Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-03 00:00:00

В травні 2018 року [PERSON] звернулася до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом про стягнення з [PERSON] суми позики в розмірі 28000,00 грн., яку зобов'язався повернути до 01.10.2017 року. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що в червні 2017 року [PERSON] отримав від позивача позику в сумі 28000,00 грн., яку зобов'язався повернути в строк до 01.10.2017 року. В грудні 2017 року відповідач запропонував в рахунок повернення позики виготовити та передати позивачу у власність меблі, суму позики вважати авансом, про що ним 28.12.2017 року власноручно була складена розписка. Посилаючись на те, що з моменту складення відповідачем розписки про отримання коштів ним не було вчинено жодних дій, які б свідчили про повернення суми позики або про виготовлення та передачі меблів в рахунок повернення позики, позивач в судовому порядку просить стягнути суму позики. Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 06.06.2018 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. 03.10.2018 року на адресу суду надійшов відзив відповідача, в якому останній позов не визнає в повному обсязі та просить відмовити в його задоволенні посилаючись на те, що з позивачем 28.12.2017 року уклав Договір, предметом якого була не позика, а постачання виробу. Окрім того вказано, що було отримано від позивача кошти в розмірі 28000,00 грн., про що власноручно складено розписку. 17.10.2018 року від представника позивача надійшла заява про зміну підстав позову, в якій представник просить вважати підставою позову про стягнення коштів положення ст. 1212-1215 ЦК України. В обгрунтування заяви вказано, що відповідачем не визнається факт укладення з позивачем договору позики, посилаючись на те, що фактично було укладено договір «постачання виробу». Разом з тим, відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження факту укладення з позивачем договору «постачання виробу», а доводи, що кошти були отримані відповідачем як аванс за вказаним договором є безпідставними, надуманими та такими, що не грунтуються на нормах закону. Дослідивши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] отримав передоплату від [PERSON], згідно п. 11.1 договору №0836 від 28.12.2017 року в розмірі 28000,00 грн., про свідчить відповідна розписка (а.с.9). 18.04.2018 року позивачем [PERSON] було направлено на адресу відповідача [PERSON] вимогу про сплату боргу в сумі 28000,00 грн. в семиденний термін з дня отримання вимоги. Протокольною ухвалою суду вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав повністю та просив його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідача та на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення з огляду на наступне. Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов'язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 30.08.2018 року по справі №334/2517/16-ц. Відповідно до ч.1 ст.1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Положення цієї глави застосовується незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовується також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз вказаної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти як: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали. Судом не беруться до уваги доводи відповідача, зазначені у відзиві, щодо укладення з позивачем договору на «постачання виробу», оскільки будь-яких доказів щодо наявності між сторонами правовідносин за таким договором суду не надано. В свою чергу, відповідачем визнано факт отримання від позивача коштів та останній зобов'язався повернути їх в найкоротший термін, однак на час розгляду справи, доказів виконання своїх зобов'язань суду не надав. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд вважає, що з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] належить стягнути безпідставно отримані кошти в сумі 28000,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved