Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-02 00:00:00

В травні 2017р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду з позовом до відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в якому просила суд: -визнати незаконним наказ відповідача № 148-К від 10 квітня 2017р. про звільнення позивачки відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП; - поновити її на посаді провідного економіста-аналітика сектору аналізу фінансового стану банків управління економічного аналізу, прогнозування та моніторингу діяльності банків департаменту дистанційного та інспекційного моніторингу діяльності банків Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з 07 серпня 2012р. вона працювала у відповідача, а починаючи з 01 вересня 2016р., згідно наказу № 1036-К працювала на посаді провідного економіста-аналітика сектору аналізу фінансового стану банків управління економічного аналізу, прогнозування та моніторингу діяльності банків департаменту дистанційного та інспекційного моніторингу діяльності банків. На думку позивачки, 05 квітня 2017р. під психологічним тиском керівництва, з погрозами притягнення до кримінальної відповідальності, застосування дисциплінарних стягнень та неможливості подальшого працевлаштування будь-де, вона змушена була написати заяву про звільнення із займаної посади начебто за угодою сторін згідно із п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, при цьому свідомо зазначивши датою звільнення 10 квітня 2018р. В подальшому керівництво відповідача змусило її переписати свою заяву про звільнення за угодою сторін та зазначити датою звільнення 14 квітня 2017р., у зв'язку з чим на підставі наказу відповідача № 148-ц від 10 квітня 2017р. її було звільнено із внесенням наступного запису у трудову книжку від 14 квітня 2017р.: «Звільнено за угодою сторін пункт 1 частина 1 стаття 36 Кодексу законів про працю України». З 13 по 24 квітня 2017р. вона перебувала на стаціонарному лікуванні в Тернопільській комунальній міській лікарні № 2 у зв'язку з чим трудову книжку нею було отримано лише 25 квітня 2017р. про що свідчить лист відповідача № 27-9958/17 від 13 травня 2017р., надісланий у відповідь на адвокатські запити № 04-05/2017-1 та 04-05/2017-3 від 04 травня 2017р. Позивачка зазначала, що одужавши після незаконного звільнення, 28 квітня 2017р. надіслала на адресу Директора-розпорядника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Ворушиліна К.М. заяву про анулювання домовленості про припинення звільнення за угодою сторін та поновлення на посаді, у зв'язку з тим, що заява про звільнення була складена під психологічним тиском керівництва, а сама вона не мала наміру звільнятися та бажала надалі працювати на своїй посаді. В судовому засіданні позивачка та її представник, заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав зазначених в позові та додаткових поясненнях, просили суд позов задовольнити, при цьому при допиті позивачки, в якості свідка, за її клопотанням, остання повідомила, що заява про звільнення була нею написана під тиском керівництва Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, волевиявлення на таке звільнення не було. Також вказувала, що 06 квітня 2017р. вона написала заяву про відкликання заяви про звільнення, але вказану заяву не взяли та не зареєстрували. 28 квітня 2017р. оговтавшись від ситуації, що склалася у зв'язку з звільненням, написала та надіслала до відповідача ще одну заяву про анулювання домовленості про припинення звільнення за угодою сторін. Представник відповідача у судових засіданнях проти позову заперечувала, надавши суду письмові заперечення на позов, в порядку ст. ст. 27, 31 ЦПК України, в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017р., просила суд відмовити у його задоволенні, обґрунтовуючи тим, що 14 квітня 2017р. позивачка була звільнена з роботи за угодою сторін (п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України) на підставі її заяви від 06 квітня 2017р., що підтверджується наказом № 148-к від 10 квітня 2017р., при цьому з наказом вона була ознайомлена без будь-яких зауважень. У зв'язку з перебуванням позивачки на стаціонарному лікуванні, згідно листка непрацездатності серія АДБ № 843108, 25 квітня 2017р. нею особисто була отримана трудова книжка, що не заперечується позивачем. Твердження позивачки про те, що заява була підписана під тиском відповідача та без внутрішньої волі є необґрунтованими, а її посилання на не бажання припиняти трудовий договір за угодою сторін після звільнення безпідставними. Представник відповідача наголошувала на тому, що заява про анулювання домовленостей була направлена після звільнення, що було проведене за заявою написаною позивачкою, яка була дійсна з 06 по 14 квітня 2017р. та по дату отримання трудової книжки 25 квітня 2017р. та нею не відкликалася, у зв'язку з чим посилання позивачки на правові позиції Верховного Суду України, висловлені в постанові від 26 жовтня 2016р. по справі № 6-1269цс16 є помилковими, у зв'язку з тим, що заява про анулювання домовленостей надійшла роботодавцю до закінчення терміну звільнення працівника, що і свідчило про не бажання розривати трудові відносини на раніше погоджених сторонами умовах. У відповідача були відсутні правові підстави для задоволення заяви позивача від 28 квітня 2017р. про поновлення на роботі, про що було повідомлено листом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 27-036-11379/17 від 01 червня 2017р., який був отриманий позивачкою [PERSON] 02 червня 2017р. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши позивачку, в якості свідка, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивачка з 01 вересня 2016р. працювала на посаді провідного економіста-аналітика сектору аналізу фінансового стану банків управління економічного аналізу, прогнозування та моніторингу діяльності банків департаменту дистанційного та інспекційного моніторингу діяльності банків Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. 05 квітня 2017р. позивачка написала заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України з 10 квітня 2018р., яку вона особисто подала відповідачу. 06 квітня 2017р. позивачкою була написана заява про звільнення із займаної посади за угодою сторін згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України з 14 квітня 2017р. Написанню даної заяви передувала зустріч виконуючого обов'язки директора-розпорядника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо надання згоди на перегляд дати звільнення провідного економіста-аналітика сектору аналізу фінансового стану банків управління економічного аналізу, прогнозування та інспекційного моніторингу діяльності банків [PERSON] За результатами даної зустрічі позивачки з: виконуючим обов'язки Директора-розпорядника, Директором департаменту дистанційного та інспекційного моніторингу діяльності банків, Начальника відділу управління та розвитку персоналу, було складено та підписаний ними протокол відповідно до якого позивачкою 6 квітня 2017р. було ініційовано зустріч з метою надання згоди на зміну дати звільнення за угодою сторін на 14 квітня 2017р. Даним протоколом (а.с. 118), було вирішено надати дозвіл на зміну дати звільнення за угодою сторін на 14 квітня 2017р. У відповідності з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є угода сторін. Як роз'яснив Пленум Верховного суду України в п. 8 Постанови № 9 від 06 листопада 1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП). Аналогічна правова позиція, була висловлена Верховним Судом України в постанові від 26 жовтня 2016р. по справі № 6-1269цс16, при цьому суди повинні з'ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін. Судом встановлено, що домовленість сторін про припинення трудового договору відповідно до п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України дійсно існувала, про що свідчить заява позивачки від 06 квітня 2017р. та протокол зустрічі від 06 квітня 2017р. Крім того, позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про вчинення на неї тиску з боку посадових осіб відповідача під час написання заяви на звільнення. Твердження позивачки, що 06 квітня 2017р. нею було написано та подано відповідачу заяву про анулювання її заяви про звільнення (а.с. 176) судом оцінюється критично оскільки судом не встановлено, що така заява подавалась позивачкою, як працівником відповідачу, як роботодавцю. Доводи позивачки, що вона була позбавлена можливості її подати, оскільки в неї відмовились її приймати посадові особи відповідача, судом не можуть бути взяти до уваги, оскільки сторона позивача не була позбавлена можливості на її подання в іншій спосіб, а саме: кур'єрською службою, поштовим відправленням, електронною поштою тощо. Судом встановлено, що трудову книжку позивачкою було отримано 25 квітня 2017р., позивачкою не надано жодних доказів на спростування її волевиявлення на припинення трудового договору в момент видачі вказаного документу. Таким чином, ні на момент видачі трудової книжки, ні в день звільнення - 14 квітня 2017р., згідно поданої заяви, позивачка не заявила про анулювання попередньої домовленості щодо припинення договору за угодою сторін. Судом не встановлено, що заява про звільнення за угодою сторін написана під тиском з боку посадових осіб відповідача. Згідно наказу №148-к від 10 квітня 2017р. позивачку звільнено з роботи за угодою сторін, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, 14 квітня 2017р.на підставі поданої нею заяви. Стосовно клопотання представника відповідача, щодо пропуску позивачкою строків звернення до суду з вимогами про поновлення на роботі, то вказане клопотання не підлягає задоволенню. Як встановлено судом, позивачка була звільнена з роботи 14 квітня 2017р., копію трудової книжки отримала 25 квітня 2017р., а до суду вона звернулась з вказаним позовом 24 травня 2017р., тобто з дотриманням строків визначених ст. 233 КЗпП України. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для визнання незаконним наказу відповідача № 148-К від 10 квітня 2017р. про звільнення позивачки, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП, а тому суд не вбачає підстав для поновлення позивачки на посаді провідного економіста-аналітика сектору аналізу фінансового стану банків управління економічного аналізу, прогнозування та моніторингу діяльності банків департаменту дистанційного та інспекційного моніторингу діяльності банків Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Outcome: dismissed