Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-26 00:00:00

В червні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 23 липня 2004 року ним за особисті кошти було придбано земельну ділянку площею 0,092 га з кадастровим номером 3220882600:04:002:0216 з цільовим призначенням для ведення садівництва та садовий будинок, що розташовуються в Київській області, Бориспільський район, СТ «Святище-2», вул. Будівельників, 7. Питанням придбання та оформлення даного нерухомого майна, на прохання [PERSON] займався [PERSON] Оскільки [PERSON] та [PERSON] перебували у дружніх та довірительних відносинах, тому оформлення права власності на вказану нерухомість проводилось на імя [PERSON] У 2006 році придбаний садовий будинок було реконструйовано в новий садовий будинок площею 870,5 кв.м. Починаючи з 2006 року позивач мешкає у вказаному будинку разом з своєю дружиною. Саме позивач напротязі 10 років оплачує рахунки за електроенергію та газопостачання до даного будинку. За використання вказаної земельної ділянки [PERSON] сплачує земельний податок. Проте, на даний час позивачу стало відомо, що ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» було подано позов до Бориспільського міськрайонного суду Київської області про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним між [PERSON] та ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]». Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2016 року звернуто стягнення на садовий будинок з надвірними спорудами по вул. Будівельників, 7 в СТ «Святище-2» Бориспільського району та земельну ділянку площею 0,092 га по вул. Будівельників, 7 в СТ «Святище-2» Бориспільського району. Даним рішенням припинено право власності [PERSON] на вказане нерухоме майно та визнано право власності за ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]». Внаслідок такого рішення суду позивач вважає, що він може втратити власну земельну ділянку та будинок. У звязку з цим, [PERSON] просить суд визнати його особистою приватною власністю садовий будинок з надвірними спорудами по вул. Будівельників, 7 в СТ «Святище-2» Бориспільського району Київської області та земельну ділянку з кадастровим номером 3220882600:04:002:0216 площею 0,092 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, яка розташовується по вул. Будівельників, 7 в СТ «Святище-2» Бориспільського району Київської області. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позов підтримали та просили суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову. Представник третьої особи [PERSON] також заперечувала проти задоволення позову. В обґрунтування своїх заперечень вказала на те, що між 04 квітня 2005 року між ВАТ «Всеукраїнський [PERSON]» та [PERSON] був укладений кредитний договір №58. За умовами якого ВАТ «Всеукраїнський [PERSON]» надав [PERSON] кредит у розмірі 150000 доларів США зі сплатою процентів у розмірі 15% річних та кінцевим терміном повернення до 04 квітня 2006 року. В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором ВАТ «Всеукраїнський [PERSON]» та [PERSON] уклали іпотечний договір, посвідчений державним нотаріусом Бориспільської районної державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим №2-459. Предметом іпотеки згідно даного договору є садовий будинок №72 (незакінчене будівництво 30% готовності), що знаходиться за адресою: Київська область, Бориспільський район, Гнідинська сільська рада, СТ «Святище-2», площею 856,8 кв.м. та земельна ділянка площею 0,092 га, що розташовується за адресою: Київська область, Бориспільський район, Гнідинська сільська рада, СТ «Святище-2». При цьому, предмет іпотеки є власністю [PERSON] Протягом певного часу [PERSON] було проведено добудову даного нерухомого майна за рахунок кредитних коштів, які надавалися траншами. При цьому, у звязку з невиконанням [PERSON] графіку погашення заборгованості за кредитним договором рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2016 року звернуто стягнення на предмет іпотеки. Проте, матеріали цивільної справи не містять жодних доказів того, що предмет спору, а саме садовий будинок та земельна ділянка, що розташовуються в Київській області, Бориспільський район, Гнідинська сільська рада, СТ «Святище-2», вул. Будівельників, 7, належить саме [PERSON] Факт проживання [PERSON] в даному будинку жодним чином не підтверджує прав власності на нерухоме майно. Тому представник третьої особи просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що у задоволенні предявленого позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,092 га з кадастровим номером 3220882600:04:002:0216 з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташовується в Київській області, Бориспільський район, Гнідинська сільська рада, СТ «Святище-2». Крім цього, [PERSON] є також власником садового будинку по вул. Будівельників, 7 в СТ «Святище-2», Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області. Вказані обставини підтверджуються Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (т.1 а.с.246-250), копією державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №146181, виданим Бориспільським районним відділом земельних ресурсів Київської області 28 вересня 2004 року (т.1 а.с.253-254), копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно №1605, виданого Гнідинською сільською радою Бориспільського району 28 листопада 2006 року (т.1 а.с.245). Згідно з ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У відповідності до ч.1 ст.126 ЗК України (в редакції до 05.03.2009 року) право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до положення ч.4 ст.334 ЦК України право на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. 04 квітня 2005 року АТ ВАБанк уклав з [PERSON] кредитний договір №58 від 04 квітня 2005 року. За умовами якого АТ ВАБанк надав [PERSON] кредит у розмірі 150000 доларів США, а [PERSON] зобовязався сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 15% річних та повернути кредит до 04 квітня 2006 року (т.1 а.с.42-193). З метою забезпечення належного виконання зобовязань за кредитним договором 07 квітня 2005 року АТ ВАБанк та [PERSON] уклали іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №2-459 (т.1 а.с.30-35). Відповідно до умов даного іпотечного договору [PERSON] передав в іпотеку АТ ВАБанк належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме садовий будинок №72, що знаходиться за адресою: Київська область, Бориспільський район, Гнідинська сільська рада, СТ «Святище-2», загальною площею 856,8 кв.м., житловою площею 144,2 кв.м., при цьому будинку є такі надвірні будівлі і споруди: огорожа цегла, бетонні плити, літня кухня (незакінчене будівництво-30% готовності), каналізаційні ями, колодязь. А також земельну ділянку площею 0,092 га з цільовим призначенням для ведення садівництва у межах Гнідинської сільської ради СТ «Святище-2» Бориспільського району Київської області. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2016 року в рахунок погашення боргу [PERSON] за кредитним договором №58 від 04 квітня 2005 року в розмірі 19700566 гривень 88 копійок, що складається з боргу по поверненню кредиту в розмірі 11827416 гривень 75 копійок, боргу по сплаті процентів за користування ним в розмірі 3814384 гривень 09 копійок, пені за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 3548225 гривень 05 копійок та пені за несвоєчасну сплату процентів за користування ним в розмірі 510540 гривень 99 копійок, звернуто стягнення на садовий будинок та споруди по вул. Будівельників, 7 в СТ«Святище-2» на території Гнідинської сільської ради ринковою вартістю 15076000 гривень та на земельну ділянку площею 0,092 га з кадастровим номером 3220882600:04:002:0216 з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташовану на території СТ «Святище-2» Гнідинської сільської ради, ринковою вартістю 511000 гривень. Припинено право власності [PERSON] на садовий будинок та споруди по вул. Будівельників, 7 в СТ «Святище-2» на території Гнідинської сільської ради та на земельну ділянку площею 0,092 га з кадастровим номером 3220882600:04:002:0216 з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташовану на території СТ «Святище-2» Гнідинської сільської ради. Визнано за АТ ВАБанк право власності на садовий будинок та споруди по вул. Будівельників, 7 в СТ «Святище-2» на території Гнідинської сільської ради та на земельну ділянку площею 0,092 га з кадастровим номером 3220882600:04:002:0216 з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташовану на території СТ «Святище-2» Гнідинської сільської ради (т.1 а.с.255-259). Рішенням Апеляційного суду Київської області від 21 червня 2016 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове, яким АТ ВАБанк відмовлено у задоволенні позову до [PERSON], третя особа: [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с.260-266). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що фінансування будівництва садового будинку здійснював [PERSON] Свідок працював в ТОВ «Сахара» та проводив інженерні мережі в будинку. Саме [PERSON] розраховувався з ним за проведену роботу. [PERSON] свідок не знає та повідомити адресу спірного будинку не зміг. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що знайомий з позивачем з 2004 року, оскільки здійснював будівництво будинку по вул. Будівельників, 7 в с. Гнідин Бориспільського району. Свідку відомо про те, що у вказаному будинку проживає [PERSON] Щодо обставин укладення кредитного договору та заборгованості за кредитним договором свідку нічого не відомо. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що з [PERSON] знайомий давно. У 2004 році саме свідок почав будувати будинок. Свідку відомо те, що у вказаному будинку проживає позивач разом з своєю сімєю. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона є сусідкою [PERSON] Дійсно, позивач разом з сімєю проживає у спірному будинку. Документи щодо оформлення права власності на спірний будинок вона особисто не бачила, всі документи посвідчувались в нотаріальному порядку. За правилами ч.1 та ч.4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1 та ч.2 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Аналізуючи показання вказаних свідків, підтверджено те, що [PERSON] проживає в будинку по вул. Будівельників, 7 в СТ«Святище-2» на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району, а також те, що [PERSON] розраховувався з будівельниками, які виконували роботи щодо реконструкції та перебудови садового будинку. Проте, вказані обставини не є підставою для виникнення у позивача права власності на спірне нерухоме майно. За правилами ч.1 та п.1 ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, визнання права. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Проте, вказівка позивача на положення ст.392 ЦК України є безпідставною та необґрунтованою. Оскільки доводи позивача та його представника про належність спірного нерухомого майна на праві власності саме позивачеві та не визнання цього права іншими особами, не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду належними та допустимими доказами. У відповідності до вимог ч.2 ст.214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. Так, з правової позиції, викладеної в ухвалі Верховного Суду України в ухвалі №6-5802св10 від 07 вересня 2011 року, підставою для предявлення позову відповідно до ст.392 ЦК України, є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно. З огляду на це, суд вважає, що відсутні підстави для визнання за [PERSON] права власності на садовий будинок та споруди по вул. Будівельників, 7 в СТ «Святище-2» на території Гнідинської сільської ради та на земельну ділянку площею 0,092 га з кадастровим номером 3220882600:04:002:0216 з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташовану на території СТ «Святище-2» Гнідинської сільської ради. При цьому, судом критично оцінюється заява представника третьої особи [PERSON] про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин. Зважаючи на те, що позивачем не було надано до суду клопотання про поновлення строку позовної давності та не надано доказів поважності пропуску строків позовної давності. Оскільки, зі змісту позовних вимог вбачається, що з 2006 року [PERSON] проживає у спірному будинку, який він особисто придбав за власні кошти. Саме тому слід застосувати загальний строк позовної давності тривалістю у три роки до позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно та земельної ділянки особистою власність та у звязку з цим відмовити у задоволенні позовних вимог. У відповідності до положення ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з вимогами ч.3 та ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Водночас як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.37 постанови №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 ЦК, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність. Зважаючи на це, доводи представник третьої особи [PERSON] про необхідність застосування до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності є необґрунтованими. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З квитанції №11 від 26 лютого 2016 року (а.с.1) вбачається, що при предявленні позову [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 3654 гривень. Зважаючи на те, що у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, тому підстави для відшкодування позивачу судових витрат відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed