Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

В січні 2016 року, [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просить стягнути з відповідачки на його користь суму основного боргу за укладеним договором позики у розмірі 244 000 доларів США, що становить згідно Національного Банку України 5 856 000 гривень 00 коп та 6 500 гривень, що загалом складає 5 862 500 гривень, а також у якості інфляційних нарахувань на суму боргу з урахуванням 3% річних 527 625 гривень. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 29.11.2012 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, за яким він передав відповідачу грошову суму у розмірі 5 000 (пять тисяч) доларів США 00 центів зі строком повернення - 29.12.2012 року. Згодом, між ним та [PERSON] було також укладені аналогічні договори позики, відповідно до яких відповідачка [PERSON] отримувала грошові суми, а саме: 07.09.2013 року - 1 000 (одну тисячу) доларів США зі строком повернення - 30.09.2013 року; 05.10.2013 року - 10 000 (десять тисяч) доларів США зі строком повернення - 25.12.2013 року; 02.11.2013 року - 5 000 (пять тисяч) доларів США зі строком повернення - 15.11.2013 року; 10.06.2014 року - 30 800 (тридцять тисяч вісімсот) доларів США зі строком повернення - 01.07.2014 року; 16.07.2014 року - 4 000 (чотири тисячі) доларів США зі строком повернення 26.07.2014 року; 21.08.2014 року - 6 500 (шість тисяч пятсот) гривень зі строком повернення 28.08.2014 року; 01.09.2014 року - 3 700 (три тисячі сімсот) доларів США зі строком повернення 15.09.2014 року; 17.09.2014 року - 40 000 (сорок тисяч) доларів США зі строком повернення 20.09.2014 року; 08.10.2014 року - 100 000 (сто тисяч) доларів США зі строком повернення 17.10.2014 року; 04.12.2014 року - 43 000 (сорок три тисячі) доларів США зі строком повернення 27.12.2014 року; 15.01.2015 року - 1 500 (одну тисячу пятсот) доларів США зі строком повернення 25.01.2015 року. Однак, станом на 14.12.2015 року, відповідачка [PERSON] свої зобовязання не виконала, борг не повернула, про що свідчать наявні у позивача оригінали зазначених розписок. Вказує, що відповідачка щодо повернення боргу, зазначає, що в неї немає грошей, з чого слідує висновок про відсутність у відповідача наміру повертати борг. У звязку з вищевикладеним просить стягнути з відповідачки загальну суму боргу, яка складає 5 862 500 гривень, а також у якості інфляційних нарахувань на суму боргу з урахуванням 3% річних 527 625 гривень. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, однак пояснив, що у 2011 році він познайомився з [PERSON], яка орендувала у його сина приміщення. Оскільки вказане приміщення розташоване поруч з його житлом, він почав спілкуватися по-дружньому з [PERSON] та розповів останній про свою мрію, а саме про бажання придбати собі та сину квартири в одному будинку. Згодом, відповідачка йому розповіла, що влаштувалася на роботу, повязану з продажем конфіскованих банком квартир, а тому допоможе придбати йому 2 квартири за півціни, але він не повинен нікому про це розповідати. Він погодився на її пропозицію та з 07.09.2013 року почав надавати їй гроші, на зазначені нею потреби, такі як участь в торгах, страховий поліс, БТІ, для швидкості, тощо. Останні рази, ним були надані великі суми грошей, начебто як плата за самі квартири. Він розумів, що дає не малі гроші [PERSON], а тому вирішив брати від неї розписки, як гарант їх угоди. Через значний період часу, його дружина виявила пропажу грошей, після чого він розповів про свої відносини з [PERSON]. стосовно квартир. 15.01.2015 року, він останній раз давав гроші відповідачці, після чого, вона ще декілька разів йому телефонувала, а пізніше, [PERSON] повідомила йому, що з квартирами не виходить у неї, на що він сказав повернути йому кошти, які він їй надавав на придбання вказаних квартир, однак відповідачка йому відповіла, що грошей у неї поки немає. Після цього, вона почала відключати телефони, змінювала орендовані квартири. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачка про час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, про що свідчать розписки про одержання судових повісток, причину неявки суду не повідомила. Зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, надані суду докази, судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON]. боргу на загальну суму 5 862 500 гривень, переданих останній ним у позику в 2013-2015 рр., оскільки [PERSON] після настання строку повернення боргу, зазначеного у наданих нею розписках про отримання коштів не повернула йому суми боргу. Натомість, позивач в судовому засіданні на обґрунтування заявлених вимог, пояснив, що грошові кошти він [PERSON] давав не у борг, а доручав відповідачці придбати для нього та членів його сімї квартири на вигідних умовах. Тобто, він не очікував повернення відповідачкою грошових коштів у такій самій сумі, що була ним передана відповідачці [PERSON], а очікував придбання квартир. Положеннями частини 1 статті 1046 Цивільного кодексу України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правового висновку ВСУ у справі 6-63цс від 18 вересня 2013 року вказано, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.. На підставі вищенаведеного, аналізуючи наявні у матеріалах справи докази, беручи до уваги пояснення позивача, суд приходить до висновку, що між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] фактично виникли правовідносини з приводу представництва. Відповідно до ч. 1\~ст. 235 ЦК України\~удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Постановою Пленуму ВСУ № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року\~розяснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно\~\~оформляють\~\~один\~\~правочин,\~\~але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою\~\~приховати інший правочин, суд на підставі\~статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності,\~\~передбачені\~статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді\~\~вчинили,\~\~є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Відповідно до ч. 1\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1\~ст. 15 Цивільного кодексу України\~(далі\~ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В свою чергу, позивач та його представник ні в позовній заяві, ні в судовому засіданні не ставили вимогу щодо визнання договору позики удаваним, вчиненим з метою приховання іншого правочину. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо повернення боргу за договором позики, сум, повязаних з його виконанням та судових витрат, оскільки справжня правова природа укладеного договору не може вважатися позикою, тобто позивач [PERSON], як зясувалось у судовому засіданні, звернувся до суду не з тією підставою позову.

Outcome: dismissed