Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання дій неправомірними та стягнення збитків. Позов мотивований тим, що у зв'язку із закінченням строку дії депозитних договорів, замість отримання грошей готівкою, банк перерахував їх на поточний рахунок, з якого зняття готівки обмежене дрібними сумами, а потім припинилося зовсім, що спричинило перешкоди у вільному володінні, користуванні і розпорядженні належними позивачу на праві власності грошовими коштами. Водночас це призвело до завдання моральних страждань. Вище викладене стало підставою для звернення до суду із вимогами про визнання дій відповідача неправомірними та стягнення збитків, завданих діями відповідача з погашення боргу у семиденний строк згідно ч. 2 ст. 530 ЦК України. В ході розгляду справи позивачем неодноразово збільшувались позовні вимоги. Так, позивач просив суд визнати дії відповідача неправомірними, стягнути збитки, завдані діями відповідача з погашення боргу у семиденний строк згідно ч. 2 ст. 530 ЦК України, в сумі 3 575, 23 гривень та моральну шкоду в розмірі 3 000, 00 гривень. Збільшені позовні вимоги позивач обґрунтував, зокрема, розрахунком збитків. В судовому засіданні позивач збільшені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві, заяві про збільшення позовних вимог та розрахунку. Представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі, надав суду письмові заперечення. При розгляді справи встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 02.06.2014 року між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договори банківського вкладу (депозиту) «8 років разом on-line» у гривнях № 00006007530558 на суму 25 500, 00 гривень та № 20002007580552 на суму 25 500, 00 гривень строком до 29.11.2014 року (включно) під процентну ставку 26, 00 % річних. (а.с. 8-9) Сторонами по справі визнано, що позивачем на виконання умов вище зазначених договорів було зроблено депозитні вклади, а відповідачем залучено їх, що у відповідності до ч.1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Згідно п. 1.9. договорів банківського вкладу (депозиту) «8 років разом on-line» у гривнях № 00006007530558 та № 20002007580552 від 02.06.2014 року, нараховані проценти за вкладом виплачуються щомісячно, починаючи з першого робочого дня місяця, що слідує за місяцем, в якому проценти нараховані відповідно до умов цих договорів, а також у день поверненням вкладу в кінці строку дії цих договорів або в інший термін дострокового припинення дії цих договорів у випадках, передбачених цими договорами та правилами, шляхом зарахування на поточний рахунок, відкритий на ім'я вкладника в установі банку. Згідно п. 1.10. вище вказаних договорів, вклад виплачується по закінченню строку розміщення вкладу, зазначеного в п. 1.3. цих договорів, шляхом зарахування на поточний рахунок, операції за якими можуть здійснюватись із використанням електронних платіжних засобів, відкритий ім'я вкладника в установі банку. Строк дії договорів банківського вкладу (депозиту) «8 років разом on-line» у гривнях № 00006007530558 та № 20002007580552 від 02.06.2014 року закінчився 29.11.2014 року (п. 1.3.). Судом встановлено, що 01.12.2014 року та 15.12.2014 року [PERSON] звертався до ПАТ «Дельта Банк» із вимогами про повернення депозитних вкладів. (а.с. 23) Згідно виписок по поточному рахунку [NUMBER] [PERSON] за період з 02.02.2015 року по 27.02.2015 року: баланс на початок періоду 844, 03 гривень, баланс на кінець періоду - 1, 01 гривень; за період з 02.03.2015 року по 04.03.2015 року: баланс на початок періоду 1, 01 гривень, баланс на кінець періоду - 0, 00 гривень. (а.с. 48-49) Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Відповідно до положень ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад); за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника; умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Згідно п. 3.3 Положення про порядок здійснення банками вкладних операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління НБУ від 03.12.2003 року № 516, банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком. За договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Статтею 1074 ЦК України визначено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Відповідно до ст. 509 ЦПК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Договори банківського вкладу (депозиту) «8 років разом on-line» у гривнях № 00006007530558 та № 20002007580552 від 02.06.2014 рокує домовленість сторін цих договорів, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України. Предметом виконання як невід'ємним елементом виконання договору є ті конкретні суб'єктивні права і конкретні юридичні обов'язки для набуття, здійснення і виконання яких конкретні суб'єкти права вступають в конкретні правовідносини і, відповідно, до вимог норми права, що реалізується, вчиняються належні правомірні дії. Згідно положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Також судом прийнято до уваги, що згідно п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Окрім того, запровадження тимчасової адміністрації не є підставою для не виконання зобов'язань, визначених договором. В той же час, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь збитки, завдані діями відповідача «з погашення боргу у семиденний строк згідно ч. 2 ст. 530 ЦК України» в сумі 3 575, 23 гривень. Посилання позивача на положення ч. 2 ст. 530 ЦК України в обґрунтування позовних вимог є безпідставним, оскільки даною нормою визначено строк (термін) виконання зобов'язання, якщо він не встановлений, а умовами договорів банківського вкладу (депозиту) «8 років разом on-line» у гривнях № 00006007530558 та № 20002007580552 від 02.06.2014 року чітко визначено строк (термін) виконання зобов'язання, як те визначено ч. 1 ст. 530 ЦК України. Під збитками позивачем визначено: індекс інфляції, 3 % річних та проценти по банківським вкладам за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів. Дійсно, згідно із ч. 2ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. За умовами пункту 1.3. укладених між сторонами договорів банківського вкладу, строк дії вкладів складав до 29.11.2014 року (включно). Судом встановлено, що позивач неодноразово звертався до відповідача у зв'язку із закінчення строку дії договорів із заявами про повернення банківських вкладів. У зв'язку з цим банк був зобов'язаний повернути позивачу депозитні кошти з процентами в строк закінчення дії договорів. Проте, відповідач прострочив строк виконання зобов'язання. Враховуючи вище викладене, суд вважає, що позивач має право вимагати стягнення з відповідача на його користь процентів по банківським вкладам за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів, а також 3 % річних та суму відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошовогозобов'язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Однак, ні проценти по банківським вкладам за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів, ні 3 % річних та сума відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання не є збитком. Згідно ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу. Зокрема, 3 % - це окремий вид відповідальності за порушення грошового зобов'язання, який є платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником. Аналіз правових норм дає підстави для висновку про те, що збитки і проценти, індекс інфляції та 3 % річних, які позивач відносить до збитків, є різними правовими інститутами. Окрім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що отримавши вчасно вклад, позивач міг би реально одержати за рахунок цих грошових коштів дохід. Пред'явлення вимоги про відшкодування, зокрема, неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача, в даному випадку, обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі використання повернутих вчасно банком вкладів. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Таким чином, заявлені позивачем до стягнення збитки на суму 3 575, 23 гривень, не можна розцінювати як збитки у розумінні ст. 22 ЦК України, оскільки не є такими, які можуть розглядатись як збитки у формі упущеної вигоди чи реальних збитків. Отже, безпідставне не виконання відповідачем умов договорів банківського вкладу не є такими втратами позивача, які мають компенсуватися шляхом відшкодування збитків. Оскільки суд розглядає позовні вимоги виключно в межах заявлених позовних вимог, то суд прийшов до висновку, що позивач розпорядившись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, не визначив, які саме дії відповідача він просить визнати неправомірними. Суд, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог, а тому прийшов до висновку про відмову в задоволенні вимог позивача в частині визнання дій відповідача неправомірними. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 3 000, 00 гривень, то суд приходить до висновку про відмову в задоволенні цих позовних вимог, враховуючи наступне. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із пошкодженням її майна. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків Однак, згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Правовідносини, що виникли між сторонами в справі, є договірними та відшкодування моральної шкоди у випадку їх порушення, укладеним сторонами договором банківського рахунку фізичної особи та законом не передбачено. Судом враховано, що ст. 23 ЦК України визначає загальні положення про можливість відшкодування моральної шкоди при наявності вини відповідача, а ст. 1167 ЦК України передбачає можливість відшкодування шкоди в позадоговірних (деліктних) правовідносинах. У даному випадку між сторонами виникли договірні правовідносини. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд прийшов до переконання в тому, що в задоволені позову слід відмовити, оскільки вимоги є необґрунтованими. Крім того, суд вважає, що позивачем невірно обраний спосіб захисту його порушених прав. Таким чином, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання дій неправомірними, стягнення збитків та моральної шкоди в повному обсязі. З огляду на положення ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» оформлення банківського вкладу (депозиту) відноситься до банківської (фінансової) послуги, і позивачі у спорах, які виникають із виконання таких договорів, є споживачами таких послуг. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору, а відповідачем не було понесено судові витрати. Враховуючи вище викладене та

Outcome: dismissed