Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-31 00:00:00

В серпні 2018 р. позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить в порядку поділу спільного майна подружжя виділити: у власність позивача - 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; у власність відповідача [PERSON] - 1/2 частину даної квартири. Позов мотивований тим, що в період перебування у шлюбі, сторонами була придбана квартира за адресою: [ADDRESS] , відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 28.11.2018 року. Посилаючись на положення ст. 60 СК України, позивач просила здійснити поділ майна подружжя. Ухвалою від 07.08.2018 р. вищевказаний позов залишений без руху. Провадження у справі відкрито ухвалою від 04.01.2019 р. з призначенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 08.04.2019 р. через канцелярію суду відповідачем, до початку розгляду справи по суті, подана заява про визнання позову, в якій відповідач зазначив про те, що він визнає заявлені позовні вимоги і не заперечує проти їх задоволення, просив розглядати справ за його відсутності. Представник позивача - адвокат Мастюгін Є.Д. початку судового засідання подав заяву про розгляд справи за його відсутністю, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав зазначених в позові, просив ухвалити відповідне рішення про задоволення позову. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 27 квітня 1984 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Мінського району був зроблений відповідний актовий запис за № 572. 11.10.2016 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу від 11.10.2016 року, про що Подільським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про що був зроблений відповідний актовий запис № 199. В період перебування у шлюбі, сторонами була придбана квартира [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 28.11.1996 р., посвідченим ПН КМНО Каплуном Ю.В. за реєстром № 20777. Як вбачається з даного договору, покупцем за ним є відповідач у справі [PERSON] Право власності на квартиру зареєстровано в Київському міському БТІ 28.11.1996 р. за відповідачем у справі. Статтею 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. 69 СК України). Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічне положення закріплено в ч. 2 ст. 372 ЦК України де зазначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 71 СК України). У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 3 ст. 372 ЦК України). Відповідно до ст. 49 ЦПК України відповідач має право на будь-якій стадії визнати позов і ця відмова приймається судом. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем в письмовою заявою визнано позов в повному обсязі. Визнання позову відповідачем не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Враховуючи викладене вище, з урахуванням визнання відповідачем позову, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ст.142 ч.1 ЦПК України, з врахуванням того, що відповідачем позов визнаний до початку розгляду справи по суті, позивачу з підлягає поверненню з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем сплачено судовий збір в загальному розмірі 8 810,0 грн. (квитанція від 31.07.2018 р. на суму 5 286,0 грн., квитанція від 28.12.2018 р. на суму 3 545,14 грн.), а тому до повернення позивачу підялягає сума в розмірі 4 405,0 грн. (8 810,0 : 2). На підставі викладеного, ст.ст. 60, 61, 69, 70, ч. 1 ст. 71 СК України, ст., 372 ЦК,

Outcome: approved