Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

В серпні 2021 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про припинення права на користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що їй на підставі договору купівлі продажу №1463 від 19.09.2013 засвідченого приватним нотаріусом Нетішинського міського нотаріального округу Хмельницької області Ковальчук Л.Я. належить кімната [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі продажу від 19.09.2013 №1463 засвідчений Ковальчук Л.Я приватним нотаріусом Нетішинського міського нотаріального округу Хмельницької області. 13.06.2018 року позивачка уклала шлюб з відповідачем [PERSON] , [INFO] . Після укладенням шлюбу, позивачка зареєструвала у належний їй кімнаті відповідача, як свого чоловіка. Окрім, позивачки та відповідача в кімнаті [ADDRESS] також зареєстровані та постійно проживають члени сім`ї позивачки: донька - [PERSON] та син - [PERSON] . Рішенням Нетішинського міського суду у справі № 679/1494/20 від 04.02.2021 шлюб між сторонами було розірвано. Однак, позивачка та члени її сім`ї не мають можливості вільно користуватися своєю власністю у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача, який зловживає спиртними напоями та систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим їх спільне проживання у належній позивачці кімнаті. Позивачка неодноразово зверталася до правоохоронних органів за захистом своїх прав, працівники поліції проводили з відповідачами профілактично - роз`яснювальні бесіди щодо неприпустимості вчинення таких дій, вживали заходи попередження та громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Реєстрація відповідача у належній позивачці кімнаті [ADDRESS] , позбавляє її можливості вільно здійснювати своє право власності, зокрема, в користуванні, володінні та розпорядженні власністю, що завдає позивачці незручності. Оскільки, її право на розпорядження майном порушено, вона змушена звернутися до суду. Просить позбавити відповідача права користування житловим приміщенням - кімнатою [ADDRESS] , що є підставою для зняття його з реєстрації місця проживання. Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 12.08.2021 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 13.09.2021 закрито підготовче провадження по цивільній справі, справ призначено до судового розгляду. У судове засідання позивачка [PERSON] та її представник не з`явилися. Позивачка [PERSON] звернулася до суду з заявою, в якій просить розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, і наполягає на задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлялася своєчасно та належним чином. Однак, надіслав на адресу суду заяву в якій просить справу розглянути у його відсутності, а позовні вимоги [PERSON] задовольнити. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Нетішинського міського нотаріального округу Хмельницької області Ковальчук Л.Я. 19.09.2013, [PERSON] , [PERSON] - продавці, продали [PERSON] - покупцю, кімнату [ADDRESS] . Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 19.09.2013, [PERSON] на праві приватної власності належить 31/50 частки, а саме, кімната [ADDRESS] . Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні, виданої виконавчим комітетом Нетішинської міської ради від 04.08.2021 за адресою: кімната [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Копія рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 04.02.2021 підтверджує факт, що шлюб зареєстрований 13.06.2018 між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно копій постанов Нетішинського міського суду [PERSON] неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно своєї дружини [PERSON] (а.с. 14-19). Відповідно до рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 09.06.2021 року стосовно [PERSON] видано обмежувальний припис. (а.с. 20-22) У відповідності до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст.12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ст.29 ЦК України, місцем мешкання фізичної особи є житловий будинок, квартира чи інше приміщення гідне для мешкання в населеному пункті, в якому особа мешкає постійно або тимчасово. Відповідно до ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, громадяни України зобов`язані протягом 10 днів після прибуття на нове місце проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 156 ЖК України, передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Частиною 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України, передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Отже, за змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно положення глави 32 ЦК України визначають поняття сервітуту як права обмеженого користування чужою нерухомістю, не пов`язаного з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (частина перша статті 406 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач [PERSON] мав право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Однак, на даний час відповідач [PERSON] не пов`язаний спільним побутом з позивачкою, тому його право на користування чужим майном може бути припинено на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року по справі № 569/17013/16-ц. Таким чином, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що позивачка [PERSON] є власницею кімнати [ADDRESS] , а відповідач [PERSON] не є членом сім`ї власника помешкання, не проживає в зазначеному приміщенні та не є власником даного приміщення, не пов`язаний спільним побутом з позивачкою, а тому його право на користування чужим майном може бути припинено на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Що стосується стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. У відповідності до ч.3 ст.133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст.137 ЦПК України. Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Позивачем заявлені вимоги щодо стягнення з відповідачів витрат на професійну правову допомогу у розмірі 3600 гривень. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved