Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

До Високопільського районного суду Херсонської області звернувся Фізична особа - підприємець [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, зазначивши у позові про те, що в період з 05.07.2016 року по 10.07.2017 року, [PERSON], працював у нього, ФОП [PERSON], на посаді торгового представника, відповідно до укладеного між ними трудового договору від 04.07.2016 року та його наказу №5-П від 05.07.2016 року. Він, як фізична особа-підприємець займається оптово-роздрібною торгівлею деталями та приладдям для автотранспортних засобів як з фірмами поштового замовлення або через мережу Інтернет, так і поза магазинами. Умовами трудового договору, укладеного між ним та відповідачем, передбачено обов'язок відповідача здійснювати діяльність щодо продажу товару (запчастин, матеріалів, обладнання). В силу специфіки своїх трудових обов'язків відповідач періодично власноруч отримував від нього, позивача, товари для їх подальшої реалізації. Так, в період з 21.04.2017 року по 23.06.2017 року відповідач отримав від нього товарів вартістю на загальну суму 62923,22 грн., про що свідчать внутрішні видаткові накладні на переміщення товару: №52 від 21.04.2017 року, №Г00000001 від 19.05.2017 року, №Г00000005 від 30.05.2017 року, №Г00000009 від 09.06.2017 року та №Г000000021 від 23.06.2017 року. Позивач указав, що на кожній із зазначених накладних є підпис відповідача, який засвідчує факт отримання ним товару в об'ємі та за ціною, зазначеними у накладних. З 10.07.2017 року відповідач припинив свою діяльність з реалізації продукції ФОП [PERSON] на підставі власної заяви про звільнення від 07.07.2017 року та наказу про звільнення №5У від 10.07.2017 року. Відповідно до акту внутрішньої перевірки ФОП [PERSON] від 17.07.2017 року встановлено, що отриманий за вказаними накладними товар чи грошові кошти від його продажу відповідачем до ФОП [PERSON] не передавалися. Позивач неодноразово звертався в усній формі до відповідача із вимогами про повернення товару або грошових коштів, однак відповідачем вказані вимоги були проігноровані. 21.08.2017 року він направив відповідачеві письмову вимогу про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі вартості отриманого відповідачем товару на загальну суму 62923,22 грн. або про повернення товару. Вказана вимога також була проігнорована відповідачем. Просить суд, стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду у розмірі 62923,22 грн., судовий збір у розмірі 640,00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 5400,00 грн. Позивач ФОП [PERSON] в судове засідання не прибув, надавши до суду заяву (а.с.68 т. 1) про розгляд справи у його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає в повному обсязі на підставі поданих документів. Представник позивача ФОП [PERSON], за довіреністю, [PERSON].(а.с.48 т.1) в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить задовольнити. Виклавши свої твердження у письмовій формі, а саме: у письмових поясненнях до позовної заяви від 02.01.2018 р. (а.с.69-73 т.1), у відповіді на відзив від 14.05.2018 р. (а.с.171-180 т.1), у письмових поясненнях до позовної заяви від 05.06.2018 р. (а.с.196-198 т.1), у письмових запереченнях проти клопотань відповідача від 18.07.2018 р. (а.с.4-10 т.2). При цьому, в ході судового розгляду, просить суд не приймати до уваги надані відповідачем [PERSON], докази, які надані останнім на завершальній стадії судового розгляду та визнати такі дії відповідача, як зловживання процесуальними правами. А саме: накладні, на підтвердження реалізації виявленої нестачі товару, які виписані особисто [PERSON], без погодження таких дій з ФОП [PERSON], а також показання в судовому засіданні, в якості свідка, [PERSON], який є знайомим відповідача [PERSON], про те, що отримував від [PERSON] товарно-матеріальні цінності, але доказів проведення розрахунків з ФОП [PERSON], за товар, не надано, як і не надано доказів договірних взаємовідносин між [PERSON] та ФОП [PERSON] про купівлю продаж товару саме [PERSON] Крім того, письмові пояснення від [PERSON] та [PERSON] не можуть слугувати допустимими доказами, оскільки в судовому засіданні безпосередньо не допитувались в якості свідків та не підтвердили належними доказами про проведення розрахунків за придбаний товар з ФОП [PERSON], при цьому також надав додатково загально доступні витяги Міністерства юстиції України (а.с.12-29 т.2) про відсутність у державному реєстрі, зареєстрованих як осіб підприємців, які здійснюють підприємницьку діяльність на території України - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Відповідач [PERSON] та його представник, яка діє на підставі Ордеру серії ДП №1884/000007від 27.04.2018 року, адвокат [PERSON], (а.с.165-166 т.1) у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просять відмовити позивачу у повному обсязі. Свої заперечення на позовні вимоги позивача викладені у запереченнях та відзивах відповідача [PERSON] та його представника [PERSON].(а.с. 112,113, 124. 148, 163-164 т.1) При цьому, в судовому засіданні відповідач [PERSON], на заперечення позовних вимог, додатково пояснив, що він дійсно працював у ФОП [PERSON], у вказаний у позовній заяві період, торговим представником за трудовим договором, та коли звільнявся при ньому було здійснено взаємозвірку по товарно-матеріальним цінностям, за участю завскладом-товарознавця [PERSON] і встановлено нестачу близько 1000 грн., точної суми не пам'ятає. За домовленістю про відшкодування зазначеної суми, він відмовився від отримання заробітної плати у ФОП [PERSON] та більше до нього ніяких претензій щодо нестачі не було. Сума зазначена у позовній заяві є не підтвердженою, оскільки він не мав доступу до проведення розрахунків, а тільки згідно накладних, які видавала йому [PERSON], без зазначення вартості товару, він розвозив товар клієнтам, в тому числі і свідку [PERSON], але підтвердити проведення розрахунку не має можливості, оскільки [PERSON] особисто розраховувався за товар на складі ФОП [PERSON] В судовому засіданні, за клопотанням представника позивача, допитаний в якості свідка [PERSON], який у своїх показаннях підтвердив факти отримання від [PERSON] по накладним: №2306 від 23.06.2017 р. (копія на а.с.216 т.1), №2706 від 27.06.2017 р (копія на а.с.219 т.1) №1506 від 15.06.2017 р (копія на а.с.221 т.1), №3005 від 30.05.2017 р (копія на а.с.223 т.1), № 24.04 від 24.04.2018 р. (копія на а.с.224 т.1), №1705 від 17.05.2017 р. (копія на а.с.227 т.1), №2205 від 22.05.2017 р. (копія на а.с.229 т.1), №2505 від 25.05.2017 р. (копія на а.с.23 т.1) та №2906 від 29.06.2017 р. (копія на а.с.49 т.2), товарно-матеріальних цінностей, всього на загальну суму близько 50000 грн., точної суми не пам'ятає, а в накладних вартість товару відсутня, а також те, що розрахунок ним проводився на складі ФОП [PERSON], але розрахункові документи у нього не збереглися, тому підтвердити розрахунок за товар не має можливості. Суд критично ставиться до показань свідка [PERSON], оскільки окрім накладних, де значиться підпис останнього про прийняття товару від [PERSON], іншими доказами на підтвердження здійснення купівлі-продажу, зазначених у накладних, товарно-матеріальних цінностей від ФОП [PERSON] та проведення розрахунків по них, ні представником позивача, ні відповідачем, ні представником відповідача, ні свідком не надані. А тому суд не може прийняти, як належний та допустимий доказ показання в судовому засіданні свідка [PERSON], як на заперечення позовних вимог, оскільки відповідно до вимог ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Заслухавши представника позивача, відповідача, представника відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, як на підтвердження позовних вимог, зазначених у позові, судом встановлено наступне: - Із копії трудового договору від 04.07.2016 року (а.с.5 т.1) оригінал якого було досліджено в судовому засіданні, з'ясовано, що між працівником [PERSON] та фізичною особою - підприємцем [PERSON] укладено безстроковий трудовий договір, згідно умов якого, працівник зобов'язується виконувати діяльність, щодо продажу товару (запчастини, матеріали, обладнання). З установленням часу виконання робіт з 09.00 години до 18.00 години - 40 годин на тиждень. Оплата праці у розмірі 1450.00 грн. на місяць Працівник користувався податковою пільгою, передбаченою ст.169 Податкового кодексу України, відповідно до заяви від 04.07.2016 року та наказу розпорядження №5 (а.с.7, 11 т.1) - Із копії договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 04.07.2016 року (а.с.6 т.1) оригінал якого було досліджено в судовому засіданні, з'ясовано, що між фізичною особою - підприємцем [PERSON] та [PERSON], укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно умов якого працівник, що займає посаду торгового представника несе повну індивідуальну матеріальну відповідальність за роботу безпосередньо пов'язану з продажем, перевезенням, відпусканням, переданих йому цінностей. Зазначений договір є спірним, оскільки із пояснень відповідача [PERSON], не підписував такий договір, але на спростування такого твердження належних та допустимих доказів до суду не надав. - Із копії наказу №5-П від 04.07.2016 року (а.с.7 т.1) оригінал якого було досліджено в судовому засіданні, з'ясовано, що на підставі раніше поданої заяви (а.с.9 т.1) [PERSON] прийнято на основну роботу до ФОП [PERSON] з 05.07.2016 року на посаду «Торговий представник», з тривалістю робочого тижня 40.00 годин, з окладом 1450,00 грн. Інші умови про прийняття на роботу у даному наказі(розпорядженні) відсутні. - Із копії наказу №5У від 10.07.2017 року (а.с.8 т.1) оригінал якого було досліджено в судовому засіданні, з'ясовано, що на підставі поданої заяви від 07.07.2017 року (а.с.10 т.1) [PERSON] звільнено з роботи ФОП [PERSON] з 10.07.2017 року, який займав посаду «Торговий представник», за ст.36 КЗпП України(за згодою сторін) - Із копій відомостей на виплату грошей за червень 2017 року та за липень 2017 року (а.с.12, 13 т.1) вбачається, що [PERSON] проведено нарахування та виплату грошей на загальну суму 5759,30 грн., але, крім підписів [PERSON], підписи працівника [PERSON] про одержання, зазначених коштів, відсутні. - Із копій накладних на переміщення №52 від 21.04.2017 року; №Г00000001 від 19.05.2017 року, №Г00000005 від 30.05.2017 року, №Г00000009 від 09.06.2017 року та №Г000000021 від 23.06.2017 року, оригінали яких були досліджені в судовому засіданні (а.с.14-18 т.1) вбачається, що [PERSON] за період з 21.04.2017 року по 23.06.2017 року відвантажено товарних цінностей на загальну суму 62923,22 грн., про що свідчать підписи на відвантаження товарознавця [PERSON] та про отримання товару [PERSON] Накладні виготовлені на принтері без зазначення вартості товару, але вартість товару проставлена вручну, кульковою ручкою, як зазначено на кожній накладній кульковою ручкою - собівартість. - Із копії вимоги про добровільне відшкодування шкоди та поштових відправлень (а.с.19-20 т.1) з'ясовано, що ФОП [PERSON] з листом від 21.08.2017 року, звернувся до [PERSON] про добровільне відшкодування шкоди нестачею товарно-матеріальних цінностей, за період роботи з 04.07.2016 року по 17.07.2017 року, на загальну суму 62923,22 грн. - Із копії витягу з Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців (а.с.27-31 т.1) з'ясовано, що [PERSON], зареєстрований як фізична особа підприємець за адресою [ADDRESS] та здійснює підприємницьку діяльність за видом економічної діяльності - 45.32- роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів. - Із копії паспорту громадянина України (а.с.32-33 т.1) з'ясовано, що [PERSON], [INFO], уродженець та мешканець [ADDRESS]. Має ідентифікаційний номер платника податку (ІПН)- [NUMBER] (а.с.34 т.1) - Із копії Акту внутрішньої перевірки від 17.07.2017 року (а.с.74 т.1) з'ясовано, що ФОП [PERSON] та товарознавець [PERSON] за наслідками проведеної внутрішньої перевірки товарно-матеріальних цінностей, виявили, що товар, отриманий звільненим наказом 5У від 10.07.2017 року, працівником [PERSON], згідно разових документів - накладних на переміщення №52 від 21.04.2017 року; №Г00000001 від 19.05.2017 року, №Г00000005 від 30.05.2017 року, №Г00000009 від 09.06.2017 року та №Г000000021 від 23.06.2017 року, суб'єкту господарювання повернуто не було, кошти від продажу вказаних товарів [PERSON] [PERSON] не передавались. При цьому сума коштів за товарно-матеріальні цінності не зазначена. Даний акт підписано [PERSON] та [PERSON], при цьому присутність відповідача [PERSON] при проведенні внутрішньої перевірки не зазначена та підпис останнього у акті відсутній. - Із копії листа ФОП [PERSON] до директора ТОВ «Консалтингова компанія «ПАРЕТО» від 15.12.2017 року (а.с.84 т.1) з'ясовано, що ФОП [PERSON], з метою встановлення розміру завданих збитків, відповідно до вимог ч.1 ст.135-3 КЗпП України, щодо встановлення розміру завданих збитків, заподіяних ФОП [PERSON], працівником [PERSON], звернувся з проханням про проведення незалежної оцінки відповідно до національних стандартів до ТОВ «Консалтингова компанія «ПАРЕТО», із наданням накладних на переміщення товару №52 від 21.04.2017 року; №Г00000001 від 19.05.2017 року, №Г00000005 від 30.05.2017 року, №Г00000009 від 09.06.2017 року та №Г000000021 від 23.06.2017 року. - Із копії листа за підписом директора ТОВ «Консалтингова компанія «ПАРЕТО» від 29.12.2017 року, копії сертифікату №217/17 від 21.03.2017 року, кваліфікаційних свідоцтв оцінювача (а.с.85-88) з'ясовано, що директор ТзОВ ТОВ «Консалтингова компанія «ПАРЕТО», [PERSON], маючи відповідний сертифікат та свідоцтво оцінювача, має право на проведення незалежної оцінки об'єктів відповідно до національного стандарту №1, але повідомив ФОП [PERSON] про неможливість виконання проведення незалежної оцінки через відсутність можливості доступу до об'єктів оцінки, через нестачу(розкрадання) - Із наданих відповідачем [PERSON] накладних на реалізацію товарно-матеріальних цінностей, оригінали яких досліджені в ході судового розгляду та копії долучені до справи (а.с.216-231 т.1 та а.с.49 т.2) з'ясовано, що накладні: №2306 від 23.06.2017 р., №2706 від 27.06.2017 р., №1506 від 15.06.2017 р., №3005 від 30.05.2017р., № 24.04 від 24.04.2018 р., №1705 від 17.05.2017 р., №2205 від 22.05.2017 р., №2505 від 25.05.2017 р. та №2906 від 29.06.17 р., отримувач [PERSON], накладні №2606 від 26.06.2017, №1406 від 14.06.2017 р., №2604 від 26.042017 р., №2305 від 23.05.2017 р., отримувач [PERSON], №2806 від 28.06.2017 р., №0106 від 01.06.2017 р., №0405 від 04.05.2017 р., №2605 від 26.05.2017 р. отримувач [PERSON], виконані із пояснень в судовому засіданні [PERSON], особисто ним на бланках які він особисто купляв для себе на реалізацію товару. Бланки містять посилання від ФОП [PERSON], але підписи останнього на накладних відсутні. Тому суд критично відноситься до таких доказів, як на підтвердження заперечень позовних вимог, оскільки не підтверджують фактичних обставин погодження ФОП [PERSON] ведення подвійного обліку товарно-матеріальних цінностей та ніякого відношення не мають до облікових документів підприємця [PERSON], що підтверджено в судовому засіданні представником позивача. У зв'язку з чим суд не приймає надані докази допустимими та належними, оскільки є сумнівними та відносяться до облікових документів бухгалтерського обліку ФОП [PERSON] Судом також не прийнято до уваги і письмові пояснення [PERSON] та [PERSON] від 18.06.2018 року (а.с. 214-215 т.1), надані відповідачем [PERSON] на підтвердження реалізації товарно-матеріальних цінностей, згідно наданих ним же, накладних, оскільки [PERSON] та [PERSON] не прибули в судове засідання для дачі показань в якості свідків та не підтвердили свої пояснення належними та допустимим доказами, а саме розрахунковими документами від ФОП [PERSON] за отримані товарно-матеріальні цінності. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, як окремо, так і в їх сукупності, проаналізувавши характер правовідносин, які виникли між сторонами, а саме , як встановлено , що це трудові відносини, приходить, до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідач відповідно до укладеного 04.07.2016 року між ним та позивачем трудового договору та на підставі наказу позивача №5-П від 04.07.2016 року працював у ФОП [PERSON] на посаді торгового представника (а.с.5, 7, т.1). Предметом діяльності ФОП [PERSON] є оптово-роздрібна торгівля деталями та приладдям (шино-монтажу) для автотранспортних засобів (а.с.27 т.1). Відповідач відповідно до трудового договору, укладеного між ним та позивачем, був зобов'язаний виконувати діяльність щодо продажу товару (запчастин, матеріалів, обладнання). Згідно накладних на внутрішнє переміщення №52 від 21.04.2017 року; №Г00000001 від 19.05.2017 року, №Г00000005 від 30.05.2017 року, №Г00000009 від 09.06.2017 року та №Г000000021 від 23.06.2017 року відповідач приймав під особисту матеріальну відповідальність товари (запчастини, матеріали, обладнання) на загальну суму 62923,22 грн., про що свідчить його підпис на вказаних накладних (а.с.14, 15, 16, 17, 18 т.1). Також судом встановлено, що відповідно до наказу ФОП [PERSON] №5У від 10.07.2017 року відповідач звільнений із займаної посади торгового представника на підставі статті 36 КЗпП України, за згодою сторін (а.с.8, 125 на звороті т.1). 17.07.2017 року ФОП [PERSON] та його працівником, товарознавцем [PERSON] була проведена внутрішня перевірка товарно-матеріальних цінностей та виявлено, що товар, отриманий звільненим [PERSON] згідно вищезазначених разових документів накладних на переміщення, ФОП [PERSON] повернуто не було, кошти від продажу вказаних товарів відповідачем ФОП [PERSON] не передавалися (а.с.30-33 т.2). При цьому при проведенні такої внутрішньої перевірки звільнений працівник [PERSON], відповідач по справі, не був присутнім та фактичні обставини виникнення нестачі останньому не відомі. 21.08.2017 року ФОП [PERSON] на адресу відповідача [PERSON] була направлена письмова вимога про добровільне відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 62923,22 грн. (а.с.19-20 т.1). Але у зв'язку з тим, що [PERSON] за місцем реєстрації не проживає, то така письмова вимога останнім не отримана та про виявлення нестачі на суму 62923,22 грн. йому стало відомо, коли було розпочато судовий розгляд даної справи. Разом з тим, відповідно до вимог ч.1, ч.2 ст.130, ст.132 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству (установі, організації) внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. За приписами ст.138 КЗпП України, передбачено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Оскільки, у трудовому праві діє презумпція невинуватості працівника і на роботодавцеві лежить тягар доводити провину працівника та розмір заподіяної шкоди. Тому, відповідно до вимог ст.138 КЗпП України, обов'язок доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника за шкоду, передбачену ст.130 КЗпП України, покладається на власника або уповноважений ним орган. Так, за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов'язків, працівник несе відповідальність перед підприємством, з яким перебуває в трудових відносинах. При цьому, при покладенні матеріальної відповідальності, права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Матеріальна відповідальність працівників у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації настає у випадках, передбачених ст.134 КЗпП України, в тому числі, коли між працівником і підприємством, установою, організацією укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або з іншою метою, а також у разі нестачі матеріальних цінностей. Договір про індивідуальну майнову відповідальність - це угода, за якою одна сторона - матеріально-відповідальна особа - бере на себе повну матеріальну відповідальність за прийняті матеріальні цінності і зобов'язується дотримуватись встановлених правил їх приймання, зберігання, відпуску й обліку, а інша сторона - власник або уповноважений ним орган, тобто, роботодавець, якому належать матеріальні цінності, зобов'язується створити матеріально відповідальним особам - нормальні умови праці і виробничу обстановку, що забезпечує збереження зданих на зберігання матеріальних цінностей. Договір про майнову відповідальність має бути укладений під час призначення матеріально відповідальних осіб на роботу. Як роз'яснено у п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року за №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установа, організаціям їх працівниками», розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП) , суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст.135-1 КЗпП України, може бути укладено такий договір та чи був він укладений. Коли нема цих умов, на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Постановою Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» від 12.09.1991 р. №1545 визначено, що на території України діють законодавчі акти СРСР, якщо вони не суперечать законодавству України. Відповідно до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємство, установа, організація можуть укладати письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня 1977 р. №447/24, [PERSON], як торговий представник, згідно наказу підприємства, не належить до категорії працівників (за займаною посадою і виконаною роботою), з якими підприємство повинно укладати письмовий договір про повну матеріальну відповідальність. При цьому в самому наказі(розпорядженні), окрім призначення [PERSON] на посаду торгового представника, не вказано про прийом останнього на роботу на посаду на яку покладається матеріальна відповідальність. Договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в зазначеному переліку не вказані, юридичної сили не мають. Таким чином, судом не встановлено обставин, які мали слугувати підставою для притягнення відповідача, як працівника підприємства, до відповідальності за заподіяння шкоди, завданої підприємству, внаслідок неповернення товарно-матеріальних цінностей, ввірених відповідачу за разовими накладними, в повному обсязі, з урахуванням наявності Договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, який як стверджує відповідач [PERSON] не підписував, але при цьому належними доказами (висновок почеркознавчої експертизи підпису) не спростував свого підпису у наданому позивачем Договорі. Відповідно до статті 89 ЦПК України 1. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 2. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. 3. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до роз'ярень, які містяться у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2015 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю», підставою повної матеріальної відповідальності у випадку, коли майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами, є заподіяння шкоди невиконанням чи неналежним виконанням прийнятого працівником на себе обов'язку виконати окреме трудове завдання одержати від третьої особи чи матеріально відповідального працівника трудового колективу за разовою довіреністю або іншим разовим документом під свою відповідальність визначене майно та інші цінності і передати його (повернути) в цілості і збереженості власнику або уповноваженому ним органу. Під іншими разовими документами слід розуміти накладні, відомості, рахунки-фактури тощо, передбачені відповідними правилами забезпечення первинного бухгалтерського обліку. Накладними або іншими документами оформляється видача матеріальних цінностей із складів, торгових залів для відправлення їх в інші організації, для торгівлі з лотків, у кіосках тощо. Працівник, який одержав майно або інші цінності за довіреністю або іншим разовим документом, відповідає за їх втрату, за їх недостачу, ушкодження або псування (п.8). Відповідно до частини 2 статті 130 КЗпП України, умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала. З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин і відповідних їм правовідносин, суд вважає, що відповідач [PERSON] як особа, яка будучи працівником ФОП [PERSON] отримав під свою відповідальність товар, що підтверджується накладними на переміщення на (а.с.14, 15, 16, 17, 18 т.1 ), має нести відповідальність відповідно до пункту 2 частини 1 статті 134 КЗпП України. Разом з тим, відповідно до вимог частини 1 ст.135-3 КЗпП України, розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. Пунктом другим Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей, затвердженого Постановою Кабінету Міністтрів України №116 від 22.01.1996 року, визначено, що розмір збитків від розкрадання, нестачі знищення (псування) матеріальних цінностей визначається шляхом незалежної оцінки відповідно до національних стандартів. При цьому як встановлено в судовому засіданні із наданих документів, які були дослідженні, ФОП [PERSON] було відмовлено у проведенні незалежної оцінки відповідно до національних стандартів, за відсутністю доступу до об'єктів оцінювання, через їх відсутність. А тому, як стверджував в судовому засіданні представник позивача [PERSON], за основу нарахування матеріальних збитків було взято для оцінки собівартість товарно-матеріальних цінностей по кількості і найменуванню товару за накладними по яким виявлено нестачу та які надані позивачем до суду і дослідженні в судовому засіданні. Разом з тим, ціна та сума у накладних по товарно-матеріальних цінностях внесена окремо, вручну, кульковою ручкою та ніякими первинними документами бухгалтерського обліку, чи висновком експертизи, про обґрунтованість такої ціни та суми, належними та допустимими доказами, ні позивачем, ні представником позивача в судовому засіданні, не підтверджена, а тому як вважає суд, є припущенням позивача щодо внесення до наданих до позову накладних, ціни та суми товарно-матеріальних цінностей. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За встановлених в судовому засіданні обставин, суд вважає, що позивачем не доведені фактичні втрати, розмір заподіяної відповідачем матеріальної шкоди. Крім того, як на підтвердження позовних вимог щодо заподіяння матеріальної шкоди відповідачем на суму 62923,22 грн., позивачем ФОП [PERSON] наданий АКТ внутрішньої перевірки від 17.07.2017 року, складений за участі ФОП [PERSON] і товарознавця [PERSON], а також надані накладні на переміщення товарів, які виготовлені за допомогою комп'ютера та роздруковані на принтері, а вартість товару та загальна сума в цих накладних проставлена кульковою ручкою, а тому, такий доказ, на думку суду, не може вважатися допустимим відповідно до вимог статей 77, 79, 80 ЦПК України. Оскільки позивачем позовні вимоги щодо розміру заподіяної матеріальної шкоди відповідачем не доведені належними та допустимими доказами, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат немає. Щодо заявленого представником позивача [PERSON] заперечення проти клопотання відповідача про долучення доказів від 16.06.2018 року (а.с.4-10 т.2) в якому представник позивача просить суд врахувати при постановленні рішення та визнати подання відповідачем [PERSON] доказів на завершальній стадії судового процесу зловживанням процесуальними правами та повернути відповідачу його клопотання про долучення доказів від 18.06.2018 року, суд не погоджується з таким твердженням, оскільки, відповідно до вимог ст.12 ЦПК України, ч.5. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:1) керує ходом судового процесу;2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. При цьому, для визнання зловживанням процесуальними правами саме подання відповідачем [PERSON] доказів від 16.08.2018 року, судом необхідно з'ясувати чи суперечать такі дії відповідача вимогам ст.44 ЦПК України, в якій зазначено: ч.2 Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3)подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об'єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5)укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі. Але таких дій відповідачем допущено не було, а тому не можливо визнати подання відповідачем [PERSON] доказів на завершальній стадії судового процесу зловживанням процесуальними правами, оскільки такі дії мотивовані про причини несвоєчасного подання доказів. Як встановлено в ході судового розгляду, відповідач [PERSON] за місцем реєстрації не проживає, тому останнього було повідомлено про відкриття провадження у цивільній справі у січні місяці 2018 року та ним було направлено заяву про відкладення підготовчого засідання від 16.01.2018 р. (а.с.105 т.1), а в подальшому у зв'язку з тим, що відповідач не має можливості особисто захистити своїх права, звернувся про надання правової допомоги до адвоката, тобто відповідач скористувався своїми процесуальними правами, відповідно до ст.43, ст.49 ЦПК України та в подальшому при заявлені клопотань про долучення доказів до справи для повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи мотивував несвоєчасність їх подання. На підставі викладеного ст.ст.130, 133, 134, 135-3, 138 КЗпП України,

Outcome: dismissed