Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

В травні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, мотивуючи тим, що його та відповідачки бабуся [PERSON], яка померла 26 грудня 2010 року, склала за життя заповіт, за яким заповідала належну їй на праві власності 1/2 частку квартири [ADDRESS] в рівних частках йому та відповідачці [PERSON] Оскільки, померла бабуся за життя мала вади зору, страждала певними захворюваннями, а саме пресбіонія (стареча далекозорість), вікова катаракта обох очей та онгіосклероз сітківки обох очей, що позбавляє можливості читати, то відповідно не могла прочитати рукописну частину тексту заповіту та підписати його, тому заповіт є таким, що складений з порушенням вимог, щодо форми та порядку посвідчення заповіту. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав та просив їх задовольнити, а саме визнати недійсним спірний заповіт на підставі ч. 1 ст. 1257 ЦК України. Відповідачка [PERSON] та третя особа по справі приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] до суду не зявилися, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином. За згодою позивача справа розглядалась, відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України. Заслухав доводи позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи по суті, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Судом встановлено, що 17 грудня 2010 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] був посвідчений та зареєстрований в спадковому реєстрі за №50491873, в реєстрі нотаріальних дій за №1213, заповіт, складений гр. [PERSON], згідно з яким остання заповіла належну їй частину квартири [ADDRESS] в рівних часткам своїм онукам [PERSON] та [PERSON] 26 грудня 2010 року [PERSON] померла (свідоцтво про смерть 1-ФП №133926 від 29.12.2010 р.). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, в тому числі на належну померлій 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Спадкоємцями за заповітом [PERSON] в рівних частках, а саме по 1/4 частки є сторони по справі [PERSON] та [PERSON] В звязку з тим, що позивач [PERSON] був не згоден з заповітом, останній 16.06.2011 року звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним та усунення від спадкування, посилаючись на наявність тяжкої хвороби у заповідача [PERSON], що вплинуло на її волевиявлення, не давало їй можливості розуміти значення своїх дій, керувати ними, що потягло за собою складання спірного заповіту під впливом тяжкої обставини, якою була її хвороба та вплив відповідачки на неї через штучно утворені для себе особисті проблеми, тобто з підстав, що передбачені ч. 2 ст. 1257 ЦК України. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2011 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 24 квітня 2012 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва залишене без змін. На даний час позивач знову звернувся до суду з позовом про визнання спірного заповіту недійсним, але з інших підстав, посилаючись на те, що після ухвалення вище вказаного судового рішення, в 2013 році він отримав деякі медичні документи з Миколаївського госпіталю інвалідів війни, де спадкодавиця [PERSON] перебувала на обліку та неодноразово проходила стаціонарне лікування, та дізнався, що остання, окрім інших захворювань, також страждала вадами зору: пресбіонія (стареча далекозорість), вікова катаракта обох очей та онгіосклероз сітківки обох очей, що дає підстави вважати спірний заповіт нікчемним у звязку з порушенням вимог щодо його форми та порядку посвідчення. На думку позивача, спірний заповіт в момент його посвідчення повинен був зачитаний вголос, обовязково в присутності двох свідків, у тексті заповіту необхідно було вказати відомості про особу свідків та отримати їх підпис. Також вважає, що за вказаних обставин не пропустив передбачений законом строк позовної давності. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частинами першою, третьою статті 10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Як вбачається з позовної заяви та пояснень позивача, правовою підставою поданої позовної заяви є стаття 1257 Цивільного кодексу України (Недійсність заповіту). Відповідно до ч. 1 ст. 1257 Цивільного кодексу України нікчемним є заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Згідно з ч. 2 ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Загальні вимоги до форми заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України, а саме: письмова форма, нотаріальне посвідчення або посвідчення особами, уповноваженими на це законом (статті 1251, 1252 ЦК), зазначення у заповіті місця та часу його складання, підписання заповіту заповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 207 ЦК, якщо заповідач не може підписати заповіт внаслідок хвороби або фізичної вади, за його дорученням і в його присутності дозволяється підписання заповіту іншою особою. Підпис цієї особи засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на здійснення нотаріальних дій. Поряд із посвідченням підпису, нотаріус зобов'язаний також в тексті заповіту зазначити причини, які зумовили необхідність підписання заповіту третьою особою (ч. 4 ст. 207 ЦК). Недотримання цих вимог є підставою для визнання заповіту недійсним. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ листом від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13 надав розяснення, що статтею 1257 ЦК визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, які не виключають застосування загальних норм §2 глави 16 ЦК України відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками нікчемності або недійсності заповіту, зазначеними у ст. 1257 ЦК України. Відповідно до пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року судам необхідно враховувати, що не допускається визнання дійсним заповіту, який є нікчемним у зв'язку з порушенням вимог щодо його форми та порядку посвідчення. У цьому разі судам слід застосовувати статтю 1257 ЦК, оскільки норми глави 85 ЦК не передбачають можливості визнання заповіту дійсним. У ході розгляду даної справи судом були оглянуті матеріали цивільної справи №2-2848/11, де зберігаються оригінали виписок з історії хвороби №764 Миколаївського госпіталю ІВВ кардіологічне відділення на імя [PERSON] за період: з 19.02.07 р. по 07.03.07 р.; з 03.01.08 р. по 22.01.08 р.; з 22.08.08 р. по 10.09.08 р. та з 24.04.09 р. по 15.05.09 р. з яких видно, що за час перебування у відділенні [PERSON] постійно оглядалася лікарем окулістом, який зазначав наявність певних захворювань вікового характеру, однак спеціального лікування не призначав. Доказів звернення [PERSON] до лікаря - окуліста після 15.05.09 р. з приводу загострення будь якої наявної хвороби очей, погіршення зору, а також доказів щодо необхідності проведення спеціального лікування або оперативного втручання суду надано не було. Що стосується доводів позивача про те, що [PERSON] з жовтня 2007 року по день своєї смерті за станом свого здоровя не мала можливості самостійно звернутися до лікарів, тому її не міг оглянути лікар-окуліст, то суд їх сприймає критично, оскільки позивач або інші родичі при наявній необхідності мали певну можливість викликати лікаря-окуліста за місцем мешкання [PERSON] для її огляду та призначення лікування. Також не можна вважати доведеними твердження позивача з приводу того, що у його покійної бабусі [PERSON] з жовтня 2008 року по день її смерті могла виникнути глаукома очей, тому вона на момент складання спірного заповіту фактично нічого не бачила та не мала фізичної можливості прочитати і підписати спірний заповіт, оскільки вказане є лише припущенням самого позивача. Що стосується відповіді Миколаївської обласної офтальмологічної лікарні від 15.05.13 року за вих. №01-10-286, то вона має загальний консультативний характер, щодо певних захворювань, причини їх виникнення, розвиток захворювання та певні наслідки без посилання на конкретну особу та стан її здоровя. Клопотання про витребування додаткових доказів або призначення спеціальних досліджень позивачем не заявлялося. Крім того, «Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» та Закон України «Про нотаріат» не покладають на нотаріуса обов'язок з'ясовувати чи дійсно заповідач може/не може власноручно прочитати та підписати заповіт та витребувати довідку про стан здоровя. Зі слів самого позивача покійна [PERSON] за життя користувалася окулярами та приймала лише каплі - вітаміни для профілактики зору, а за такого могла, на думку суду, самостійно прочитати та підписати спірний заповіт. Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. А за такого, суд вважає, що позов належить залишити без задоволення за недоведеністю та безпідставністю заявлених вимог.

Outcome: dismissed