Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-26 00:00:00

В травні 2016 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 30.12.1987 року між нею та відповідачем було укладено шлюб під час якого, 13.04.2008 року, вони придбали автомобіль марки «VOLKSWAGEN PASSAT», 1996 року\~ випуску, легковий універсальний, зеленого кольору, реєстраційний номер [NUMBER]. Вказаний автомобіль 03.07.2008 року було зареєстровано на імя відповідача. У звязку з тим, що на даний час між нею і відповідачем склались не приязні стосунки, виникла необхідність у поділі спільного майна подружжя, а тому звернулась до суду з даним позовом та просила визнати за нею та відповідачем право власності на ? частку колісного транспортного засобу легкового автомобіля марки «VOLKSWAGEN PASSAT», 1996 року\~ випуску, легковий універсальний, зеленого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] за кожним та право спільної сумісної власності на вказаний автомобіль припинити. В судове засідання позивач не зявилась, хоча належним чином повідомлялась судом про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомила. В її інтересах діяв представник [PERSON], який в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позов визнав та не заперечував проти його задоволення. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. При цьому суд приймає до уваги визнання позову відповідачем, оскільки це не суперечить закону, а також правам та інтересам сторін, відповідає вимогам ч. 4 ст. 174 ЦПК України, яка передбачає, що у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.\~ Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 30 грудня 1987 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а/с 7). Як вбачається з копій свідоцтв про народження, у сторін є двоє спільних дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а/с 8,9). Відповідно до положень ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Судом встановлено, що 03.07.2008 року [PERSON] було видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу - легкового автомобіля марки «VOLKSWAGEN PASSAT», 1996 року\~ випуску, легковий універсальний, зеленого кольору, реєстраційний номер [NUMBER]. Належність вказаного автомобіля відповідачу також підтверджується листом Регіонального сервісного центру в Чернівецькій області МВС України від 17.03.2016 року №31/24-541 (а/с 5,6). Таким чином, відповідач в період шлюбу набув у власність вказаний транспортний засіб. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч. 1 ст. 60 СК України \~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до\~ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. З аналізу вище вказаних норм права вбачається, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Відповідно до розяснень, які містяться в п 24 ПостановиПленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК) Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Для визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт придбання цього майна за час шлюбу, а й джерело його набуття, до такого висновку дійшов Верховний суд України в постанові від 1 липня 2015 року №6-612цс15. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Оскільки відповідачем в судовому засіданні визнано позов та будь-яких інших доказів щодо належності вказаного транспортного засобу на праві особистої приватної власності відповідачу матеріали справи не містять, суд приходить до висновку, що на спірне майно поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як вбачається з розяснень, які містяться в п. 25 ПостановиПленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. За таких обставин за позивачем та відповідачем слід визнати право власності на ? ідеальну частку спірного автомобіля за кожним та право їх спільної сумісної власності на цей автомобіль припинити. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved