Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-10 00:00:00

В січні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача та зазначав, що на підставі свідоцтва про право власності на житло він є власником 1/3 частини квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Інша частина квартири належить відповідачу як спадкоємцю. Відповідач у квартирі не мешкає, у звязку з чим позивач сам оплачує комунальні послуги. Просив суд виділити йому у користування ізольовану житлову кімнату площею 11,00 кв.м, а відповідачу - ізольовану житлову кімнату площею 17,00 кв.м, залишивши ванну, кухню, вбиральню та інші підсобні приміщення в загальному користуванні. Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 лютого 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволені. [PERSON] виділена в користування житлова кімната № 2, площею 11,0 кв.м у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], за [PERSON] (Гаррійовичем) залишена житлова кімната № 6, площею 17,00 кв.м. В спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] (Гаррійовича) залишені наступні приміщення квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], а саме: кухня, вбиральня, ванна кімната, коридор, балкон та лоджія. В апеляційній скарзі відповідач [PERSON], посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] [PERSON] зазначає, що суд не визначив коло спадкоємців [PERSON], яка була власником 2/3 квартири та померла 6 серпня 2011 року. Суд в порушення встановленого розміру власності позивача виділив йому додатково 2 кв.м житлової площі та надав право користування усіма нежитловими приміщеннями в квартирі, і навіть тими, що межують з житловою кімнатою №6 площею 17 кв.м. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] заперечували проти доводів апеляційної скарги і просили її відхилити. Відповідач [PERSON] в судове засідання апеляційної інстанції не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином судовою повісткою, про що свідчить поштове повідомлення (форма 119), та телефонограмою, яку отримав особисто, причини неявки суду не повідомив і відповідно до частини 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що він не зявився у судове засідання без поважних причин. Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що позивачу [PERSON], [PERSON] та [PERSON]І на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13 грудня 2001 року належало на праві власності по 1/3 частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] помер 11 січня 2004 року, [PERSON] померла 13 січня 2008 року. Спірна квартира складається з двох ізольованих кімнат площами: 11,00 кв.м та 17,00 кв.м. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що після смерті [PERSON] право на отримання спадщини у вигляді 2/3 частки спірної квартири має відповідач і дійшов висновку про можливість надати у володіння і користування позивачу ту частину спірної квартири, яка відповідає його 1/3 частці у праві власності, а саме, враховуючи технічні характеристики та планування квартири, виділив у володіння та користування житлову кімнату № 2, площею 11,0 кв.м, залишивши в спільному користуванні сторін кухню, вбиральню, ванну кімнату, коридор, балкон та лоджію. Проте повністю погодитись з вказаним рішенням суду не можна. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною ч. 3 ст. 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. З матеріалів справи вбачається, що позивачу [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13 грудня 2001 року належало на праві власності по 1/3 частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] помер 11 січня 2004 року, [PERSON] померла 13 січня 2008 року, після смерті яких за заповітом спадщину у вигляді 2/3 часток квартири прийняла мати відповідача [PERSON], яка померла 06 серпня 2011 року. З матеріалів спадкової справи, витребуваної апеляційним судом, вбачається, що після смерті [PERSON] спадщину прийняв її син [PERSON] шляхом подання заяви приватному нотаріусу Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області, проте свідоцтво про право на спадщину до теперішнього часу не отримав. Інші спадкоємці [PERSON] спадщину після її смерті не приймали. У п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Вказане спростовує доводи апеляційної скарги про те, що судом не визначений круг спадкоємців після смерті [PERSON] і що [PERSON] не є належним відповідачем у справі. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 14 постанові від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (з подальшими змінами та доповненнями), квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Спірна квартира складається з двох ізольованих кімнат площами: 11,00 кв.м та 17,00 кв.м. Врахувавши право власності позивача на 1/3 частку вказаної квартири, технічні характеристики та планування квартири, суд першої інстанції обґрунтовано виділив в користування позивачу кімнату №2 площею 11,00 кв.м, а доводи відповідача про те, що розмір цієї кімнати не відповідає розміру власності позивача не можна визнати обґрунтованими, оскільки судом частка власності позивача не змінювалось, а кімната площею 11,00 кв.м. йому виділена в користування, оскільки в спірній квартирі відсутні жилі приміщення меншого розміру. Проте, залишаючи в спільному користуванні сторін інші приміщення, суд першої інстанції не врахував, що балкон 0,8 кв.м є суміжним з жилою кімнатою №6 площею 17,0 кв.м,, а лождія площею 1,8 кв.м суміжна з жилою кімнатою №2 площею 11,0 кв.м, а тому ні балкон, ні лоджія не можуть бути залишені в спільному користуванні, оскільки порушується принцип відокремленості жилих приміщень. За таких обставин доводи апеляційної скарги відповідача щодо залишення в загальному користуванні сторін лоджії та балкону є обґрунтованими, а рішення суду підлягає зміні і в користування [PERSON] належить виділити житлову кімнату № 2 площею 11,0 кв.м та лоджію 1,8 кв.м у спірній скартирі, а в користування відповідача [PERSON] - житлову кімнату № 6 площею 17,0 кв.м та балкон 0,8 кв.м, залишивши в спільному користуванні сторін кухню № 3 площею 8 кв.м, , вбиральню № 5 площею 1,1 кв.м, ванну кімнату № 4 площею 2,1 кв.м, коридор площею 8,9 кв.м. Доводи апеляційної скарги про те, що суд не вирішив позовні вимоги [PERSON] про зміну договору найму житлового приміщення, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки [PERSON] хоча і назвав свій позов «Про зміну договору найму житлового приміщення та встановлення порядку користування квартирою», проте вимог про зміну договору найму житлового приміщення не заявляв. Крім того, позивач є власником частини квартири, яка не належить до державного і громадського житлового фонду, і правовідносини між сторонами регулюються главою 6 ЖК України «Користування жилими приміщеннями в будинках(квартирах) приватного житлового фонду». Відповідно до положень ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Статтею 88 ч. 1 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. В пункті 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розяснено, якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. При зверненні до суду з позовом [PERSON] сплатив судовий збір в розмірі 243, 60 грн., відповідач [PERSON] при поданні апеляційної скарги, яка частково задоволена апеляційним судом, сплатив судовий збір 535,92 грн. Оскільки заявлений позов немайнового характеру і вимогу пропорційності розподілу судових витрат точно визначити неможливо, апеляційний суд вважає, що судові витрати повинні бути розподілені між сторонами порівну: з [PERSON] на користь [PERSON] належить стягнути ? частину понесених витрат по сплаті судового збору в розмірі 267,96 гривень (535,92 : 2); з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню ? частина понесених витрат по сплаті судового збору в розмірі 121,80 гривня ( 243 : 2).

Outcome: partial