Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-28 00:00:00

В червні 2016 року позивач звернулося до суду з позовом, в якому просить суд виселити [PERSON] з квартири за адресою: [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, мотивуючи свої вимоги наступним. Позивач є управителем та балансоутримувачем будинків комунальної власності територіальної громади в Солом?янському районі м. Києва, зокрема і будинку [ADDRESS]. Квартира [ADDRESS] є неприватизованою, єдиним наймачем даної квартири була [PERSON], яка померла [INFO] і відповідно була знята з реєстраційного обліку за даною адресою. За життя [PERSON] в квартирі проживала одна, нарахування плати за житлово-комунальні послуги здійснювалось також на одну особу. Відповідач була зареєстрована в спірному житловому приміщенні 01.03.2014, в зв?язку з чим позивач 16.05.2014 звернувся до прокуратури Солом?янського району м. Києва з заявою про проведення перевірки щодо факту правомірної реєстрації відповідача. в результаті проведеної перевірки було виявлено, що реєстрація відповідача в спірному приміщенні була здійснена з порушенням вимог чинного законодавства. На підставі отриманої інформації позивач в 2014 році звернувся до суду з позовом про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. Рішенням Солом?янського районного суду м. Києва від 08.07.2014 позов було задоволено та визнано відповідача такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням. Після пред?явлення виконавчого документа по справі до виконання спірна квартира була опечатана представниками позивача. Однак в березні 2016 року було виявлено, що відповідач в порушення вимог чинного законодавства, не маючи на це жодних правових підстав повторно незаконно зайняла спірне житлове приміщення. На підставі вищевикладеного, посилаючись на положення ст..116 ЖК України просив позов задовольнити. Сторони в судове засідання не з?явились, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, відповідно до вимог ст. 74 ЦПК України (а.с.18-19, 21, 27-28, 37-38, 41) Разом з тим, представник позивача направила до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, зауважила, що позовні вимоги підтримує та проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с.45) Також просила приєднати до матеріалів справи документи на підтвердження обставин, яким позивач обґрунтовує свої вимоги (а.с.46-52) Належним чином повідомлена відповідач жодного разу в судове засідання не з?являлась, лише двічі надіславши до суду заяви ідентичного змісту про відкладення розгляду справи в зв?язку з перебуванням на лікарняному, однак в подальшому жодного документального підтвердження поважності причин своєї неявки суду не надала. Суд кваліфікує вищезазначену поведінку відповідача як зловживання своїми правами, таку, яка направлена на затягування розгляду справи. Крім того як вбачається з матеріалів справи, відповідачем була надана нотаріально посвідчена довіреність на представлення її інтересів в суді, проте її представник з?явився до лише одного разу (а.с.21), і протягом всього часу перебування справи в провадженні суду жодної заяви про розгляд справи за його відсутності, визнання позову або заперечення проти нього також до суду не направляв. Судом були використані всі процесуальні можливості щодо забезпечення рівності та змагальності учасників процесу, однак враховуючи зловживання відповідачем своїми правами спрямоване на затягування розгляду справи, відсутності будь-яких документальних підтверджень поважності причин неявки до суду з боку відповідача та наполягання представника позивача на вирішенні справи, суд ухвалює рішення в порядку заочного провадження на підставі наявних доказів у справі згідно ст.ст.224-226 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України) Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В свою чергу, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, яка в частині 1 вказує на підстави звільнення від доказування, зокрема, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судовим розглядом встановлено, що на підставі Розпорядження Солом?янської районної в місті Києві державної адміністрації №279 від 06.05.2015 «Про передачу та закріплення майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передано до сфери управління Солом?янської районної в місті Києві державної адміністрації за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом?янського району м. Києва»» за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом?янського району м. Києва» закріплено на праві господарського відання житловий і нежитловий фонд та майно, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передано до сфери управління Солом?янської районної в місті Києві державної адміністрації, зокрема і будинок [ADDRESS] (а.с.47-52) Рішенням Солом?янського районного суду м. Києва від 08.07.2014 [PERSON] було визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] (а.с.7-9) Згідно довідки Форми №3 Житлово-експлуатаційної дільниці №905 №2813 від 14.03.2016 квартира [ADDRESS] є неприватизованою та єдиним наймачем якої зазначена [PERSON], [INFO], яка в зв?язку зі смертю була 06.03.2014 знята з реєстрації (а.с.6) Даний факт також був встановлений в рішенні Солом?янського районного суду м. Києва від 08.07.2014, що в силу ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Уповноваженими представниками позивач неодноразово здійснювалось обстеження квартири [ADDRESS] (04.03.2016, 14.03.2016, 23.03.2016, 23.05.2017) під час яких було виявлено відсутність на дверях квартири стрічки, якою вона опечатувалась, перебування у квартирі №68 громадянки [PERSON] про що були складені відповідні акти (а.с.10, 12-13, 46), а також вручені відповідні листи-попередження про необхідність звільнення незаконної зайнятого приміщення в десятиденний термін. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. За правилами ст.109 ЖК України виселення із займаного приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК України безумовному виселенню без надання іншого житлового приміщення підлягають особи, які його самоправно займають. Єдиною підставою для вселення в житлове приміщення є відповідний ордер на таке приміщення. Враховуючи, що Солом?янською районноою в місті Києві державноою адміністрацією на спірне житлове приміщення ордер на ім?я відповідача [PERSON] не видавався, житлове приміщення квартира №68 є неприватизованою та перебуває у господарському віданні позивача, який в свою чергу жодного договору найму з відповідачем не підписував, суд приходить до висновку, що твердження позивача щодо незаконного, самовільного зайняття відповідачем спірного приміщення знайшли своє підтвердження в матеріалах справи. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст.18 ЖК України управління житловим фондом здійснюється виключно власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв`язку, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України сплачений позивачем за пред'явлення позовних вимог судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved