Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

В травні 2016 року до суду звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON] про стягнення з відповідача 27781,00 грн. боргу та судових витрат. Позивач свої вимоги обґрунтовує наступними обставинами. 26.12.2015 року [PERSON] під розписку отримав від позивача кошти в розмірі 1100 доларів США, які зобовязався повернути до 30.01.2016 року. На підтвердження цього позивач надає розписку відповідача від 26.12.2015 року. За твердженням позивача, [PERSON] до теперішнього часу суму боргу не повернув, ухиляється від виконання своїх зобовязань; 17.02.2016 року [PERSON] направив відповідачеві письмову вимогу (претензію) щодо необхідності повернення коштів, однак вимога позивача так і не була виконана. [PERSON] наполягає на виникненні у нього права вимагати від [PERSON] повернення всієї суми, просить суд стягнути з відповідача позичені ним кошти, а також судові витрати у справі. Позивач [PERSON] був повідомлений про дату. час та місце розгляду справи судом, однак для участі в судовому засіданні не прибув, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовну заяву підтримав повністю, просив її задовольнити (а.с. 16). Відповідача [PERSON] було належним чином за місцем його реєстрації повідомлено про дату, час та місце розгляду цивільної справи, про розмір позовних вимог, однак відповідач для участі в судовому засіданні не прибув, надав заяву, в якій позовні вимоги визнав повністю, просив розглядати справу без його участі (а.с.17). З огляду на це та відповідно до ст. 169, ч.2 ст. 197 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути цивільну справу за відсутності осіб, які беруть участь у справі, та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, зясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 174 ЦПК України відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо визнання позову відповідачем викладено в адресованій суду письмовій заяві, ця заява приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є,зокрема,фізичні особи. За змістом ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема, із договорів та інших правочинів. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 202 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст. 203 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним(ст. 204 ЦК України). Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно зі ст. 7 ЦК України цивільні відносини можуть регулюватись звичаєм, зокрема, звичаєм ділового обороту. До поширених в Україні звичаїв ділового обороту відноситься посвідчення факту отримання грошей та зобовязання в майбутньому повернути певну суму коштів між фізичними особами шляхом надання боргової розписки. У постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13 висловлена правова позиція, згідно з якою письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику; за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Позивачем надана до суду копія боргової розписки від 26.12.2015 року, згідно з якою [PERSON] зобовязується повернути [PERSON] грошові кошти в розмірі 1100 доларів США (а.с. 11). За таких обставин суд вважає доведеним факт існування між позивачем і відповідачем цивільних відносин, що склалися з приводу зобовязання [PERSON] повернути [PERSON] грошових коштів загальною сумою 1100 доларів США в майбутньому, в строк до 30.01.2016 року. Відповідно до ст.ст. 526,527,530 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до вимог договору та вимог закону. За загальним правилом одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускаються (ст. ст. 525,526 ЦК України). В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобовязання припиняється його належним виконанням. Відповідач не надав позивачеві грошових коштів у встановлений домовленістю між сторонами зобовязання належним чином не виконав. Отже, у [PERSON] виникло право вимагати від [PERSON] сплати суми грошових коштів. Позивач 17.03.2016 року звертався з письмовою вимогою (претензією) до [PERSON], проте відповідачем кошти на користь [PERSON] сплачені не були. Наведене дозволяє дійти висновку про обґрунтованість вимог позивача та задоволення позову. Згідно зі ст. 2 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань (ст. 3 Декрету). Для валютних операцій використовуються валютні (обмінні) курси іноземних валют, виражені у валюті України, курси валютних цінностей в іноземних валютах, а також у розрахункових (клірингових) одиницях; зазначені курси встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України (ст. 8 Декрету). Отже, суд, задовольняючи вимоги позивача про стягнення з відповідача коштів в іноземній валюті (доларах США), вважає за необхідне визначити еквівалентну суму за офіційним курсом НБУ на дату постановлення рішення по справі, що становить 27335,00 грн. З приводу вимоги позивача про відшкодування понесених позивачем судових витрат суд зазначає таке. Згідно із ст. 79 ЦПК України до складу судових витрат включено,зокрема,судовий збір. Позивачем сплачено судовий збір в розмірі 551,20 грн. (а.с.2). Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. За цих обставин суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 542,35 грн. судового збору .

Outcome: partial