Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-12 00:00:00

в січні 2010р. позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», яке є правонаступником прав та обов'язків Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» про визнання кредитного договору і договору поруки недійсними, зобов'язання вчинити дії. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що в липні 2008р. на її адресу надійшли два листи претензії від банку, в яких повідомлялось про існування заборгованості у зв'язку з невиконанням нею умов укладених договорів, а саме Кредитного договору № 25-447/07-ШД від 18.12.2007р. відповідно до якого банк надав їй грошові кошти в розмірі 15000,00 грн. з оплатою по процентній ставці 0,0001% річних. За інформацією банку заборгованість за цим договором складала 9864,48 грн. За Договором поруки № 25-448/07-ШД від 18.12.2007р., згідно з яким вона як поручитель зобов'язувалась перед банком відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником [PERSON] зобов'язань за кредитним договором №25-448/07-ШД від 18.12.2007р. заборгованість складала 8578,06 грн. Зазначила, що дійсно у жовтні 2007 року до неї звертався [PERSON] з проханням виступити поручителем при підписанні ним кредитного договору в банку. Однак, вона відмовила [PERSON] в його проханні, оскільки не була його добре знайомою. Також з середини 2008 року їй почали надходити листи від колекторської фірми з вимогою погашення заборгованості та попередженням про відібранням майна через невиплату заборгованості. Побоюючись можливого фізичного та психологічного тиску вона вимушена була сплатити частину боргу по кредиту в сумі 23453,78 грн. В січні 2009 року їй знову прийшли листи повідомлення про сплату заборгованості. Після отримання кваліфікованої юридичної допомоги вона вимушена була звернутися до суду з вказаним позовом, в якому просила суд визнати недійсним на підставі ст. ст. 203, 207, 215, 216, 547 ЦК України кредитний договір № 25-447/07-ШД від 18 грудня 2007р. та застосувати до нього наслідки недійсності у вигляді реституції; визнати недійсним договір поруки № 25-448/07-ШД від 18 грудня 2007р. та застосувати до нього наслідки недійсності у вигляді реституції; зобов'язати банк виплатити позивачці грошові кошти, як безпідставно отримані за кредитним договором у сумі 23453,78 грн., стягнути на користь позивачки судові витрати. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24.02.2012р. позовні вимоги позивачки [PERSON] задоволені частково, визнано недійсним кредитний договір № 25-447/07-ШД від 18 грудня 2007р. та договір поруки № 25-448/07-ШД від 18 грудня 2007р. та зобов'язано банк виплатити позивачці грошові кошти, як безпідставно отримані за кредитним договором у сумі 23453,78 грн. та понесені судові витрати. Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 08.04.2013р. рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24.02.2012р. залишено без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24.02.2012р. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 08.04.2013р. скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В судове засідання позивачка не з'явилась, надіслала до суду заяву про розгляд справи в її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Центральне регіональне управління, проти позову заперечив та зазначив, що підставою повернення набутих грошових коштів законодавець визначив саме безпідставність їх набуття, в той час як банк набув грошові кошти від [PERSON] не безпідставно, а на виконання умов договору, стороною якого він є. Банк перерахував суму кредитних коштів на картковий рахунок, що підтверджується меморіальним ордером і грошові кошти насправді вносились в рахунок погашення реально існуючої заборгованості за видачу реальної суми кредитних ресурсів. На момент здійснення проплат, недійсність кредитного договору не була встановлена в судовому порядку. Проплати здійснювались в рахунок погашення дійсного кредитного договору в добровільному порядку позивачкою на підставі існування реальної заборгованості. Вважають, що стороною позивача не доведено обставини здійснення платежів по кредиту нею особисто, а надані квитанції не містять ідентифікаторів і не можуть розглядатись як докази сплати суми грошових коштів саме позивачкою. Позивачка не повідомляла банк про ті обставини, що вона не підписувала спірні договори при цьому виконувала зобов'язання за ним. Просив суд в задоволенні позову відмовити. Судом до участі у справі, в якості співвідповідача було залучено [PERSON] Співвідповідач [PERSON], в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, свого представника до суду не направив, заперечення на позов не подавав. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача Публічного акціонерного товариства «банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Центральне регіональне управління, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ч. 1 - 4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 18.12.2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 25-447/07-ШД (а.с.11-14 т.1). В забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту № 25-447/07-ШД, 18.12.2007 р. між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», [PERSON] та поручителем [PERSON] був укладений договір поруки № 25-448/07-ШД. За змістом ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Частиною 4 цієї статті передбачено, що якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє. Частиною 1 ст. 547 ЦК України передбачено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Позивачка звертаючись до суду з вказаним позовом про визнання недійсними кредитного договору і договору поруки, стверджувала, що такі нею не підписувалися і не укладались. Згідно з висновком №5593/10-11 судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами цивільної справи № 2-7799/10 від 08 листопада 2010р. (а.с. 94-95 т.1), підписи від імені [PERSON] (дівоче прізвище позивачки (а.с. 24 т.1) в графі «від Позичальника»у кредитному договорі та графі «від Поручителя»у договорі поруки виконані не [PERSON], а іншою особою з ретельним наслідуванням підпису [PERSON] Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що вимоги позивачки в частині визнання недійсними кредитного договору і договору поруки є доведені, судом встановлено, що позивачка не підписувала оспорюванні кредитний договір і договір поруки, а тому спірні договори слід визнати недійсними. Стосовно вимог позивачки про застосування реституції за договором кредиту та поруки, то в цій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки позивачкою не доведено, що вона особисто вносила кошти за договором кредиту чи на виконання договору поруки. Стосовно вимог позивачки про зобов'язання банку виплати позивачці кошти як безпідставно отримані слід зазначити таке. Відповідно до ч.ч.1.2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ було вказано, що судами при розгляді справи не було встановлено, чи особисто [PERSON] сплачувала кошти на погашення кредитної заборгованості, або будь-яка інша особа. Згідно з ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Частиною 4 цієї статті передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивачка в порядку ст. 60 ЦПК України не надала суду належних та допустимих доказів того, що саме вона сплачувала заборгованість за кредитним договором № 25-447/07-ШД. Наявні в матеріалах справи ксерокопії квитанцій (а.с.35-56 т.1) не посвідчені з оригіналу, а тому суд не приймає їх до уваги. Крім цього, судом встановлено, що кошти в розмірі 23453 грн. банк прийняв на виконання умов кредитного договору № 25-447/07-ШД, який на той час був дійсним, а тому такі дії банку не можна вважати безпідставними. З урахуванням зазначеного вище, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки в частині зобов'язання банку повернути безпідставно набуті кошти, не доведені позивачкою належними та допустимими доказами, а тому не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з кожного з відповідачів слід стягнути на користь позивачки порівно судовий збір у розмірі по 150 грн. і збір на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи у розмірі по 60.00 грн. Оскільки позивачкою не надано доказів понесення витрат на проведення судової експертизи, то суд не вбачає підстав для їх стягнення.

Outcome: partial