Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-26 00:00:00

В січні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, посилаючись на те, що на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з [PERSON], та який був посвідчений 22.09.2011 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І., вона набула права власності на житловий будинок з надвірними будівлями № [ADDRESS]. Право власності за вказаним договором було зареєстровано за позивачкою відповідно до вимог ст.182 ЦК України. Відповідно до п.5 договору купівлі-продажу продавець [PERSON] зобов'язувався звільнити відчужуване майно до 22.10.2011 року та зняти з реєстраційного обліку за вказаною адресою усіх зареєстрованих осіб. У визначений строк вказані вимоги [PERSON] не виконав. [PERSON] в листопаді 2011 року звернулася до суду з позовною заявою про зняття з реєстрації та виселення осіб, які були зареєстровані та мешкали в спірному будинку. Проте з цього часу [PERSON] звернувся до неї з позовом про визнання договору купівлі-продажу від 22.09.2011 року недійсним, в задоволенні якого йому було відмовлено, однак в подальшому як [PERSON], так і члени його сім'ї неодноразово зверталися з позовами з різних правових підстав про оспорювання вказаного правочину, які також були залишені без задоволення. Однак і на теперішній час в належному на праві власності позивачці будинку зареєстровані [PERSON], [PERSON] та малолітня [PERSON], яка була зареєстрована вже після укладення договору купівлі-продажу від 22.09.2011року, а також мешкає без реєстрації [PERSON] [PERSON], як власник житлового будинку з надвірними будівлями № [ADDRESS], позбавлена можливості проживати та користуватися належним їй майном та, відповідно до положень ст.391 ЦК України, має права вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З врахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що з 22.09.2011 року [PERSON] втратив право власності на спірний житловий будинок, право користування яким є похідним, [PERSON] просила суд визнати такими, що втратили право користування житловим будинком з надвірними будівлями № [ADDRESS] [PERSON], [PERSON] та малолітню [PERSON], та усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні майном, виселивши з нього [PERSON], [PERSON], [PERSON] та малолітню [PERSON] В лютому 2017 року [PERSON] звернулася із зустрічним позовом, посилаючись на те, що 27.05.2005 року на ім'я її сина [PERSON] було придбано житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS]. За рахунок сумісних коштів та сумісної праці [PERSON], його цивільної дружини [PERSON], з якою від мешкає однією сім'єю з 2003 року, та [PERSON] вказаний будинок був відремонтований. Будинок є єдиним місцем мешкання для вказаних осіб, а також для малолітньої дитини [PERSON] та [PERSON] - [PERSON], [INFO]. Зі слів [PERSON] [PERSON] дізналася, що 22.09.2011 року він ніби то уклав нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS], внаслідок якого право власності на нього набула [PERSON] З його слів їй відомо, що наміру укладати договір купівлі-продажу він не мав, фактично мав намір укласти договір позики під заставу належного йому будинку, а тому не розумів, що порушує права малолітньої дитини. При цьому дані про наявність в нього малолітньої дочки випливали з відмітки про це у паспорті громадянина України [PERSON] Посилаючись на те, що вчинений [PERSON] правочин був укладений з грубим порушенням прав малолітньої дитини, без згоди на його укладення органів опіки та піклування, приймаючи до уваги, що вона як баба малолітньої онуки в силу ст.258 СК України має право на захист її прав та інтересів без спеціальних повноважень, [PERSON] просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. 22.09.2011 року, з підстав, передбачених ч.6 ст.203 ЦК України, та застосувати наслідки недійсності цього правочину. Представник [PERSON] адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Зазначила, що на підставі рішення Харківської міської ради №156/16 від 24.02.2016 року «Про впорядкування найменувань об'єктів топоніміки» [ADDRESS]. Пояснила, що з позовами про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON], який був посвідчений 22.09.2011 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І., двічі звертався як сам [PERSON], так і його співмешканка [PERSON], вони посилалися на різні підстави недійсності правочину, в тому числі [PERSON] раніш посилався на порушення фактом укладення правочину прав його малолітньої дитини та відсутність на вчинення правочину згоди органів опіки та піклування. Рішеннями судів в задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] було відмовлено. При цьому рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08.05.2014 року та ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23.07.2014 року було встановлено, що малолітня дитина [PERSON] була зареєстрована в спірному будинку після укладення договору купівлі-продажу. На теперішній час відділом реєстрації місця проживання у Немишлянському районі м. Харкова за заявою власника [PERSON] було прийнято рішення про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS], через відсутність інформації про реєстрацію за цією адресою малолітньої [PERSON] у Реєстрі територіальної громади у знятті її з реєстрації відмовлено. Відповідач [PERSON] проти позову [PERSON] заперечував. Пояснив, що з 2003 року він проживає однією сім'єю без реєстрації шлюбу зі [PERSON] 27.05.2005 року за спільні кошти вони придбали у власність житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS]. [INFO] року у них народилася дочка - [PERSON], яка з часу народження мешкала за адресою: [ADDRESS]. 22.09.2011 року він з [PERSON] уклав договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS], проте наміру продавати житловий будинок він не мав, мав намір лише позичити грошові кошти, однак на вимогу чоловіка [PERSON] був вимушений укласти договір купівлі-продажу вказаного будинку. Укладений між сторонами договір був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. без отримання дозволу органу опіки та піклування, чим порушені права малолітньої дитини [PERSON] Про наявність прав користування житловим будинком у малолітньої дитини він нотаріусу не казав, проте нотаріус сама зобов'язана була з'ясувати цей факт та була обізнана про наявність у нього малолітньої дитини, про що було зазначено в паспорті громадянина України [PERSON] З врахуванням наведеного, позовні вимоги своєї матері [PERSON] [PERSON] визнав в повному обсязі. Аналогічні пояснення по справі надала суду відповідачка [PERSON] Представник [PERSON] за довіреністю [PERSON] проти позову [PERSON] заперечувала, пояснивши, що про факт укладення [PERSON] договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS], [PERSON] стало відомо з його слів лише в 2017 році. Приймаючи до уваги, що вказаний будинок є єдиним місцем мешкання для її малолітньої онуки [PERSON], а вчинений [PERSON] правочин укладений з грубим порушенням прав малолітньої дитини, без згоди на його укладення органів опіки та піклування, приймаючи до уваги, що вона як баба малолітньої онуки в силу ст.258 СК України має право на захист її прав та інтересів без спеціальних повноважень, [PERSON] просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. 22.09.2011 року, з підстав, передбачених ч.6 ст.203 ЦК України, та застосувати наслідки недійсності цього правочину. Представник служби у справах дітей Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради Кузнецова О.Б. в судовому засіданні проти первісного позову заперечувала, зустрічний позов [PERSON] підтримала, посилаючись на те, що договір купівлі-продажу від 22.09.2011 року укладений без врахування права користування в житловому будинку малолітньої дитини [PERSON], без згоди на його укладення органів опіки та піклування. Представник приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Малахової Г.І. за довіреністю Босенко К.В. проти зустрічного позову заперечував, пояснивши, що на момент посвідчення приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. 22.09.2011 року договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS], дані про право користування вказаним будинком малолітньої дитини були відсутні. З боку власника продавця [PERSON] було надано будинкову книгу, в якій наявні дані про реєстрацію лише самого [PERSON] та [PERSON], а також зазначено письмово про відсутність реєстрації та права на проживання у відчужуваному майні неповнолітніх та малолітніх осіб. Дані про наявність у відповідача [PERSON] малолітніх та неповнолітніх дітей в його паспорті були відсутні. Таким чином [PERSON] навмисно приховав факт наявності в нього дитини, а його доводи про те, що дитина була зареєстрована за адресою: [ADDRESS], на час вчинення правочину, а не після цього, є бездоказовими. Представник Управління ведення реєстру територіальної громади письмово просив суд розглянути справу у відповідності до норм матеріального та процесуального права без участі їх представника. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у розгляді справи, свідків та дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до наступного. По справі встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27.05.2005 року за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л.О., був власником житлового будинку № [ADDRESS]. На підставі рішення Харківської міської ради №156/16 від 24.02.2016 року «Про впорядкування найменувань об'єктів топоніміки» [ADDRESS] ( т.2 а.с. 54). [INFO] року у [PERSON] та [PERSON] народилася донька [PERSON] (т.1 а.с. 177). 22.09.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила будинок № [ADDRESS] (т.1 а.с. 3). З пункту 5 вказаного договору вбачається, що [PERSON] стверджував, що внаслідок відчуження вищевказаного майна не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних та інших осіб, яких продавець зобов'язаний утримувати за законом чи договором; а також, що неповнолітніх та малолітніх осіб, які б були зареєстровані та мали право проживання у відчужуваному майні, немає. На підтвердження цього факту з боку продавця [PERSON] було надано оригінал будинкової книги житлового будинку [ADDRESS] із зазначенням даних про реєстрацію місця проживання по вказаній адресі виключно [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с. 24-36). Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу. Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є не додержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Таки правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками безпопереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. При вирішенні вказаного спору за позовом в інтересах дитини судом в даному випадку: 1) перевірялося в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувалося добросовісність поведінки відчуджувача щодо надання документів про права дитини на житло, яке є предметом правочину, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувалося, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення правочину. Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Так, зокрема у висновку, який міститься в постанові Верховного суду України від 30.09.2015 року по справі № 6-384цс15 та від 09.11.2016 року по справі № 6-930цс16, зазначено, що неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу [PERSON] особисто зазначалось, що малолітні діти в спірній квартирі не зареєстровані і не мешкають, нотаріусом при посвідченні вказаного договору відповідно до Закону України «Про нотаріат» перевірялися усі правовстановлюючі документи на предмет договору та перевірялось коло осіб, зареєстрованих в житловому будинку № [ADDRESS]. Таким чином, не отримання дозволу органу опіки та піклування на момент здійснення відчуження спірного будинку не може вважатись підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки батьком неповнолітньої дитини було недобросовісно виконано обов'язок щодо охорони прав дитини. До того ж позивачкою не доведено, коли саме, до чи після укладення оспорюваного договору купівлі-продажу було здійснено реєстрацію малолітньої [PERSON] Зокрема, надана [PERSON] під час посвідчення договору будинкової книги таких даних не містить. Згідно з довідкою Фрунзенського (зараз назву змінено - Немишлянського) районного відділу Державної міграційної служби України в Харківській області від 26.03.2012 року за № 59/3849 та копій Форми-А, Форми-Б встановити з якого саме часу малолітня [PERSON] зареєстрована в спірному будинковолодінні не надається можливим через сплив терміну зберігання відповідних заяв. Згідно із відповіддю Фрунзенського (Немишлянського) районного відділу Державної міграційної служби України в Харківській області станом на 2008-2011 роки для реєстрації малолітньої особи необхідний був лише паспорт одного з батьків. В цей період реєстрація малолітніх (неповнолітніх) осіб відбувалася відповідно до Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (т.2 а.с.158справа № 645/10739/13-ц, провадження № 2/645/359/14). Більш того, судовим розглядом встановлено, що до укладання 22.09.2011 року договору купівлі-продажу з [PERSON] власником будинковолодіння № [ADDRESS] [PERSON] укладалися і інші правочини, предметом яких виступало вище заначене будинковолодіння. Так, зокрема, в липні 2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики та іпотечний договір, предметом якого був житловий будинок з надвірними будівлями № [ADDRESS]. Вказані договори були посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І. Як вбачається з документів, на підставі яких були посвідчені вказані правочини, станом на липень 2010 року в житловому будинку № [ADDRESS] були зареєстровані [PERSON] та його мати [PERSON] Малолітня [PERSON] в спірному будинковолодінні зареєстрованою не значилася, про що свідчить довідка з місця проживання, надана під час посвідчення правочинів самим [PERSON] (т.2 а.с. 44 справа № 645/10739/13-ц, провадження № 2/645/359/14). Крім того, документи, надані приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І., містять копію паспорту [PERSON], на сторінках якого відсутні відмітки щодо дітей (т.2 а.с.81 справа № 645/10739/13-ц, провадження № 2/645/359/14). В грудні 2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики та іпотечний договір, предметом якого був житловий будинок з надвірними будівлями № [ADDRESS]. Вказані договори посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. Як вбачається з документів, на підставі яких були посвідчені вказані договори, станом на липень 2010 року в житловому будинку № [ADDRESS] були зареєстровані [PERSON] та його мати [PERSON] Малолітня [PERSON] в спірному будинковолодінні зареєстрована не була, про що свідчить копія прибудинкової книги, яка також надавалася [PERSON] (т.2 а.с.109-114 справа № 645/10739/13-ц, провадження № 2/645/359/14). Також під час посвідчення правочину [PERSON] власноручно підписав заяви про те, що неповнолітні або малолітні особи в спірному будинковолодінні не мешкають та не зареєстровані (т.2 а.с.103 справа № 645/10739/13ц, провадження № 2/645/359/14). В судовому засіданні [PERSON] визнав ту обставину, що він навмисно з особистих підстав, бажаючи отримати корисну мету від укладених правочинів, приховував факт наявності прав постійного користування в житловому будинку № [ADDRESS] малолітньої [PERSON] Суд критично оцінює посилання представника відповідачки [PERSON] та відповідачів [PERSON] та [PERSON] на наявність запису про наявність малолітньої дитини [PERSON], [INFO], на сторінці № 8 паспорту громадянина України [PERSON] ( т.1 а.с. 180). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] та [PERSON] беззаперечно пояснити не могли ким саме та в який час була зроблена вказана запис, даних посадової особи та дати вчинення цього запису сам паспорт не містить. Посилання зацікавлених осіб: сторони відповідачів, які є членами однієї сім'ї, та їх давньої приятельки [PERSON] на вчинення цього запису в 2008 році спростовуються іншими доказами, а саме копією паспорту громадянина України [PERSON], наданого ним під час посвідчення правочину в липні 2010 році приватному нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Карташовій С.І., в якому аркуш № 8 такого запису не містив. Посилання сторони відповідачів на покази дитячої медичної сестри [PERSON] про постійне місце проживання з народження малолітньої [PERSON] в житловому будинку № [ADDRESS] суд оцінює критично, приймаючи до уваги, що відвідування медичної сестри в початковий період життя та розвитку новонародженої дитини підтвердженням факту постійності та безперервності проживання служити не можуть. Дані про адресу проживання малолітньої [PERSON], зазначені в довідках дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 428 Харківської міської ради, вказані зі слів батьків самої дитини, що також при вирішенні довготривалого спору, який виник в батьків дитини, також оцінюються критично ( т.1 а.с.173-174). За таких обставин суд вважає, що судовим розглядом не доведено, що малолітня дитина була зареєстрована чи постійно проживала у спірному будинку саме на момент укладення оспорюваного правочину, тоді як захист прав дітей на право користування жилим приміщенням відбувається на стадії укладення договорів щодо розпорядження майном, якими можуть бути порушені їхні права, а тому в задоволенні зустрічних позовних вимог щодо визнання правочину недійсним відмовляє. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного суду України від 05.11.2014 року по справі № 6-158цс14, який, в силу положень ст. 360-7 ЦПК України, мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Згідно з копією Форми-А, Форми-Б Фрунзенського районного відділу Державної міграційної служби України в Харківській області за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] з 22.09.2005 року, а також малолітня [PERSON] ( т.1 а.с. 175). За заявою власника вказаного будинковолодіння, якою з 22.09.2011 року є [PERSON], в Реєстрі територіальної громади припинено реєстрацію [PERSON] та [PERSON], через відсутність даних про реєстрацію малолітньої [PERSON] в припиненні реєстрації відмовлено ( т.2 а.с. 53). За таких суд дійшов висновку про те, що право відповідачів [PERSON], [PERSON] та малолітньої [PERSON] на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна. В судовому засіданні з боку відповідачів не заперечувався той факт, що в спірному житловому будинку після припинення у [PERSON] права власності на нього 22.09.2011 року фактично продовжують мешкати [PERSON], [PERSON], малолітня [PERSON] та [PERSON], власник [PERSON] позбавлена в повному обсязі права користування та володіння житловим будинком, доступу до нього не має, будь-які намагання з її боку реалізувати свої повноваження власника заперечуються з боку відповідачів. З зв'язку з припиненням права користування чужим майном (спірним житловим будинком) на вимогу власника цього майна, а також приймаючи до уваги, що відповідачка [PERSON] безпідставно займає вказане приміщення, вимоги про виселення відповідачів з житлового будинку № [ADDRESS] без надання їм іншого житлового приміщення суд вважає обґрунтованими. Питання про розподіл судових витрат вирішується судом відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. У зв'язку з тим, що при поданні позову [PERSON] була звільнена від сплати судового збору, так як є інвалідом ІІ групи, з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в рівних частках в дохід держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved