Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

В серпні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що він на підставі договору дарування є власником житлового будинку [ADDRESS] У вказаному будинку крім нього значяться зареєстрованими його колишня дружина [PERSON] та син [PERSON] Посилаючись на те, що він має намір розпорядитися вказаним будинком, однак відповідачі в добровільному порядку не бажають знятися з реєстраційного обліку, при цьому вони не користуються будинком, проживають за іншою адресою, позивач просив позов задовольнити та визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком. Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду від 02.08.2018 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі, справу призначено до судового засідання в порядку спрощеного позовного провадження. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, на адресу суду надіслав заяву, про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі. Представник третьої особи без самостійних вимог Дорошівська сільська рада Вознесенського району Миколаївської області в судове засідання не з'явився від нього на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечують. Відповідно до п.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. За таких обставин суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Позивач проти розгляду справи в порядку заочного провадження не заперечував. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Встановлено, що позивач [PERSON] на підставі Договору дарування від 22 лютого 2012 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області є власником житлового будинку [ADDRESS] У вказаному будинку відповідно до відповіді на запит Дорошівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, значяться зареєстрованими відповідачі - колишня дружина позивача [PERSON] та син позивача [PERSON], які фактично проживають в [ADDRESS] Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316,317,319,321 ЦК України ). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379,382 ЦК України). Згідно зі ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статті 150,156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Водночас, ст.405 ЦК України встановлює сервітутне право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом. Зокрема, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником; член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. До членів сім'ї власника належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України (дружина (чоловік), їх діти і батьки). При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст.212 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, оскільки вичерпного переліку поважних причин не проживання у житловому приміщенні цивільне законодавство не встановлює, в зв'язку з чим вищезазначене питання повинно вирішуватися судом у кожному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Так в судовому засіданні встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] з 2011 року залишили будинок [ADDRESS] в с. Дорошівка Вознесенського районку Миколаївської області та почали проживати ха адресою [ADDRESS], що підтверджується довідкою № 1146 від 11.07.2018 року, що була видана Дорошівської сільською радою Вознесенського району, Актом про непроживання від 07.07.2018 року та довідкою Дорошівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області за № 271-02-11 від 26.07.2018 року . Отже суд приходить до висновку про те, що відповідачі не проживають у спірному будинку без поважних причин понад один рік. При ухваленні рішення, суд враховує те, що позивач обґрунтовував свої позовні вимоги вказаними вище обставинами та вірно посилався як на підставу позову на положення ст.405 ЦК України, а відповідачі, в свою чергу, не довели протилежного. За такого, враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved