Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

В січні 2016 року позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя посилаючись на те, що вони з 28 березня 1987 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який у грудні 2015 року було розірвано за рішенням суду. За час сумісного подружнього життя на ім'я відповідача була придбана трьохкімнатна квартира [ADDRESS]. В порядку поділу спільного майна просила визнати за собою та відповідачем право власності на цю квартиру по ? частини кожному. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08 квітня 2016 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на ? частку за кожним на квартиру [ADDRESS] загальною площею 60,2 м2, житловою площею 36 м2. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в сумі 1 218 грн. В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позову, яким визнати за позивачкою право власності на 17/50 часток спірної квартири, а за ним - на 33/50 її часток посилаючись на неврахування судом першої інстанції того факту, що спірна квартира була придбана у розстрочку і частину її вартості він сплачував з власних коштів після припинення шлюбних стосунків з позивачкою. Позивачка та її представник [PERSON] в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином під розписку (а.с. 99), тому суд відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України розглянув справу без їх участі. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача [PERSON] та його представника адвоката [PERSON], які просили скаргу задовольнити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що скаргу необхідно задовольнити частково а рішення суду першої інстанції змінити з таких підстав. Відповідно до положень п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність цих обставин та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була придбана сторонами під час шлюбу за сумісні кошти. Проте повністю з таким висновком суду погодитися не можна. Як встановлено судом, 28 березня 1987 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом [NUMBER] (а.с.5). 04 лютого 1997 року відповідач [PERSON] на підставі письмового договору, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Кулик Н.І. за реєстровим номером № 108, придбав у відкритого акціонерного товариства «Маріупольгаз» квартиру [ADDRESS]. За умовами договору купівлі-продажу спірна квартира придбана за 22 436 грн. При укладенні договору відповідачем сплачено 25% її вартості (тобто 5 609 грн.), а решту суми в розмірі 16 827 грн. [PERSON] зобов'язався сплачувати рівними частками по 280 грн. 45 коп., починаючи з 01 січня 1997 року по 31 грудня 2001 року (а.с.22). Враховуючи те, що подружжям спірне майно було придбано в період шлюбу та до набрання чинності СК України, застосуванню підлягали статті 22, 24, 28 КпШС України. Згідно зі статтею 22 КпШС України, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Згідно із ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», який втратив чинність з 21 грудня 2007 року, роз'яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст. ст. 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 25 грудня 2015 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.28). Згідно із ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Звертаючись до суду із позовом про розірвання шлюбу, позивачка зазначала, що шлюбно-сімейні відносини з відповідачем припинені, вони спільно не проживають з 2000 року у зв'язку з особистими неприязними стосунками та спільне господарство не ведуть. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні апеляційного суду також підтвердив, що фактично шлюбні відносини з позивачкою були припинені наприкінці 1999 року і з січня 2000 року вони сумісно однією сім'єю не проживали. Доказів, які б підтверджували сумісне проживання сторін однією сім'єю з січня 2000 року позивачкою, всупереч вимогам ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суду не надано. Не надано таких доказів і апеляційному суду. З довідки від 18 лютого 2016 року №44 вбачається, що у період з січня 1997 р. по грудень 1999 року із заробітної плати відповідача на виконання умов договору купівлі-продажу утримано 9 738 грн., а з січня 2000 року по грудень 2001 року - 6 516 грн. (а.с. 27). Таким чином за час спільного подружнього життя сторонами за придбану квартиру сплачено 15 347 грн. (5 609 грн. + 9 738 грн.), або придбано за сумісні кошти 34/50 її часток. Інші 16/50 часток спірної квартири придбані відповідачем за особисті кошти і тому не можуть бути предметом поділу між колишнім подружжям. Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно з'ясувавши обставини справи дійшов помилкового висновку про необхідність поділу спірного майна між подружжям в рівних частках, а відтак рішення суду необхідно змінити та задовольнити позовні вимоги частково визнавши за позивачкою право власності на 17/50 часток спірної квартири (34/50 : 2), а за відповідачем - на 33/50 її часток (17/50 + 16/50). Оскільки апеляційний приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, згідно із ст. 88 ЦПК України необхідно змінити розподіл судових витрат у справі наступним чином. Виходячи із вартості спірної квартири за договором купівлі-продажу позивачка за подачу позовної заяви мала сплатити судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп., а відповідач за подачу апеляційної скарги - в сумі 606 грн. 32 коп. В зв'язку із частковим задоволенням позовних вимог (визнано право власності на 17/50 часток квартири, а не на ? частину) позивачці підлягало б поверненню 374 грн. 82 коп. (551 грн. 20 коп. * 68%). Але в зв'язку із задоволенням апеляційної скарги у відшкодування судових витрат, пов'язаних із сплатою судового збору за її подачу, на користь відповідача з позивачки необхідно стягнути 231 грн. 50 коп. (606 грн. 32 коп. - 374 грн. 82 коп.) у

Outcome: partial