Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-19 00:00:00

В січні 2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернулась до суду із позовом до Управління освіти Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації (далі по тексту - відповідач-1) та Спеціалізованої школи № 102 Шевченківського району міста Києва (далі по тексту - відповідач-2) про зміну дати звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач працювала у відповідача-2 на посаді медичної сестри. 30.06.2016 року [PERSON] було звільнено з роботи на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строкової угоди. Позивач зазначала, що при звільненні їй не повернули трудову книжку, а також не надали наказу про звільнення її з роботи. Трудову книжку позивач отримала по пошті лише 31.12.2016 року. Посилаючись на викладене, позивач просила суд зобов'язати відповідача-2 скасувати наказ № 19-к/тр від 30.06.2016 року про звільнення; зобов'язати відповідача-2 винести новий наказ, в якому вказати дату звільнення 31.12.2016 року; зобов'язати відповідача-2 внести зміни в трудову книжку позивача стосовно дати звільнення з 30.06.2016 року на фактичний день видачі трудової книжки - 31.12.2016 року; стягнути з відповідачів солідарно середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 29359,04 грн. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила суд про його задоволення. В судовому засіданні представники відповідачів позов не визнали та заперечували проти його задоволення з підстав, зазначених в запереченнях на позовну заяву. При цьому зазначали, що позивач була ознайомлена з наказом про своє звільнення 30.06.2016 року в день видання такого наказу, про що свідчить її особистий підпис та під підпис їй було видано трудову книжку того ж дня. Окрім того, жодних доказів на підтвердження направлення трудової книжки позивачу та отримання її нею 31.12.2016 року позивачем суду не надано. В судовому засіданні допитана як свідок [PERSON], яка працює секретарем Школи № 102, пояснила суду, що 30.06.2016 року вона разом із директором школи пішла до кабінету [PERSON], щоб видати їй трудову книжку. Позивач отримала трудову книжку та розписалась в наказі про своє звільнення, а також в книзі про видачу трудових книжок в день свого звільнення. Поштою трудова книжка позивачу не направлялась. Допитана як свідок в судовому засіданні [PERSON], яка працює вчителем в технічному ліцеї, пояснила суду, що працювала в Управління освіти та наприкінці вересня 2016 року до управління з'явилась [PERSON] та просила сплатити їй кошти у зв'язку із навчанням. Трудова книжка у неї була на руках. Вислухавши пояснення позивача та її представника, а також представників відповідачів, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно із ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Судом встановлено, що згідно із наказом директора Спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 102 [PERSON] від 13.04.2016 року № 3-к/тр [PERSON] було прийнято на роботу медичною сестрою з 13.04.2016 року за строковою угодою до 30.06.2016 року (а.с. 30). 30.06.2016 року наказом директора Спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 102 № 19-к/тр [PERSON] було звільнено з роботи 30.06.2016 року у зв'язку із закінченням строкової угоди згідно із п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 51). В наказі про звільнення [PERSON] міститься її особистий підпис про ознайомлення з ним. Окрім того, згідно із книгою обліку трудових книжок працівників СШ № 102, копія якої наявна в матеріалах справи, міститься підпис [PERSON] про видачу їй трудової книжки (а.с. 54-55). В день звільнення з [PERSON] проведено розрахунок та виплачені належні їй суми при звільненні (а.с. 58, 59). Таким чином, позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що трудову книжку не було видано їй в день звільнення та отримання трудової книжки 31.12.2016 року засобами поштового зв'язку, натомість із матеріалів справи вбачається, що в день звільнення [PERSON] була ознайомлена з наказом про своє звільнення та їй було видано трудову книжку. Як і не надано доказів не проведення з нею розрахунку в день звільнення, при цьому хоча в позовній заяві [PERSON] і зазначає, що роботодавцем було порушено вимоги статті 116 КЗпП України щодо проведення з нею в день звільнення повного розрахунку, вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку позивач не заявляла. Також в судовому засіданні позивач зазначала, що підпис в книзі реєстрації трудових книжок та в наказі про звільнення начебто її та вказувала, що наприкінці вересня 2016 року під час звернення до Управління освіти, трудова книжка була у неї на руках. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивача в день звільнення було ознайомлено з наказом про її звільнення та видано трудову книжку та порушень її трудових прав судом не встановлено у зв'язку із чим позовні вимоги є недоведеними. Положеннями ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За таких обставин, суд приходить до висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, а тому у їх задоволенні слід відмовити. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 47, 116, 117, 235 КЗпП України та

Outcome: dismissed