Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

В травні 2015 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовною заявою до В'язівської сільської ради про визнання права власності на землю. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі зазначили, що в 2003 році померла їх мати [PERSON]. За життя мати мала на праві приватної власності земельну ділянку площею 8,06 га, що розташована на території В'язівської сільської ради, про що підтверджує Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. Однак, в нотаріальному порядку оформити спадщину неможливо, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на землю. Іншим шляхом спадщину прийняти не можна. Прохали визнати за ними в рівних частинах право приватної власності на земельну ділянку. У судовому засіданні представник позивачів підтримав позов, прохав його задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, подав заяву слухати справу у його відсутність, позов визнав. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст.174 ЦПК України, згідно якої у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. Матеріалами справи встановлено, що спадкодавець [PERSON] Зінат Мамбетовна, яка мешкала в Полтавській області Чутівському районі с.Таверівка померла 08.02.2003 р., що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-КЕ №231300, виданим 10.02.2003 року. Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії IV-XP №003721, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 8,06 га, що розташована на території В'язівської сільської ради Краснокутського району Харківської області та передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Як свідчить довідка відділу Держземагентства у Краснокутському районі, що в Державному реєстрі земель по Краснокутському району за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на землю за №275 від 20.03.2002 року, земельна ділянка знаходиться за межами населених пунктів на території В'язівської сільської ради. Постановою Чутівської державної нотаріальної контори ГУЮ у Полтавській області від 26.05.2015 року, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] та [PERSON] відмовлено, так як спадкоємці не надали оригіналу правовстановлюючого документу на земельну ділянку. Крім того, у вказаній постанові зазначено, що спадкова справа на майно померлої [PERSON] заведена за № 274/2003 року, заяву про прийняття спадщини подала дочка померлої [PERSON], а [PERSON], дочка померлої, прийняла спадщину, згідно ст.1268 п.4 ЦК України. Про те, що оригінал Державного акту на право приватної власності на землю втрачений, підтверджує оголошення в газеті «Телепромінь» від 16.11.2013 року №91-92. Як передбачає ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. У відповідності до вимог ст.ст. 1217, 1223 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або законом. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування одержують особи, зазначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця… Таким чином, спадкування майна [PERSON] здійснюється за законом, і, відповідно до ст. 1261 ЦК України, позивачі являються спадкоємцями першої черги. Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Інших спадкоємців, окрім позивачів, не має. Факт родинних відносин між позивачами та померлою [PERSON] підтверджується свідоцтвами про народження, свідоцтвом про розірвання шлюбу та витягом з Державного реєстру цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища. Таким чином, виходячи з вищевикладеного суд задовольняє вимоги позивачів, так як вони надали суду достатньо доказів, які підтверджують позовні вимоги, а визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд вважає, що строк позовної давності не пропущений, так як позивачі після смерті матері своєчасно звернулися до нотаріальної контори, а в 2015 році отримали постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Outcome: approved