Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

В травні 2019р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідача ТОВ «Єврокул», в ході розгляду справи якого збільшив позовні вимоги, подавши 12 грудня 2019р., 14 січня 2020р. заяви про збільшення позовних вимог та просив суд: - зобов`язати відповідача сплатити на його користь заборгованість по невиплаченій премії в розмірі 504000,0 грн.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку в розмірі 170000,0 грн. за період з 08 березня 2016р. по 15 січня 2020р. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він працював у відповідача ТОВ «Єврокул» на посаді «директора з розвитку» у період з 08 березня 2016р. по 08 березня 2017р. Заява про прийом на роботу була написана ним у м. Дніпро, по місцезнаходженню роботодавця, свої функціональні обов`язки він виконував по всій території України, включаючи м. Київ. На момент прийняття на роботу копію наказу про призначення його на відповідну посаду відповідачем надано не було. На думку позивача, наявність його трудових відносин з відповідачем підтверджується, зокрема, копією скріншоту електронного листування, його участю у виставках і семінарах, що підтверджується долученими до позовної заяви відповідними документами, копією скріншоту реєстрації в службовій системі компанії «Bitrix», екземпляром участі в одному з проектів з 05 грудня 2016р. по 22 листопада 2017р., дорученням від компанії. При цьому, розмір його заробітної плати був узгоджений з керівництвом відповідача в наступному розмірі: 5000,0 грн. щомісячна ставка і 40% від реалізованих продажів. З 08 березня 2017р. відповідач припинив виплату заробітної плати повністю, що призвело до конфлікту з керівництвом компанії і фактичним розірванням трудового договору. Позивач вважає, що відповідач грубо порушив норми ст. 116 КЗпП України, оскільки в день його звільнення йому не було повідомлено про нараховані суми належні при звільненні та не здійснено виплату належних коштів. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 травня 2019р. визначено головуючого суддю Піхур О.В. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 20 травня 2019р. позовну заяву [PERSON] залишено без руху для усунення недоліків. 19 червня 2019р. позивач подав до суду заяву про усунення недоліків. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня 2019р. відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, встановлено процесуальний строк для подання заяв по суті справи. 10 жовтня 2019р. на адресу суду від відповідача ТОВ «Єврокул» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач в обґрунтування заперечень на позов зазначив, що позивач жодного дня не перебував у трудових відносинах з відповідачем. Починаючи з дня свого заснування відповідач не мав у штатному розкладі посади «директора з розвитку», а отже не мав жодних підстав для прийняття позивача на неіснуючу посаду. Вважає, що додані позивачем до позовної заяви додатки не є належними та допустимими доказами прийняття відповідачем позивача на роботу. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 січня 2020р. визначено головуючого суддю Волошина В.О. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 23 січня 2020р. прийнято до розгляду цивільну справу № 761/20215/19 за позовом [PERSON] до ТОВ «Єврокул» про стягнення заборгованості по невиплаченій премії; середнього заробітку за час затримки розрахунку, справу призначено в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2021р. закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні, позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених у позові, просили суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, з підстав, зазначених у відзиві на позов. Допитаний в судовому засіданні за клопотанням сторони позивача, свідок [PERSON] суду пояснив, що він працював у відповідача, йому відомо, що позивач працював на посаді «директора з розвитку», для спілкування працівників підприємства, діяла спеціальна програма під назвою «Bitrix». З усіх питань, пов`язаних з роботою, свідок спілкувався з позивачем за допомогою вказаної програми. Як був прийнятий на роботу позивач свідку не відомо, оскільки позивач не був підпорядкований свідку. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009р., правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що перебував з відповідачем у фактичних трудових відносинах, був допущений до роботи, і працював на посаді «директора з розвитку», а тому просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по невиплаченій премії в розмірі 504000,0 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку в розмірі 170000,0 грн. та в день його звільнення йому не було повідомлено про нараховані суми належні при звільненні та не здійснено виплату належних коштів. В свою чергу, відповідач ТОВ «Єврокул», заперечуючи проти позовних вимог [PERSON] , стверджував, що позивач жодного дня не перебував у трудових відносинах з відповідачем. Виходячи із положень ст. 2 КЗпП України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Частиною 1 ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пленум Верховного Суду України в п. 7 Постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992р. роз`яснив, що згідно зі ст.24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу. Таким чином, за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною 3 ст. 94 КЗпП України встановлено, що питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Отже, підставою виплати заробітної плати є наявність трудових відносин між сторонами, які в свою чергу виникають шляхом укладення між сторонами трудового договору. Відповідно до правових позицій, висловлених Верховним Судом в постанові від 07 серпня 2019р. у справі № 522/4807/15, Верховний Суд прийшов до висновку, що суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження, лише за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема виконання працівником обов`язку щодо надання паспорта або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, - також документу про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов, окрім показань свідків. Виходячи із змісту даної постанови, необхідно дотриматись умов, необхідних для укладення трудового договору, а саме писати заяву про прийняття на роботу, подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, тощо. Протягом всього часу розгляду справи в суді, судом не встановлено, що позивач писав заяву про прийняття його на роботу, надавав відповідачу трудову книжку та інші документи, отримував наказ про прийняття на роботу, укладав з відповідачем трудовий договір. Докази на підтвердження наявності трудових відносин, які надав позивач у вигляді копії скріншоту електронного листування, роздруківок із сайту мережі «Інтернет» щодо його участі у виставках і семінарах, копії скріншоту реєстрації в службовій системі компанії -«Bitrix», екземпляру участі в одному з проектів з 05 грудня 2016р. по 22 листопада 2017р., копії виписки з банківського рахунку, суд вважає, що вони не є належними доказами, які можуть підтвердити сталі трудові відносини між сторонами у даній справі, оскільки з них не вбачається, що позивач працював в ТОВ «Єврокул». Здійснення грошових переказів позивачу від [PERSON] , який є директором ТОВ «Єврокул», не можна розцінювати, як заробітну плату працівника, оскільки така інформація відсутня в банківських виписках. Що стосується довіреності від 10 листопада 2016р., виданої позивачу від відповідача, згідно якої ТОВ «Єврокул» довіряє [PERSON] отримувати кореспонденцію та вантажі ТОВ «Єврокул» в місцях поставки та на складах перевізників, то даний письмовий доказ також не доводить факт наявності трудових відносин між сторонами, оскільки правовідносини, пов`язані з довіреністю, регулюються цивільним, а не трудовим законодавством, а саме ст. 244 ЦК України. При цьому, відповідач надав докази, які спростовують доводи позивача про наявність трудових відносин з останнім, зокрема, штатні розписи за березень 2016р. - березень 2017р., з яких вбачається, що на підприємстві відсутня посада «директора з розвитку». Критично судом оцінюються, і покази допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON] , який і працював на підприємстві, але до кола службових обов`язків якого не входило облік та кадрова робота на підприємстві, у зв`язку з чим свідок не міг надати суду покази щодо прийняття та звільнення позивача з роботи на підприємстві. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами обставини, що він перебував в трудових відносинах з ТОВ «Єврокул», оскільки не надано, зокрема, заяву про прийняття на роботу, трудову книжку, та докази виплати йому заробітної плати та утримання із заробітної плати обов`язкових платежів (податок з доходів фізичних осіб та військовий збір). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи із положень ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову.

Outcome: dismissed