Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

В січні 2018 р. позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, 3-тя особа: служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, виселення з жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, мотивуючи свої вимоги тим, що 12.06.2017 року між АКБ «Форум» та [PERSON] було укладено кредитний договір №0014/07/00-N для купівлі нерухомості на вторинному ринку. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКБ «Форум» та [PERSON] укладено Договір іпотеки від 12.06.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колєсник С.А. та зареєстрований в реєстрі за №3867 відповідно до умов якого, в іпотеку було передано нерухоме майно, яке стало власністю [PERSON] , після укладення Договору іпотеки, а саме: квартира [ADDRESS] . 22.09.2017 року ПАТ «БАНК ФОРУМ» відступило ТОВ ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ІНВЕСТ-КРЕДО» відповідно до Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 718-Ф та Договору про відступлення прав за Договором іпотеки, який посвідчено 22.09.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скульською Т.А. та зареєстровано в реєстрі за №3023 свої права вимоги до Позичальника та Іпотекодавця за зобов`язаннями за Кредитним договором та Договором іпотеки, відповідно. У зв`язку з грубим порушенням [PERSON] умов Кредитного договору, зокрема, неповернення кредиту, несплати відсотків та комісій за користування кредитом, позивач в позасудовому порядку врегулював питання звернення стягнення на предмет іпотеки, що передбачено умовами Іпотечного договору та Законом України «Про іпотеку». Так, 03.11.2017 року позивач, набув право власності на квартиру [ADDRESS] . 07.11.2017 року позивачем була здійснена спроба потрапити у вказане житло, однак було виявлено, що у ньому незаконно проживають відповідачі. Відповідно стан цього майна встановити не вдалось, позивачу не надано доступу до лічильників газу, води, електричної енергії, внаслідок чого неможливо встановити їх справність та використання відповідно до норм. 20.12.2017 року на адреси [PERSON] : [ADDRESS] та [ADDRESS] було направлено вимогу про звільнення квартиру [ADDRESS] . Схожа вимога також була направлена [PERSON] на адресу [ADDRESS] . Проте, відповідачі зазначені вимоги проігнорували. Внаслідок таких дій відповідачів, позивач фактично позбавлений можливості користуватись своїм майном, а відтак за відновлення порушеного свого права він звернувся до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача Джигун К.В. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі; представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заперечував щодо задоволення позовних вимог. Відповідач [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, з заявами чи клопотаннями про неможливість розгляду справи у його відсутність до суду не звертався. Представник третьої особи - служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, в направлених до суду поясненнях просив справу розглядати у відсутність представника, винести рішення відповідно до вимог діючого законодавства та з максимально можливим врахуванням інтересів дітей. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 12.06.2017 року між АКБ «Форум» та [PERSON] було укладено кредитний договір №0014/07/00-N для купівлі нерухомості на вторинному ринку. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКБ «Форум» та [PERSON] укладено Договір іпотеки від 12.06.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колєсник С.А. та зареєстрований в реєстрі за №3867 відповідно до умов якого, в іпотеку було передано нерухоме майно, яке стало власністю [PERSON] , після укладення Договору іпотеки, а саме: квартира [ADDRESS] . 22.09.2017 року ПАТ «БАНК ФОРУМ» відступило ТОВ ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ІНВЕСТ-КРЕДО» відповідно до Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 718-Ф та Договору про відступлення прав за Договором іпотеки, який посвідчено 22.09.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скульською Т.А. та зареєстровано в реєстрі за №3023 свої права вимоги до Позичальника та Іпотекодавця за зобов`язаннями за Кредитним договором та Договором іпотеки, відповідно. За приписами ст. 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. У зв`язку з грубим порушенням позичальником умов Кредитного договору, щодо повернення кредиту, сплати відсотків та комісій за користування кредитом, позивач в позасудовому порядку врегулював питання звернення стягнення на предмет іпотеки, що передбачено п. 6 Іпотечного договору та ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Згідно інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №111364010 позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України). Право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема, на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання. З наданої Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької районної державної адміністрації у м. Києві інформації №6413 від 09.11.2017 р. вбачається, що відповідно відомостей, які містяться в Реєстрі територіальної громади м. Києва та картотеці реєстраційного обліку, за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 4 особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] , також підтвердив, що відповідачі та неповнолітні діти проживають у вказаній квартирі. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Судом встановлено, що позивачем 20.12.2017 року на адреси [PERSON] : [ADDRESS] та [ADDRESS] було направлено вимогу про звільнення квартиру [ADDRESS] . Схожа вимога також була направлена [PERSON] на адресу [ADDRESS] . Проте, відповідачі зазначені вимоги проігнорували. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15, передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем. Відповідно до правової позиції викладеної в Постанові ВСУ від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 зазначена норма матеріального права (ст. 391) визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартири тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім 'ї власника без поважних причин понад один рік». У пункті 33 ППВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності (законного володіння). В ході розгляду справи встановлено, що позивач, з моменту набуття права власності на майно фактично позбавлений можливості реалізувати своє право власності, через перешкоди, що чинять відповідачі не зважаючи на непорушність права власності і презумпцію її правомірності. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до абз. 2 п. 34 Постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. За правилом п. 8 ч.1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічної позиції дотримується Верховний суд України, який у своїй постанові від 05 листопада 2014 року по справі 6-158цс14 зазначив: «статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Таким чином, суд дійшов до висновку, що право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] є припиненим, а тому вона втратила правомочності власника щодо володіння, користування та розпорядження цим майном, а відтак, відповідач [PERSON] та неповнолітні діти [PERSON] , [PERSON] , як члени сім`ї [PERSON] також втратили право користування зазначеним житлом. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Згідно з ч. 1, 2 ст. 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Відповідно до п. 2.1.6 Договору іпотеки, Іпотекодавець засвідчив та гарантував, що «на момент укладення цього Договору предмет іпотеки нікому не проданий, не перебуває під забороною відчуження та в податковій заставі, не існує ніяких прав та вимог інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку, судового спору про нього немає». На момент укладення договору іпотеки неповнолітні [PERSON] і [PERSON] права власності та права користування предметом іпотеки не мали, а тому, укладений договір не торкався їх майнових прав. Така позиція узгоджується з правовою позицією викладеною у пункті 44 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що згідно зі статтею 32 ЦК України, статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України від 26.04.2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. У зв`язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право в власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого поговору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Згідно узагальненої судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010 р.р.) у випадку, якщо було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а Іпотекодержатель надсилав мешканцям іпотечного майна вимогу про виселення які у свою чергу протягом 30 днів не виконали вказаної вимоги, то позови про виселення та зняття з реєстрації підлягають задоволенню. Аналізуючи вказані вище норми, суд дійшов до висновку, що відповідачі, разом з неповнолітніми дітьми займають спірне житло без будь-яких правових підстав, що у свою чергу перешкоджає законному власнику реалізувати своє право на володіння, користування та розпорядження своїм майном, а відтак, дійшов до висновку що дані особи підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів підлягає стягненню в річних частках з кожного 3524 грн. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду. На підставі викладеного та

Outcome: approved