Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

в червні 2019 року позивач [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивовано тим, що 29.05.2019 року позивач набула у власність будинок [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу. Родичі продавців - [PERSON] та [PERSON] залишаються зареєстрованими за вказаною адресою, однак, фактично у будинку не проживають тривалий час. Відмова від зняття з реєстрації відповідачів за вказаною адресою порушує права позивача, як власника будинку, у зв`язку із чим остання звернулась до суду з позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 14.06.2019 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін на підставі положень ст..ст. 274-279 ЦПК України. На момент розгляду справи відповідачі не скористались своїм правом на подання відзиву. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що 29.05.2019 року [PERSON] набула право власності на будинок [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплун Ю.В. 29.05.2019 року проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на будинок [ADDRESS] , що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.05.2019 року № 168492212. Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва, станом на 07.06.2019 року зареєстрованими у будинку [ADDRESS] залишаються відповідачі у справі - [PERSON] та [PERSON] . Підставою звернення позивача до суду є наявність перешкод у реалізації права власності без позбавлення права володіння жилим приміщенням. Відповідно до роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач позбавлений можливості розпоряджатись своїм майном з огляду на реєстрацію у належній йому квартирі відповідачів, які є членами сім`ї колишнього власника і втратили право користування даним житлом одночасно з відчуженням права власності на будинок. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, суд вважає факт здійснення перешкод позивачеві з боку відповідачів у реалізації права власності на спірну квартиру доведеним. З огляду на викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог, в зв`язку з чим позо підлягає задоволенню. На підставі ст..141 ЦПК України в зв`язку з задоволенням позову з відповідачів підлягає стягненню судові витрати, а саме судовий збір в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved