Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

В січні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом та просив стягнути з Управління державного казначейства України в Козелецькому районі 62358 грн. 20 коп. грошових коштів на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди, завданої незаконним притягнення до кримінальної відповідальності, незаконним засудженням, зобов'язати Управління державного казначейства України в Козелецькому районі списати у безспірному порядку з відповідного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь грошові кошти в сумі 62358 грн. 20 коп. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, незаконним засудженням. Ухвалою Козелецького районного суду Чернігівської області від 13.02.2013 року до участі у справі в якості співвідповідача було залучено Державну казначейську службу України. Свої вимоги позивач мотивував тим, що вироком Козелецького районного суду від 14 квітня 2004 року він був засуджений за ст.ст. 296 ч.2, 121 ч.1 КК України та йому призначено покарання по ст.296 ч.2 КК України чотири роки позбавлення волі, по ст.121 ч.1 КК України п'ять років позбавлення волі. Відповідно до вимог ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено п'ять років позбавлення волі. В подальшому даний вирок був залишений без змін ухвалою колегії суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Чернігівської області від 08 вересня 2004 року та ухвалою колегії суддів судової палати з кримінальних справ Верховного суду України від 07 червня 2005 року. Ухвалою колегії суддів палати з кримінальних справ апеляційного суду Чернігівської області від 22 березня 2007 року задоволено подання прокурора Чернігівської області про перегляд за нововиявленими обставинами кримінальної справи відносно засудженого [PERSON], вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 14 квітня 2004 року, ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 08 вересня 2004 року, ухвалу Верховного Суду України від 07 червня 2005 року відносно [PERSON] в частині його засудження по ст. 121 ч.1 КК України скасовано, а справу в цій частині закрито за ст.6 п.2 КПК України за відсутністю складу злочину, виключено з вироку суду застосування до засудженого ст.70 КК України. В іншій частині судові рішення залишені без змін. Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 28 березня 2013 року позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] для відшкодування моральної шкоди грошові кошти в розмірі 16058 грн. шляхом безспірного списання грошових коштів із єдиного казначейського рахунку, в задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Не погоджуючись з даним рішенням прокурор Козелецького району Чернігівської області та Державна казначейська служби України звернулись до суду з апеляційними скаргами в яких просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову [PERSON] Доводи апеляційної скарги прокурора Козелецького району Чернігівської області зводяться до того, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що відповідно ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», право на відшкодування такої шкоди, виникає у випадку закриття кримінальної справи за відсутності події злочину, відсутності у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину. Також апелянт вказує, що позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди. Крім того, прокурор зазначає, що позивачем не доведено також наявність причинного зв'язку між незаконним притягненням його як обвинуваченого до кримінальної відповідальності спочатку за ч.2 ст.121 Кримінального кодексу України, а в подальшому за ч.1 ст.121 Кримінального кодексу України та наслідками такого притягнення у вигляді моральних страждань. На думку прокурора, у вироку суду першої інстанції та ухвалах судів апеляційної та касаційної інстанцій відсутні будь-які дані про те, що на покарання у вигляді реального позбавлення волі вплинуло притягнення позивача до кримінальної відповідальності за ст.121 Кримінального кодексу України. Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України зводяться до того, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, його ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права. Апелянт зазначає, що чинне законодавство України не передбачає права чи обов'язку Державної казначейської служби України нести відповідальність за неправомірні дії інших державних органів. Відповідно з положеннями статті 96 Цивільного кодексу України, як вказує апелянт, органи казначейства не повинні нести цивільно-правову відповідальність за неправомірні дії посадових та службових осіб органів державної влади. Апелянт звертає увагу на те, що при вирішенні даного спору по суті суд першої інстанції не врахував положення ч.1 ст.43 Бюджетного кодексу України та п.10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та не залучив до участі у справі в якості відповідача орган державної влади, діями якого позивачу було спричинено моральну шкоду. Також апелянт вважає, що відповідно до статті 60 ЦПК України та п. 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що ні дії органів прокуратури, ні Державної казначейської служби України відносно позивача не визнавались незаконними, що могло бути підставою для наявності права на відшкодування моральної шкоди. Крім того, апелянт також вказує, що суд першої інстанції стягнув грошові кошти в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди на користь позивача з Державного казначейства України, яке є ліквідованим відповідно до Указу Президента України від 09.12.2010року № 1085 та постанови Кабінету Міністрів України від 28.03.2011року № 346 «Про ліквідацію урядових органів». Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора та представника відповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню. Задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки у зв'язку із незаконним притягненням до кримінальної відповідальності переніс душевні страждання і переживання, а їх наслідки позначилися на стані здоров'я. Дотримуючись принципів справедливості, виваженості та розумності, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за 14 місяців перебування під слідством і судом, суд стягнув з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] для відшкодування моральної шкоди грошові кошти у вказаному вище розмірі шляхом безспірного їх списання із єдиного казначейського рахунку. З таким висновком не погоджується колегія суддів апеляційного суду Чернігівської області. Як вбачається з матеріалів справи, 11 грудня 2002 року відносно [PERSON] була порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України (а.с.13). Постановою від 24 квітня 2003 року старшого слідчого СВ Козелецького РВ УМВС України в Чернігівській області [PERSON] було пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.296, ч.2 ст.121 КК України (а.с.14), в подальшому, 04 лютого 2004 року прокурором було змінено обвинувачення, пред'явлене [PERSON] та його дії кваліфіковані за ч.2 ст.296, ч.1 ст.121 КК України (а.с.28-29). Вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 14 квітня 2004 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні вказаних злочинів та відповідно призначено покарання за ч.2 ст.296 КК України у вигляді чотирьох років позбавлення волі, за ч.1 ст.121 КК України у вигляді п'ятьох років позбавлення волі. На підставі статті 70 Кримінального кодексу України за сукупністю злочинів остаточно [PERSON] призначено покарання у вигляді п'ятьох років позбавлення волі (а.с.13-18). Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 08 вересня 2004 року та ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 07 червня 2005 року вказаний вирок було залишено без змін. Ухвалою колегії суддів палати з кримінальних справи апеляційного суду Чернігівської області від 22 березня 2007 року було задоволено подання прокурора Чернігівської області про перегляд за нововиявленими обставинами кримінальної справи відносно засудженого [PERSON] та скасовано вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 14 квітня 2004 року, ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 08 вересня 2004 року, ухвалу Верховного Суду України від 07 червня 2005 року в частині засудження [PERSON] за ст.121 ч.1 КК України, і справу в цій частині було закрито за відсутністю складу злочину на підставі п.2 ст.6 КПК України. Крім того, було виключено з вироку суду застосування до засудженого [PERSON] ст.70 КК України, в іншій частині судові рішення були залишені без змін (а.с.19-20). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] у період з 15 березня 2005 року по 22 червня 2007 року відбував покарання і на 1 рік 8 місяців 23 дня звільнений умовно-достроково з місць позбавлення волі (а.с.21). Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Стаття 2 цього закону визначає право на відшкодування шкоди у випадках постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, вникає у випадку повної його реабілітації. Таким чином, нормами закону та підзаконного акту прямо передбачено, що право на відшкодування шкоди виникає лише у випадку повної реабілітації, яка в даному випадку можлива лише при постановленні виправдувального вироку суду, а як вбачається з матеріалів справи, відносно позивача була порушена кримінальна справа за двома статтями КК України - ч.1 ст.121 КК України та ч.2 ст.296 КК України, вирок суду було скасовано лише в частині засудження позивача за ч.1 ст.121 КК України, в іншій же частині залишено без змін. Суд першої інстанції не врахував вищенаведених положень закону та помилково виходив з наявності підстав для стягнення з Державного бюджету України на користь позивача моральної шкоди. Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального та процесуального права. За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду від 28 березня 2013 року постановлено з порушенням норм матеріального права, а відтак підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed