Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

До Вінницького районного суду Вінницької області звернулась [PERSON] \~із заявою про встановлення\~факту смерті особи на тимчасово окупованій території України. Заява мотивована тим, що\~ [INFO] в м. Перевальськ Луганської області померла мати заявника [PERSON] . Факт смерті підтверджується свідоцтвом про смерть виданим відділом запису актів цивільного стану Перевальського районного управління юстиції Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки від 21.05.2020, серії [NUMBER] . Однак, у державній реєстрації смерті [PERSON] заявнику було відмовлено,\~у зв`язку із пред`явленням нею документа про смерть особи, який видано на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Вищевикладене й стало підставою для звернення заявника до суду з вимогою встановити факт смерті [INFO] \~ [PERSON] , [INFO] ,\~на тимчасово окупованій території України в м.\~Перевальськ Луганської області. Заявник та представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явились,\~хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомлено. Однак, від заявника судом одержано заяви про розгляд справи у її відсутність. Враховуючи заяву заявника та положення ч. 2 ст. 317 ЦПК України, суд ухвалив провести розгляд справи у відсутність заявника та представника заінтересованої особи (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу засідання). Дослідивши матеріали справи суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до\~ст. 317 ЦПК України\~заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Заявник зареєстрована на тимчасово окупованій території, проте є внутрішньо переміщеною особою та проживає в [ADDRESS] , що підтверджується довідкою від 21.01.2016 № 506650464. Згідно із свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 21.05.2020 відділом запису актів цивільного стану Перевальського районного управління юстиції Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки, [INFO] в м. Перевальськ Перевального району Луганської Народної Республіки померла [PERSON] , [INFO] . Вінницьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) заявниці [PERSON] листом від 04.11.2020 за вих. №2413-20.21.127 було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] на тимчасово окупованій території України у м. Перевальськ Луганської області, оскільки заявницею пред`явлено документи, які видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження та які не є підставою для державної реєстрації смерті. Відповідно до положень\~Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII\~(з наступними змінами та доповненнями) будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/або особами є недійсним і не створює правових наслідків. Отже, вищевказане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 21.05.2020, не створює правових наслідків. Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, враховуючи сукупність наданих доказів, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим. Згідно із ч. 2\~ст. 319 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному\~посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Outcome: approved