Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

Глухівська міська рада Сумської області (далі - Позивач) звернулась з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що Глухівська міська рада Сумської області є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Водночас, [PERSON] жодного дня в даній квартирі не проживала, її майно в квартирі відсутнє, остання добровільно змінила своє місце проживання, вибувши в інше жиле приміщення та втратила право користування квартирою. Тому, посилаючись на частину другу статті 107 ЖК УРСР просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщення, а саме квартирою № 27 по вулиці Києво-Московська, буд. 20 у місті Глухові. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та пояснив, що спірна квартира в якій зареєстрована [PERSON] належить Глухівській міській раді. Вказана квартира була передана за ордером, виданого виконавчим комітетом Глухівської ради депутатів трудящих від 07.01.1977, [PERSON] для його проживання та його сімї [PERSON] дружини та [PERSON] доньки. Водночас [PERSON] не являється членом сімї наймача, вселилась після смерті наймача [PERSON], за заявою дружини наймача [PERSON], а тому підлягає виселенню. [PERSON] та її представник в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували у повному обсязі, просили суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що дійсно у 2015 році [PERSON] на прохання [PERSON] зареєструвалась у спірній квартирі та почала там проживати, оскільки там проживав її син [PERSON], котрий був наркозалежним та потребував догляду. Коли син помер, вона була змушена виїхати до Російської Федерації на заробітки, але інтересу до квартири не втрачала. Повертаючись із заробіток проживала у спірній квартирі, сплачувала комунальні платежі, робила частково ремонт. По теперішній час продовжує там проживати, а також в даній квартирі проживає її донька [PERSON] з дитиною та чоловіком, тому просили суд відмовити у задоволенні позову. Допитана в ході судового розгляду в якості свідка донька [PERSON] [PERSON], пояснила, що з квітня 2017 року почала проживати в спірній квартирі разом з сімєю, донькою та чоловіком. ЇЇ мати [PERSON] дійсно їздить на заробітки в Російську Федерації, але повертаючись до України проживає у спірній квартирі та сплачує комунальні послуги. Допитана свідок [PERSON] пояснила суду, що проживає по сусідству з [PERSON] та знає, що остання дійсно працює в Російській Федерації та 4-5 разів на рік приїжджає в Україну в спірну квартиру. Пояснила, що була свідком як [PERSON] сплачувала кошти за заміну крана в квартирі, а також бачить останню, коли вона приїжджає з РФ. Дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, заслухавши представників позивача та відповідача, допитавши свідків та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до вимог статті 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Глухівської міської ради депутатів трудящих від 07.01.1977 № 1 надано квартиру в будинку № 46 по вул. Радянській в місті Глухові Штоколову [PERSON], дружині [PERSON] та доньці [PERSON] (а.с. 87). За ордером № 27 від 07.01.1977 [PERSON] надана квартиру [ADDRESS] (а.с. 86). Згідно довідки від 08.08.2017 виданої старшим будинку по вулиці Києво-Московська, 20 [PERSON] [PERSON] дійсно зареєстрована за адресою: [INFO], але фактично не проживає (а.с. 36). Згідно довідки від 05.07.2017 № 459/01-12 відділу ведення реєстру територіальної громади Глухівської міської ради [PERSON] зареєстрована [INFO] (а.с. 13) та в даній квартирі зареєстрована одна (а.с. 47). З наданих в судовому засідання копій медичних документів, вбачається, що [PERSON] зверталась за медичною допомогою в місті Шостка, Сумської області в 2016-2017 роках, що свідчить про перебування останньої на території України (а.с. 50-51). Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316,317,319,321 Цивільного кодексу України). Статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до пункту 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічна правова позиція висловлена і Верховним судом України у постановах від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16, 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а, від 30.06.2015 року у справі №21-1438а15, від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Позивач звернувся з позовом до суду про позбавлення особи права користування житлом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги нормами житлового кодексу Української РСР, а не нормами Цивільного законодавства. Так, частиною другою статті 107 ЖК Української РСР передбачено, що у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Як встановлено судом, [PERSON] в 2015 році була вселена в спірну квартиру зі згоди користувачів квартири, членів сімї наймача [PERSON] та [PERSON], що не заперечувалось сторонами, а тому не підлягає доказуванню. 25 червня 2016 року помер син [PERSON] [PERSON] (а.с. 53). 31 грудня 2016 року померла [PERSON] (а.с.85), яка була членом сімї наймача [PERSON] Статтею 65 ЖК УРСР передбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно правової позиції Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] вселилась в спірне приміщення за згодою членів сімї наймача, з моменту реєстрації не втрачала постійного звязку з квартирою, час від часу приїжджала із заробіток в Україну та проживала в спірній квартирі, сплачувала комунальні платежі, а тому не може вважатись такою, що добровільно змінила своє місце проживання, вибувши в інше жиле приміщення та втратила право користування квартирою, що підтверджується матеріалами справи та показами свідків [PERSON] та [PERSON] З огляду на зазначене вище в позові слід відмовити. На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed