Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

В серпні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Інституту теоретичної фізики ім. М.М. Боголюбова Національної академії наук України про захист авторського права та зобов`язання вчинити дії, в якому просив суд зобов`язати відповідача провести фундаментальне дослідження статті «Модель електромагнітного кванта с процесом поле-массових превращений» під авторством позивача, відхиленої від публікації Українським Фізичним журналом Інституту теоретичної фізики ім. М.М. Боголюбова Національної академії наук України 16.09.1996 року, із врахуванням уточнень: абзац на сторінці № 3, який починається словами - російською мовою - «Так как волновые свойства отдельных микрополей» та закінчується словами «не может описываться уравнениями (1), (2)» замынити нга абзац «Так как волновые свойства отдельных микроплей (квантов) не исчезают с ростом частоты (3), то есть остаються такие структурные качества Е, Н - полей Максвелла, как периодичность, синхронность изменения Е, Н - полей, их ортогональность и поперечность, а волна Максвелла исчезает, значит реальная структура Е,Н - микрополей (квантов) не чисто [PERSON] не может описываться уравненями (1), (2); в абзаці на сторінці № 3, який починається словами - російською мовою - «Таким образом, при переходе» та закінчується словами «в квантовой електродинамике (КЕД) упущенны» видалити слова «с законами сохранения, т.е.» та зобов`язати відповідача опублікувати в Українському Фізичному журналі Інституту теоретичної фізики ім. М.М. Боголюбова Національної академії наук України статтю «Модель електромагнітного кванта с процесом поле-массових превращений» під авторством позивача із позначенням дати її надання - березень 1996 року. В обґрунтування позову зазначено, що позивач, бажаючи опублікувати свої наукові роботи в журналі Інституту теоретичної фізики ім. М.М. Боголюбова Національної академії наук України, направив в березні 1996 року свою наукову статтю під назвою «Модель електромагнітного кванта с процесом поле-массових превращений». Однак, у вересні 1996 року позивачу було відмовлено в її опублікуванні нібито із причин її помилковості. Після відмови, позивач засвідчив свою статтю в Російсьокому Авторському Об`єднанні, але це не була публікація, а також він опублікував свої роботи, починаючи із книг «Модель електромагнітного кванта с процесом поле-массових превращений», 1998 року та «Модель движения», 2001 року, та продовжуючи в книгах «Кванты енергии и движения» 2-го видання 2002 року, 3-го видання 2004 року, 4-го видання 2014 року. Вже у другому виданні 2002 року позивач коректно довів два відкриття «Свойство поле-масовых превращений електромагнитных квантов енергии» та «Кванты движения и их свойства». В третьому та четвертому виданнях були тільки незначні уточнення і додатки. Позивач вказує, що такі публікації, від себе особисто в Інституті теоретичної фізики ім. М.М. Боголюбова Національної академії наук України, не визнаються - визнаються із порушенням авторських прав. Позивач, як фахівець патентознавець і фізик, - стверджує, що представлені в «Свидетельстве № 1642» і в книгах його роботи є доведеними відкриттями, вони вносять корінні зміни в сучасний рівень знань, а тому бажаючи отримати відгук від відповідача, позивач у 2013 році звернувся до інституту з проханням надати відгук на відповідність його теорії відомим дослідницьким фактам. У відповідь на звернення, позивач отримав необ`єктивну рецензію, з великою кількість навмисних похибок суті його роботи та фальсифікацій, яку позивач вважає необ`єктивною. Позивач зазначає, що його роботи мають цінність та інтерес, однак, в зв`язку із не опублікуванням його статті «Модель електромагнітного кванта с процесом поле-массових превращений», авторські права позивача були порушені відповідачем, в зв`язку з чим він вимушений звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 13.10.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. В листопаді 2020 рок до суду від відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просить відмовити в задоволенні позову, зокрема, посилаючи на те, що Український фізичний журнал, починаючи із 1994 року публікується Інститутом теоретичної фізики ім. М.М. Боголюбова Національної академії наук України. Всі статті проходять через редакційну колегію, яка складається із визнаних експертів у різних галузях фізики на чолі із головним редактором. Причиною відхилення опублікування статті може бути негативна рецензія, невідповідність статті профілю журналу, відсутність новизни, тощо. Український фізичний журнал так само як і будь-який журнал у світі не зобов`язаний публікувати ту чи іншу статтю. Так, редакційною колегією журналу було відхилено працю позивача «Модель електромагнітного кванта с процесом поле-массових превращений» і рецензію на неї, як помилкову, про що було повідомлено позивача. Також рецензією від Інституту теоретичної фізики ім. М.М. Боголюбова Національної академії наук України 01.02.2013 розділи 1 і 2 книги «Кванты енергии и движения» [PERSON] були визнані повністю помилковими і такими, що не можуть бути використані для публікації у науковому, науково-технічному виданні. Відхилення статті позивача редакційною колегією журналу не означало, і не буде означати позбавлення можливості позивача направлення будь-якої статті до будь-якого журналу. Відповідач вказує, що інститут не впливав і не впливає на будь-які рішення редакційної колегії журналу. З огляду на викладене, відповідач вважає, що авторські права позивача інститутом порушені не були, а тому вимоги позивача є безпідставними. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.01.2021 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги визнав та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав. Представник відповідача в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Отже зміст положень зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права свідчить про те, що підставою для судового захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є автором статті під назвою « [INFO] ». В 1996 році позивач звернувся до Українського фізичного журналу НАН України з проханням опублікувати в журналі зазначену статтю, однак, позивачу редакційною колегією Українського фізичного журналу НАН України в 1996 році було відмовлено в її опублікуванні, про що свідчать листи від 16.09.1996 року та від 27.12.1996 року. Відповідно до Положення про Український фізичний журнал, останній, є виданням НАН України та Інституту теоретичної фізики ім. М.М. Боголюбова Національної академії наук України. Відповідно до п. 5.1 зазначеного положення, редакційна колегія УФЖ, очолювана головним редактором, здійснює загальне керівництво журналом та приймає остаточне рішення щодо прийняття до опублікування чи відхилення поданих матеріалів. Доказів на підтвердження оскарження позивачем рішення редакційної комісії журналу про відмову в опублікуванні його статті матеріали справи не містять, та стороною позивача в ході розгляду справи суду надано не було В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем були порушені авторські права позивача та несправедливо неопубліковано в 1996 році його статтю, яка має цінність та інтерес. Заперечуючи проти позовних вимог відповідач зазначає, зокрема, про те, що Інститутом теоретичної фізики ім. М.М. Боголюбова Національної академії наук України, в зв`язку з відмовою редакційної колегії Українського фізичного журналу в опублікуванні статті, - права позивача порушені не були, та підстав для задоволення позову та зобов`язання відповідача вчинити дії немає. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимоги, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права», автор - фізична особа, яка своєю творчою працею створила твір; контрафактний примірник твору, фонограми, відеограми - примірник твору, фонограми чи відеограми, відтворений, опублікований і (або) розповсюджуваний з порушенням авторського права і (або) суміжних прав, у тому числі примірники захищених в Україні творів, фонограм і відеограм, що ввозяться на митну територію України без згоди автора чи іншого суб`єкта авторського права і (або) суміжних прав, зокрема з країн, в яких ці твори, фонограми і відеограми ніколи не охоронялися або перестали охоронятися; примірник твору - копія твору, виконана у будь-якій матеріальній формі. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 5 ст. 11 цього Закону України «Про авторське право і суміжні права», первинним суб`єктом, якому належить авторське право, є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається особа, зазначена як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Суб`єкт авторського права для засвідчення авторства (авторського права) на оприлюднений чи не оприлюднений твір, факту і дати опублікування твору чи договорів, які стосуються права автора на твір, у будь-який час протягом строку охорони авторського права може зареєструвати своє авторське право у відповідних державних реєстрах. Державна реєстрація авторського права і договорів, які стосуються права автора на твір, здійснюється Установою відповідно до затвердженого Кабінетом Міністрів України порядку. Установа складає і періодично видає каталоги всіх державних реєстрацій. Відповідно до вимог ч. 1 ст.15 цього Закону України «Про авторське право і суміжні права», до майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) належать: а) виключне право на використання твору; б) виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами. За змістом статей 435, 440, 441, 443 Цивільного кодексу України, статей 7, 15, 31-33 Закону України «Про авторське право і суміжні права» право на використання твору належить автору або іншій особі, яка одержала відповідне майнове право у встановленому порядку; використання твору здійснюється лише за згодою автора або особи, якій передано відповідне майнове право (за виключенням випадків, вичерпний перелік яких встановлено законом). Відповідно до вимог п. б ч. 1 ст. 50 цього Закону України «Про авторське право і суміжні права», порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для захисту таких прав, у тому числі судового, є: піратство у сфері авторського права і (або) суміжних прав - опублікування, відтворення, ввезення на митну територію України, вивезення з митної території України і розповсюдження контрафактних примірників творів (у тому числі компютерних програм і баз даних), фонограм, відеограм, незаконне оприлюднення програм організацій мовлення, камкординг, кардшейрінг, а також Інтернет-піратство, тобто вчинення будь-яких дій, які відповідно до цієї статті визнаються порушенням авторського права і (або) суміжних прав з використанням мережі Інтернет. Згідно зі ст. 51 Закону України «Про авторське право і суміжні права»», захист особистих немайнових і майнових прав суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав здійснюється в порядку, встановленому адміністративним, цивільним і кримінальним законодавством. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що особа, яка порушила майнові права суб`єктів авторського права, повинна нести відповідальність, встановлену чинним законодавством. Позивачем було створено статтю, в опублікуванні якої було відмовлено, однак, позивачем не пред`явлено вимог про визнання дій та/або відмови в опублікування статті із зазначенням належного кола сторін, - безпідставними, а пред`явлено вимогу про зобов`язання фундаментального дослідження статті та її опублікування, що, на думку суду, є невірно обраним способом захисту своїх прав. Крім того, відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» від 04.06.2010 № 5 суду слід виходити з того, що майнова відповідальність за порушення авторського права і (або) суміжних прав настає за наявності певних, установлених законом, умов: факту протиправної поведінки особи; шкоди, завданої суб`єкту авторського права і (або) суміжних прав; причинно-наслідкового зв`язку між завданою шкодою та протиправною поведінкою особи; вини особи, яка завдала шкоди. На підставі викладеного можливо зробити висновок про те, що при розгляді справ даної категорії позивач повинен довести факт наявності в нього авторського права і (або) суміжних прав, факт порушення його прав відповідачем або загрозу такому порушенню, розмір шкоди (за винятком вимоги виплати компенсації), якщо вона завдана, та причинно-наслідковий зв`язок між завданою шкодою і діями відповідача. Суд вважає, що стороною позивача в ході розгляду справи не було доведено і факт порушення авторських прав відповідачем - Інститутом теоретичної фізики ім. М.М. Боголюбова Національної академії наук України, а наявні в матеріалах справи докази оцінені судом кожен окремо та у їх сукупності, не підтверджують викладені у позовній заяві обставини та те, що саме стороною відповідача права позивача були порушені. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості та достовірності, а також приймаючи до уваги те, що позивачем не надано суду достатніх та переконливих доказів, які б в своїй сукупності дали б змогу дійти висновку про порушення відповідачем його авторських прав, суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає, що законних підстав для зобов`язання відповідача вчинити дії відсутні, а відтак позов є необґрунтованим та недоведеним, в зв`язку з чим в його задоволенні слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed