Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-05 00:00:00

В червні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 25 жовтня 2013 року він надав відповідачу позику в сумі 25000 доларів США строком до 15 березня 2015 року, про що останній власноручно написав відповідну розписку. Однак, відповідач свої зобовязання щодо повернення отриманої ним позики по сьогоднішній день не виконав. У звязку з тим, що відповідач у добровільному порядку позику не повертає, просив стягнути з відповідача в примусовому порядку суму позики в гривневому еквіваленті в розмірі 526250 гривень та судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов. Представник відповідача позов визнав та пояснив суду, що дійсно 25 жовтня 2013 року відповідач отримав від позивача позику в сумі 25000 доларів США, яку по сьогоднішній день останній не повернув із-за ускладнення матеріального становища. Суд, вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України та ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Частиною першою статті 533 ЦК України передбачено, що грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Згідно ст. 599 ЦК України зобовязання припиняються виконанням, проведеним належним чином. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй Постанові від 18 вересня 2012 року за № 6-63цс13. Зазначена Постанова прийнята з підстав передбачених п.1 ч.1\~ст. 355 ЦПК України, а тому висновки викладені в ній є обов'язковими для всіх судів України (ч.2 ст.\~ 214, ч.1 ст.360-7 ЦПК України). Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 1049 позичальник зобовязаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядок, що встановлені договором. Судом встановлено, що 25 жовтня 2013 року позивач надав відповідачу позику в сумі 25000 доларів США терміном до 15 березня 2015 року, що підтверджується письмовою розпискою відповідача про отримання ним вказаної позики. У звязку з тим, що відповідач на вимогу позивача не повертає отриману ним позику, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог і тому, суму позики в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України, що станом на 15 червня 2015 року складає 526250 гривень, слід стягнути з нього на користь позивача в примусовому порядку. Крім цього, відповідно до ст. 88 ЦК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 3654 гривень та заяви про забезпечення позову в розмірі 121 гривні 80 копійок. На підставі ст.ст. 202, 207, 526, 530, 533, 599, 625, 1046-1051 ЦК України, суд

Outcome: approved