Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-30 00:00:00

В червні 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном. В обґрунтування позову, згідно останніх уточнень, позивач вказала, що 11/40 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 вересня 2012 року посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Леоном І.О. Відповідач - [PERSON], проживає за адресою: [ADDRESS], та є одним з власників даного домоволодіння. Земельна ділянка та подвір'я знаходяться у спільному користуванні позивача та відповідача. Відповідач [PERSON] перешкоджає позивачеві [PERSON] у доступі до власної частини будинку, оскільки її собака, яка має агресивну поведінку, знаходиться на подвір'ї в вольєрі без прив'язі і має можливість самостійно вибиратися із вольєру, чим унеможливлює вільний доступ до частини будинку та користування спорудами , господарськими будівлями. Також, загорожа у якій відповідачем утримується собака, знаходиться біля вікна її будинку, та через таке розташування до її будинку проникають неприємні запахи, що викликанні утриманням собаки. Також, завдає незручності гавкіт собаки. На численні прохання тримати собаку на прив'язі, позивач ігнорує, тому позивач змушена звернутися до суду та просить На підстав вищевикладеного, позивач просить суд, зобов'язання перенести вольєр для утримання собаки, що знаходиться в її господарстві, на території домоволодіння [ADDRESS], на відстань не менше 15 метрів від житлового будинку. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити. В судових дебатах участі не приймала, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Суд, вислухавши у судовому засіданні пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що позивач є власником 11/20 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходиться в [ADDRESS], що підтверджується технічним паспортом та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 24 вересня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори, за реєстровим в реєстрі за № 5-864/а.с.7/ Відповідачка по справі є власником 9/20 частин домоволодіння [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу частини домоволодіння від 13 серпня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого за реєстровим №6957. /а.с.18/ Як було встановлено в судовому засіданні, позивач та відповідач є співвласниками , у відповідних частках, домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Земельна ділянка для обслуговування будинку знаходиться у спільному користуванні. Собака утримується у вольєрі, який збудовано напроти входу в часину будинку та на частині земельної ділянки, якою користується відповідач [PERSON], відповідно до визначеного між співвласниками порядку користування. Прохід до входу в частину будинку позивачки веде мимо вольєру, в якому утримується собака. З даного приводу позивач зверталася 04.05.2014 року до Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України у Дніпропетровській області заявою про прийняття відповідних мір до [PERSON], яка встановила вольєр для собаки біля спільного проходу з порушенням норм. Як вбачається з висновку від 12.05.2014 року дільничного інспектора міліції Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, проведено перевірку та встановлено , що у фактах викладених в заяві вбачаються цивільно-правові відносини./а.с.23/ Статтею 41 Конституції України, передбачено, що - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Згідно до ст. 391 ЦК України, - власник має право вимагати усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпорядження своїм майном. Приймаючи рішення по суті заявлених позовних вимог, суд керується положеннями ч. 1 ст. 60 ЦПК України, згідно якої, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Вольєр - ізольований майданчик з дахом або відкритий, організований для напіввільного утримання дрібних тварин чи копитних на вільному повітрі. Вольєр є господарською спорудою. Відповідно до п. 2.20 Державних будівельних норм 79-86 «Житлові будинки для індивідуальних забудовників України» визначено, що відстань від межі суміжної ділянки до стін житлового будинку або господарської споруди слід приймати не менше 1 метра. Конструкції будинків та споруд, що виступають, не повинні перетинати межі сусідніх ділянок. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, серед яких одним із способів захисту визначено припинення дії, яка порушує право. Відповідно до п. 2 «Правил тримання собак, котів і хижих тварин у населених пунктах Української РСР», затверджених Міністерством житлово-комунального господарства УРСР, Мінсільгоспом УРСР, Міністерством охорони здоров'я УРСР 17.06.1980, № б/н, (далі Правила) підприємства, установи, організації і громадяни - власники собак, котів і хижих тварин зобов'язані суворо дотримуватися санітарно-гігієнічних норм і правил їх тримання при умові обов'язкового забезпечення безпеки людей. Як вбачається з матеріалів позовних вимог позивачки та її пояснень в судових засіданнях, сам по собі вказаний вольєр не створює перешкоди їй у належному користуванні її власним житлом, а такі перешкоди виникають від неналежного утримання в цьому вольєрі собаки відповідача, але питання щодо зміни місця утримання тварини позивачка в своїх позовних вимогах не ставила, а просила перенести лише вказаний вольєр в інше місце, що само по собі не вирішує заявленого нею спірного питання про усунення перешкод у користуванні її житлом. Відповідно до Ст. 10 ЦПК України сторони мають рівні права щодо надання доказів і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень і такі докази подаються сторонами, однак доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд при винесені судового рішення враховує, що згідно Ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд повинен з'ясувати чи мали місце обставини , якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити, або в позові відмовити. Позивач не надала суду жодних доказів в підтвердження того, що відповідачкою було порушено її право. Тому суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог позивачці за безпідставністю позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed