Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

В травні позивачка [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із позовною заявою в якій просила стягнути з [PERSON] на її користь борг за договором позики у розмірі 30 000 гривень та судові витрати в розмірі 908 гривень за сплату судового збору та 2000 гривень за надані юридичні послуги. Мотивуючи свою заяву тим, що 16 липня 2019 року вона надала в борг [PERSON] грошові кошти в сумі 30000 гривень, а останній зобов`язався повернути їх 16 травня 2020 року, однак станом на день звернення до суду грошові кошти не повергнуті. У зв`язку з чим вимушена звернутися до суду із вказаним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 травня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, будь яких клопотань на адресу суду від неї не надходило. Представник позивача - [PERSON] у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про день, час та місце судового засідання, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності та у відсутності позивачки, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач про дату та місце розгляду справи сповіщений належним чином, відзив на позовну заяву до суду не подав, будь-яких клопотань на адресу суду від нього не надходило. Частиною 8 статті 178 ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, з урахуванням згоди представника позивача на проведення заочного розгляду справи, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантованост.124 Конституції України. За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 16 липня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики з одночасним забезпеченням його виконання іпотекою, посвідченого ПРИВАТНИМ НОТАРІУСОМ КРИВОРІЗЬКОГО НОТАРІАЛЬНОГО ОКРУГУ ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ Кульбідою Є.М., зареєстрованого в реєстрі № 1051 (а.с.5-8). Згідно п. 1 Договору позичальник прийняв у власність від позикодавця грошові кошти у розмірі 30000 гривень 00 копійок зі строком сплати боргу до 16.05.2020 року ( а.с. 5). У відповідності до п. 13 Договору за домовленістю сторін, у разі не виконання позичальником зобов`язання, забезпеченого іпотекою, цей договір передбачає передачу в право власності на цілу частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] За правилами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ст. 1046 ЦК України встановлено: за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що позичальник взяті не себе зобов`язання не виконав, у передбачений в договорі строк грошові кошти (суму позики) не повернув, отже позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.. Стосовно питання про судові витрати суд зазначає наступне. Частина 1статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на те, що позовні вимоги задоволені, враховуючи приписи статті 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь позивачки, який сплачений нею за вимогу майнового характеру в сумі 908 гривень 00 копійок, що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією (а.с. 11). Що стосується витрат за надані юридичні послуги суд зазначає наступне. Частина 1 статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30 вересня 2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»).зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Таким чином, на підтвердження понесення стороною витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Надано договір про надання правової допомоги від 13 травня 2021 року, який передбачає авансовий платіж у розмірі 2000 грн.. З квитанції № 21/06 від 13.05.2021 року наданої в обґрунтування фактично понесених судових витрат вбачається, позивачка [PERSON] сплатила 2 000 (дві тисячі) гривень адвокату Ткаченко Олегу Петровичу (а.с. 13а), що підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved