Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-06 00:00:00

В січні 2014 року [PERSON] звернувся з позовом до суду до [PERSON] про заборону демонстрації фільму, зобовязання вчинити певні дії та стягнення матеріальної компенсації, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником авторських прав на аудіовізуальні твори по Темі Ясновидця (Великого Цілителя XX ст., Провидця) Діда [PERSON] ([INFO]-[INFO]), уродженця Дивин Брусилівського району Житомирської області. Відеоматеріали, які були відзняті позивачем, частково були використані до створеного [PERSON] документального відеофільму «ЯСНОВИДЕЦЬ...» 2005 року. При цьому позивач зазначив, що власні оригінали відеозйомок у найкращій якості, відеоматеріали складають із більше 30 годин, відзнятих з 2003 року по 2013 рік Цілителя [PERSON] (з 11.05.2003 р. по кінець [INFO] р.) та різних заходів, пов'язаних з його особою, які неодноразово оприлюднювалися у 2003-2014 рр.. В обґрунтування позовних вимог до [PERSON] [PERSON] посилався на те, що [PERSON] порушив його авторське право, вказавши лише своє авторство фільму «Загадка Дивина» 2009 року, у якому використав власні відеоматеріали позивача 2003-[INFO] рр., а саме зйомок живого Діда [PERSON] з документального фільму «ЯСНОВИДЕЦЬ...» тощо, допустивши при цьому плагіат . Також позивач посилався на те, що наведена неправдива інформація може призвести до певних негативних наслідків для людей і для автора порад-рецептів. На думку позивача, відповідачем у справі були порушені особисті немайнові права позивача, як субєкта авторського права. Присвоївши частково аудіовізуальні твори позивача, [PERSON], на думку позивача, вчинив ще й дискримінацію, що він часто собі дозволяв по відношенню до [PERSON] з 2003 року, бо навіть не згадав позивача у фільмі «Загадка Дивина» 2009 року. За таких обставин [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив заборонити демонстрацію відеофільму «Загадка Дивина», зобов'язати [PERSON] опублікувати за власний рахунок у засобах масової інформації (газетах «Голос України» та «Урядовий кур'єр») відомостей про допущені порушення авторського права та стягнути з відповідача на його користь матеріальну компенсацію у розмірі 3 654 000 грн. . В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених в позовній заяві, просив задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідачів у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, мотивуючи тим, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» первинним суб'єктом, якому належить авторське право, є автор твору. За відсутності доказів іншого, автором твору вважається особа, зазначена як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення. Згідно вимог ст. 15 зазначеного Закону до майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) належать: а) виключне право на використання твору; б) виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами. Відповідно до ст. 17 цього Закону авторами аудіовізуального твору є: а) режисер-постановник; б) автор сценарію і (або) текстів, діалогів; в) автор спеціально створеного для аудіовізуального твору музичного твору з текстом або без нього; г) художник - постановник; д) оператор-постановник. Згідно змісту СD-диску, наданих позивачем в кінці фільму 2009 року в титрах зазначено автора ідеї та проекту - [PERSON], а також міститься конкретизоване посилання на режисера-постановника, редактора, оператора постановника та інших осіб, тобто у відповідності до вимог ст.ст. 11,17 Закону України «Про авторське право і суміжні права». Так, [PERSON] заявляє, що набув право власності на зазначені матеріали (в тому числі і на відео) на підставі ст. 344 ЦК України, тобто в порядку набувальної давності, оскільки добросовісно заволодів чужим майном і продовжує відкрито володіти протягом 10-ти років. Позивач вважає, що має право використовувати це майно (майнове право) бо [PERSON] отримав 5000 грн. за особистий збір-набір матеріалів 2002-2003 рр. В спростування позиції позивача, представник відповідача посилався на суперечливу позицію позивача, в якій останній, спочатку, стверджує про створення матеріалів у співавторстві з відповідачем, потім заявляє про набуття права власності на підставі набувальної давності, а в позові в редакції від 15.01.2014 року зазначає, що він є одноособовим власником авторських прав на аудіовізуальні твори, які є предметом спору. Крім того, [PERSON] посилався на Акт № 130903/1 створення фільму від 03.09.2013 року та Акт № 050508/1 від 08 травня 2005 року, які є ідентичними за змістом. Також позивачем не надано суду належних доказів в розумінні ст. 57 ЦПК України, які б могли підтвердили факт публічної демонстрації фільму «Загадка Дивина» 2009 року. Представник відповідача пояснив, що [PERSON] не передавав у будь-який спосіб свої майнові права [PERSON] на матеріали, автором яких він є (в тому числі і відеоматеріали), що стосується особи [PERSON] ([INFO]-[INFO]), а тому твердження [PERSON] про набуття права власності на відеоматеріали на підставі набувальної давності є надуманими. Так, відповідно до ст. 31 цього Закону автор (чи інша особа, яка має авторське право) може передати свої майнові права, зазначені у статті 15 цього Закону, будь-якій іншій особі повністю або часткою. Передача майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) оформляється авторським договором. Усі майнові права на використання твору, які передаються за авторським договором, мають бути у ньому визначені. Майнові права, не зазначені в авторському договорі ж передані суб'єктом авторського права, вважаються такими, що не передані, і зберігаються за ним. Представник відповідача зазначив, що [PERSON] не укладав будь-яких договорів з позивачем про передачу прав на використання аудіовізуального твору, автором якого є [PERSON]. За таких обставин, оскільки [PERSON] не набув виключних авторських прав на вказаний фільм під назвою під назвою «Загадка Дивина» 2009 року, автором якого є [PERSON], як первинний суб'єкт авторського права і яке виникає з моменту створення твору згідно вимог ст.ст. 435,437 ЦК України, то в такому випадку права [PERSON] відповідно не порушені, і тому правові підстави для задоволення позову у спосіб, обраний позивачем, відсутні. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, покази свідків, приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] створено аудіовізуальний твір «Ясновидець…» 2005 року, присвячений останнім 20 місяцям життя (травень 2003 грудень [INFO]) [PERSON], про що відео-студією «VVS & Со» 03 вересня 2013 року видано Акт (Свідоцтво) [NUMBER] про створення фільму (а.с.19-20). [PERSON] є власником аудіовізуального твору «Загадка Дивина» 2009 року, а саме даний фільм присвячений феномену цілителя і ясновидця [PERSON] (а.с. 68). Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про авторське право і суміжні права» використання твору будь-якою особою допускається виключно на основі авторського договору. Пунктом 1 ст. 33 Закону України «Про авторське право і суміжні права» передбачено, що договори про передачу прав на використання творів укладаються у письмовій формі. В усній формі може укладатися договір про використання (опублікування) твору в періодичних виданнях (газетах, журналах тощо). Пунктами 1, 2, 3 та 8 статті 33 Закону України «Про авторське право і суміжні права» передбачено, що договір про передачу прав на використання творів вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов (строку дії договору, способу використання твору, території, на яку поширюється передавальне право, розміру і порядку виплати авторської винагороди, а також інших умов, щодо яких за вимогою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 440 ЦК України та ч.1 ст. 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права» автору (чи іншій особі, яка має авторське право) належить виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами. Статтею 441 ЦК України передбачено, що використанням твору є зокрема, його публічне сповіщення, відтворення будь-яким способом та у будь-якій формі. Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 440 ЦК України та ч.1 ст. 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права» автору (чи іншій особі, яка має авторське право) належить виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами. Статтею 441 ЦК України передбачено, що використанням твору є зокрема, його публічне сповіщення, відтворення будь-яким способом та у будь-якій формі. У позовній заяві та в ході розгляду справи позивач посилався на те, що допустивши плагіат, відповідач порушив дані норм закону, що є підставою для стягнення з відповідача компенсації в порядку ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права». Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] зазначили, що [PERSON] дійсно здійснював відеозйомку Діда [PERSON] під час його спілкування з людьми. Зйомка здійснювалась зі згоди [PERSON], який розповідав про те, як лікує, що бачить. Відповідно до змісту висновку Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №6849/14-53 від 21 листопада 2014 року (а.с.124-141) аудіовізуальний твір [PERSON] під назвою «Загадка Дивина», 2009 року, не є переробкою «аудіовізуального твору» [PERSON] «Ясновидець...», 2005року. Також, відповідно до наданих на дослідження матеріалів справи, при створенні аудіовізуального твору [PERSON] під назвою «Загадка Дивина», 2009 року, не мало місце відтворення «аудіовізуального твору» [PERSON]. «Ясновидець...», 2005року. Так, згідно п.3.6 висновку Київського науково-дослідного інституту судових експертиз : «У записах фільмів «Загадка Дивина» та «Ясновидець» містяться спільні кадри. У записі фільму «Загадка Дивина» це - відео без звукового супроводу - зображення [PERSON]. Тільки завдяки коментарям диктора стає зрозумілим, про кого йде мова у записі. Загалом сумарно було використано 2 хвилини спільних кадрів; без звукового супроводу - 77 секунд, із звуковим супроводом - 43 секунди відеоряду (інтерв'ю із двома пацієнтами - жінкою з Молдови та чоловіком на лавочці). Аудіовізуальний запис: 3:15-3:37 (уривок «Жінка з Молдови в рожевому костюмі» (22 а); 3:37 - 3:58 (уривок «Чоловік на лавочці» (21 с); Запис відеоряду (зображення), без звукового супроводу: 6:37-6:39 (уривок «[PERSON] із піднятою рукою») (2с); 6:42 - 6:44 (уривок «[PERSON] із Броварів») (2с); 7:44 - 7:57 (уривок «[PERSON] із опущеною головою») (13с); 11:56- 12:03 (уривок «[PERSON] у кріслі») (46с); 12:02 - 12:03 (уривок «Двоє на лаві - чоловік і жінка») (1с); 12:04 - 12:10 (уривок «[PERSON] із хустинкою») (6с); 12:11 12:15 (уривок «Табличка на дереві») (4с); 13:46 - 13:50 (уривок «[PERSON] із [PERSON]») (4с); 13:51-13:57 (уривок «[PERSON] із хустинкою») (6с); 15:27 - 15:37 (уривок «[PERSON] із пляшкою в руках») (10с); 17:46 - 17:55 (уривок «[PERSON] із білявим хлопчиком на лаві») (9с); 17:55 - 17:58 (уривок «[PERSON], [PERSON] на урочистій лінійці біля школи») (3с); 25:10 - 25:14 (уривок «[PERSON] із піднятою рукою» зображення видозмінене) (4с); 16) 25:16 - 25: 22 (повторено уривок «[PERSON] у кріслі») (6с). Відповідно до ст. 9 Закону «Про авторське право і суміжні права»: «Частина твору, яка може використовуватися самостійно, у тому числі й оригінальна назва твору, розглядається як твір і охороняється відповідно до Закону». Оскільки самі ці уривки, без контексту, не ідентифікують всього фільму та не є тими частинами, що можуть використовуватися самостійно. Це поглинені кадри, відповідно до Методичних рекомендацій Держкомархів України: «Поглинені відео - і фотодокументи не розглядають відокремлено, тому що відеокадри і фрагменти документів несуть завдяки монтажу різне смислове навантаження і не мають самостійного значення. їх потрібно аналізувати, перш за все, в монтажному взаємозв'язку з усім іншим матеріалом конкретного документа.» ; ці матеріали в різних коментарях можуть по - різному, однозначно пояснювати факти. Так, наприклад, у «аудіовізуальному творі сновидець» [PERSON], жінка з Молдови - в центрі кадру, її розповідь про себе має автентичний характер, у аудіовізуальному творі «Загадка Дивина» [PERSON], скорочені кадри із жінкою з Молдови, підкріплюють аналіз і коментарі диктора, пов'язані із темою всього фільму, тобто звуковий супровід голос диктора) переважає за емоційним впливом на глядача зображувальні засоби, а відеоряд доповнює, розкриває образ цілителя [PERSON]. Отже, співпадаючі уривки тривалістю 2 хвилини, не є тими частинами, що мають самостійне значення, а тому не можуть використовуватись самостійно. Порівнюючи твори, слід зазначити, що вони мають різну форму вираження, різну послідовність використання кадрів відеоряду; в них закладено різний зміст. Обидва об'єкта мають спільне джерело походження - відбувалась зйомка певного періоду життя певної людини; фактичний матеріал збирався спільними зусиллями - працювало декілька операторів, які знімали робочий матеріал, в тому числі і оператор АУТ -1. Першоджерелами аудіовізуальних записів є відеокасети вищезазначених операторів. Загальним правилом при вирішенні експертних задач стосовно об'єктів авторського права є визначення факту, який саме об'єкт з числа досліджуваних був створений раніше. Враховуючи, що на дослідження надано завершену роботу (з використанням додатків) під назвою «Ясновидець» із зазначенням дат у титрах, які характеризують етапи проведення роботи над створенням фільму: «Знято: травень 2003 року - грудень [INFO] року. Виробництво: УУ8 & Со 2005, додатки 2012- 2013.»; друга частина «Ясновидця» містить титри - пояснення: «[PERSON] про Діда [PERSON] відзняв 2003 - [INFO] рр. Змонтовано: 2003 - 2012 рр.»; всі частини «аудіовізуального твору «Ясновидець...», наданого на дослідження, містять багаторазові посилання на ілюстрації, сторінки та глави «Книги №1», яка була видана у 2012 році; «Оригінальний файл - перші 8 хв. Відео без обробки Копія суду 8 хв. підпис © VVS, 11.05.03; із титрами: «Перша частина зйомок (оригінал) 1:55:31 © VVS &Со [PERSON] 11.05.2003», є частиною аудіовізуального твору [PERSON] «Ясновидець…», фактично завершеного у 2012 році. Отже, аудіовізуальний твір [PERSON] під назвою «Загадка Дивина» 2009 року, створений раніше, а використані співпадаючі уривки сумарною тривалістю 2 хвилини, не є тими частинами, що мають самостійне значення, а тому не можуть використовуватись самостійно; не ідентифікують «аудіовізуальний твір «Ясновидець» [PERSON] в цілому. Відповідно до ст. 1 Закону «Про авторське право і суміжні права»: «Похідний твір - твір, що є творчою переробкою іншого існуючого твору без завдавання шкоди його охороні (анотація, адаптація, аранжування, обробка фольклору, інша переробка твору) чи його творчим перекладом на іншу мову (до похідних творів не належать аудіовізуальні твори, одержані шляхом дублювання, озвучення, субтитрування українською чи іншими мовами інших аудіовізуальних творів)». Так, авторам похідних творів належить авторське право на здійснену ними переробку за умови дотримання ними прав автора твору . Під поняттям «переробка твору» слід розуміти результат надання раніше створеному твору іншого, нового, зміненого вигляду, а похідний твір - твір, що є творчою переробкою іншого існуючого твору без завдавання шкоди його охороні. Враховуючи вищевикладене, «аудіовізуальний твір» [PERSON]. «Ясновидець...», 2005 року та аудіовізуальний твір [PERSON] під назвою «Загадка Дивина», 2009 року , є різними за формою вираження, послідовністю використання кадрів відеоряду та різними за змістом. Отже, відповідно до наданих на дослідження матеріалів справи, аудіовізуальний твір [PERSON] під назвою «Загадка Дивина», 2009 року, не є переробкою «аудіовізуального твору» [PERSON]. «Ясновидець...», 2005 року. Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією продовжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема , є договори та інші правочини. Так, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.06.2010 № 5 «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» в п. 12 роз'яснив наступне: «Позивач повинен довести факт наявності в нього авторського права і (або) суміжних прав, факт порушення його прав відповідачем або загрозу такому порушенню, розмір шкоди (за винятком вимоги виплати компенсації), якщо юна завдана, та причинно-наслідковий зв'язок між завданою шкодою і діями відповідача При цьому суду слід виходити із наявності матеріально-правової презумпції авторства (частина перша статті 435 ЦК, стаття 11 Закону № 3792-ХП) . Зокрема, первинним суб'єктом, якому належить авторське право, є автор твору. За відсутності доказів іншого, автором твору вважається особа, зазначена ж автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства)». Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Однак, згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 59 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З урахуванням викладених вище обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд і прийшов до висновку, про необхідність відмови в задоволенні позову, оскільки позовні вимоги не знайшли свого доведення в судовому засіданні.

Outcome: dismissed