом із ними. Судом встановлено, що сторони розірвали шлюб від якого мають спільного сина - [PERSON], [INFO], який проживає разом із матірю позивачем по справі. На підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13.01.2017 року по справі № 127/22355/16-ц, із [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі ? частки від всіх видів заробітку (доходів), щомісячно але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 21.10.2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Визначений рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13.01.2017 року по справі № 127/22355/16-ц спосіб стягнення аліментів, в даному випадку, не підлягає зміні. Однак розмір аліментів, визначений рішенням суду, на підставі ч. 1 ст. 192 СК України може бути змінений судом у випадках, передбачених цим Кодексом. При визначені наявності підстав для збільшення розміру аліментів, визначених вищевказаним судовим рішенням, судом враховано, що матеріальне становище платника аліментів з часу ухвалення рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13.01.2017 року не покращилося. Навпаки, змінився сімейний стан відповідача [PERSON] 27.02.2018 року одружився. Також, судом прийнято до уваги про перебування на його утриманні ще трьох малолітніх дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], батьком яких він є. Доказів того, що дружина відповідача перебуває у декретній відпустці і на його утриманні суду не надано. Крім того, суд вважає, що наявність значної суми заборгованості по аліментах у особи, яка офіційно працевлаштована, не може свідчити про покращення її матеріального становища. Належних доказів, які б підтверджували покращення матеріального становища відповідача, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом, позивачем не надано. В той же час, судом враховано, що платник аліментів є працездатною, здоровою людиною. Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №\~789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Однак, врівноважуючи позиції сторін, законодавець обмежує максимально можливий розмір аліментів для дитини 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. Вирішуючи питання про збільшення розміру аліментів суд виходить з того, що стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно зі становищем одержувача аліментів. Судом, також, прийнято до уваги, що обовязок утримувати дитину до досягнення нею повноліття покладено на обох батьків. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені сторонами по справі в заявах по суті, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене та положення ч. 1 ст. 192 СК України, суд дійшов до переконання у відсутності достатніх підстав для зміни розміру аліментів, встановленого рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13.01.2017 року по справі № 127/22355/16-ц, шляхом збільшення їх розміру з ? частки від заробітку (доходу) відповідача до 1/3 частки від заробітку (доходу) відповідача. Встановлений рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13.01.2017 року по справі № 127/22355/16-ц суду розмір аліментів на утримання дитини, є гарантією її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання батька окремо від дитини не повинно впливати на обсяг його прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Суд звертає увагу, що батьки зобов'язані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також зобовязані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, на що, в тому числі, необхідні й фінансові витрати. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України. Згідно з ст. 179 СК України аліменти є власністю дитини, а не того з батьків, на ім'я кого вони виплачуються. При цьому на отримувача аліментів покладається обов'язок розпоряджатися аліментами лише за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання, а також право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд прийшов до наступного висновку. Згідно із ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Судом встановлено, що позивач на момент звернення до суду була звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Доказів понесення позивачем інших судових витрат, суду не надано. Відповідачем у відзиві зазначено про понесення ним витрат на правничу допомогу в сумі 4\~200, 00 гривень, які він просив стягнути із позивача на його користь. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на правничу допомогу. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Доказів понесення відповідачем судових витрат, розмір яких встановлюється судом на підставі доказів, визначених ч. 8 ст. 141 ЦПК України, суду не надано. Таким чином, судом не встановлено документальне підтвердження понесення відповідачем витрат на правничу допомогу, а тому такі витрати не підлягають розподілу між сторонами. Доказів понесення відповідачем інших судових витрат, суду не надано. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed