Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-02 00:00:00

В травні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок порушення трудових обовязків. В позові зазначено, що за результатами перевірки Маріупольської об'єднаної державної фінансової інспекції було виявлено безпідставне списання матеріально-відповідальним працівником медичною сестрою Маріупольської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату № 37 [PERSON] дезінфікуючих засобів на суму 1941,52 грн. Відповідачка була ознайомлена з результатами перевірки, суму матеріальної шкоди не повернула, добровільно не сплатила, тому позивач просить стягнути з відповідачки разом із судовими витратами. Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі. Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала, оскільки позивачем не надано доказів заподіяння нею матеріальної шкоди. Оголосила письмові заперечення, які містяться в матеріалах цивільної справи. Просила відмовити в задоволенні позову. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони по справі на момент виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди позивачу, перебували у трудових відносинах. З матеріалів справи встановлено, що відповідачка працювала медичною сестрою. (а.с. 22) і відповідно до договорів про матеріальну відповідальність працівника відповідачка несе повну матеріальну відповідальність. (а.с. 23, 24). Пунктом 3 Посадової інструкції медичної сестри встановлений обов'язок вести поточну та звітну документацію, пунктом 4 передбачена відповідальність за завдання матеріальної шкоди (а.с. 25). Актом ревізії фінансово-господарської діяльності Маріупольської спеціалізованої загальноосвітньої школи-інтернату № 37 за період з 01 жовтня 2008 року по 31 грудня 2014 року № 05-860/137 від 25 грудня 2014 року встановлене безпідставне списання дезактину та хлоронтаїну у травні 2010 року, липні та травні 2011 року та протягом 2012 року. Зазначене порушення призвело до матеріальної шкоди (збитків) на суму 1941,52 грн., в акті зазначено що це порушення сталося з вини медичної сестри [PERSON] (а.с.11-15). Згідно вимоги про усунення виявлених ревізією порушень Державною фінансовою інспекцією рекомендовано директору Маріупольської спеціалізованої загальноосвітньої школи-інтернату № 37 відшкодувати суми по встановленим порушенням. (а.с.9). Таким чином, судом встановлена вина відповідачки в безпідставному списанні дезінфікуючих засобів на суму 1941,52 грн. Між тим, суд критично ставиться до посилань позивача на договір про повну матеріальну відповідальність, укладену з відповідачкою, з наступних підстав. Відповідно до п. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі організації у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Ст. 135-1 КЗпП України встановлює, що Письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт затверджено постановою Державного комітету [PERSON] Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату [PERSON] Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24. Пленум Верховного Суду України в п. 8 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування шкоду, заподіяної підприємствами, установами, організаціями їх працівниками» від 29 грудня 1992 року № 14 роз'яснив, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цільності майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити чи належить відповідач до категорії працівників, з яким згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Відповідно до ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Аналізуючи зазначену Постанову та Перелік № 447/24 від 28 грудня 1977 року суд дійшов висновку, що відповідачка не відноситься до категорії осіб, з яким згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність. Однак, згідно з довідкою середній заробіток відповідачки складає 2545,19 грн.(а.с. 117). З урахуванням того, що сума збитків є меншою за середній заробіток відповідачки, то вона підлягає стягненню в повному обсязі. Посилання відповідачки на те, що за даним фактом не було проведено службову перевірку та не було вирішено питання щодо її притягнення до дисциплінарної відповідальності, судом не може бути прийнято, оскільки відповідно до ст. 130 КЗпП України матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вказівки відповідачки на те, що вона замість певних дезінфікуючих засобів отримала інші, а також її посилання на правильне списання зазначених засобів, не підтверджуються жодними доказами, оскільки як заявила сама відповідачка в судовому засіданні, про отримання інших засобів вона нікому не повідомляла, їх списання фіксувалось в спеціальному зошиті, але вона не може представити його суду, оскільки він не зберігся. Посилання відповідачки на штучне створення директором школи-інтернату нестачі дезінфікуючих засобів у звязку з її вимогою відшкодувати їй 10% надбавки за роботу з дезінфікуючими засобами не відносяться до предмету спору. Доводи відповідачки щодо використання нею дезінфікуючих засобів за призначенням, що підтверджує їх обґрунтоване списання, суд не приймає, оскільки посадові обовязки медичної сестри передбачають проведення повсякденної роботи, яка забезпечує створення належних санітарно-гігієнічних умов у школі-інтернаті, слідкує за виконанням дезінфекційного режиму в школі-інтернаті.(а.с. 25) За таких обставин суд не приймає заперечення відповідачки, оскільки вони не спростовують доводи позивача, задовольняє вимоги позивача в частині відшкодування матеріальної шкоди та стягує з відповідачки судовий збір. Щодо вирішення заявлених позивачем витрат на правову допомогу в розмірі 800 гривень суд зазначає наступне. При визначені обсягу витрат на правову допомогу, суд виходить із приписів частини 2 статті 84 ЦПК України, за якою граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Для визначення та забезпечення не перевищення граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу суду необхідно мати для розрахунку погодинний час, який був витрачений адвокатом на вчинення тих чи інших дій, повязаний із підготовкою та складенням позову, адвокатських запитів, наданням консультації. Проте позивачем була надана лише довідка адвоката №49 від 11.06.2015р., в якій не зазначено фактичного часу, витраченого адвокатом на консультацію з трудового законодавства, складання запиту до розрахункового відділу, складання позовної заяви до суду та участі у судових засіданнях, що є необхідним та визначальним для розрахунку судом граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу та визначення обґрунтованості сплаченої суми послуги в розмірі 800 грн.. Відтак суд позбавлений можливості забезпечити дотримання та перевірку граничних сум витрат на правову допомогу, через це в цій частині вимог має бути відмовлено.

Outcome: partial