Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

В травні 2016 року фізична особа-підприємець [PERSON] (далі по тексту - первісний позивач) звернулась до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - первісний відповідач) про стягнення з відповідача заборгованості за Договором про надання послуг № [NUMBER] від 08 лютого 2016 року у розмірі 25 545 грн. та штрафу в розмірі 12 772, 50 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між первісним позивачем та первісним відповідачем укладено Договір про надання послуг № [NUMBER] від 08.02.2016 року (далі по тексту - Договір), відповідно до умов якого позивач, за завданням відповідача, зобов'язався надати зазначений у п. 2.3. Договору комплекс консультаційних послуг правового характеру, а відповідач зобов'язаний прийняти та оплатити послуги позивача. Консультації у відповідності до умов Договору надаються усно, за результатами надання послуг сторони складають акт прийому-передачі наданих послуг. Сторонами не було підписано будь-яких додаткових угод щодо Договору, всі консультації були надані усно, зобов'язання позивача перед відповідачем виконані в повному обсязі, між сторонами було підписано акт прийому-передачі наданих послуг від 02.03.2016. Вартість послуг позивача склала 25 545 грн. без ПДВ, оплата вказаних послуг мала бути здійснена відповідачем до 26.02.2016. Проте, станом на 04.04.2016 відповідач не оплатив надані позивачем послуги. 16.03.2016 позивач звернувся до відповідача з вимогою щодо сплати боргу, разом з тим відповідач залишив вказану вимогу поза увагою. Умовами Договору також передбачено, що в разі прострочення сплати відповідачем послуг, останній має сплатити штраф у розмірі 50 % від вартості послуг, що становить 12 772, 50 грн. У зв'язку з вище викладеним, позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Представник первісного позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Представник первісного відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що жодних послуг первісним позивачем первісному відповідачу не надалось, позов є необґрунтованим, а тому не підлягає задоволенню. Крім того, остання звернулась до суду із зустрічним позовом, відповідно до якого просила визнати Договір № [NUMBER] про надання послуг від 08.02.2016 недійсним з тих підстав, що він був укладений первісним відповідачем під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, без застосування наслідків його недійсності. Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що первісний відповідач на момент укладення спірного Договору була вагітна, не працювала, проживала в [ADDRESS] разом із своїм тяжко хворим сином, чоловіком, рідним братом з його дружиною, рідною сестрою з її чоловіком та їх неповнолітньою дитиною, в якій фактично не існувало нормальних умов для проживання з врахуванням тієї обставини, що хворий син первісного відповідача потребував окремої кімнати. У зв'язку з цим та з метою поліпшення житлових умов для своєї сім'ї, первісний відповідач вирішив здійснити продаж 1/2 частини житлового будинку, що належала синові первісного відповідача та також не була придатна для проживання, та придбати інше житло. З цією метою первісний відповідач звернувся до Агентства нерухомості «Парк-Лейн» та брокера [PERSON], які запропонували останній квартиру [ADDRESS]. Останні також пояснили, що з метою оформлення всіх необхідних документів первісному відповідачу необхідно було оплатити брокерські послуги в розмірі 1500 доларів США. Первісний відповідач вказаних коштів не мала, отримати вказані кошти за надані брокерські послуги від продажу 1/2 частини будинку працівники Агентства нерухомості «Парк-Лейн» відмовились. Проте запропонували укласти з ними та первісним позивачем два договори про надання консультаційних послуг на загальну суму 1500 доларів США з метою зменшення суми податку, який необхідно буде сплатити Агентству. Оскільки первісний відповідач перебувала у безвихідній ситуації, під впливом тяжкої обставини, вона погодилась підписати вказаний Договір на вкрай невигідних для себе умовах. Жодних консультаційних послуг, зокрема, брокерських послуг первісний позивач не надавала первісному відповідачу, вона лише познайомила первісного відповідача з продавцями квартири [ADDRESS], всі документи первісний відповідач збирала разом зі своїм представником. Проте під час оформлення договору купівлі-продажу вказаної квартири у приватного нотаріуса О.В. Чмирука, первісний позивач поставила умову щодо підписання Акту прийому-передачі виконаних робіт, в іншому випадку договір купівлі-продажу не буде укладений. За таких умов, а також у зв'язку з тим, що продавці вказаної квартири теж залежали від рішення первісного відповідача, остання змушена була підписати Акт. В подальшому, працівники Агентства погрожували первісному відповідачу та її родині фізичної розправою, в разі якщо остання не виплатить належні їм кошти. Первісний відповідач навіть зверталась до правоохоронних органів через вказані обставини. За таких обставин, первісний відповідач просила задовольнити вказаний зустрічний позов та визнати Договір № [NUMBER] про надання послуг від 08.02.2016, укладений між сторонами, недійсним, а в задоволенні первісного позову просила відмовити в повному обсязі. Представник первісного позивача заперечував проти зустрічного позову в повному обсязі. Просив відмовити в його задоволенні. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1,2 ст. 638 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Виконавець повинен надати послугу особисто (ч. 1 ст. 902 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. В судовому засіданні встановлено, що 08 лютого 2016 року між сторонами укладено Договір про надання послуг № [NUMBER] (а.с. 4-6), відповідно до умов якого Виконавець (первісний позивач) за завданням Замовника (первісного відповідача) зобов'язується надати визначений у п. 2.3. цього Договору комплекс консультаційних послуг правого характеру, а Замовник, в свою чергу, зобов'язується прийняти та оплатити надані послуги відповідно до умов цього Договору (п. 1.1. Договору). Відповідно до п. 2.3. Договору, з метою його виконання Виконавець зобов'язаний проконсультувати Замовника про норми діючого законодавства України, які регулюють порядок укладання договорів купівлі-продажу нерухомого майна; про види правовстановлюючих документів на об'єкти нерухомості; щодо переліку документів, необхідних для укладення договору купівлі-продажу об'єкта нерухомості та правильності їх оформлення; про види обов'язкових платежів, які можуть виникнути у Замовника при придбанні та/або відчуженні об'єкта нерухомості, в залежності від виду і інших правових особливостей об'єкта нерухомості; про порядок реєстрації речових прав на нерухоме майно відповідно до норм чинного законодавства України. Підпунктом 2.1.4. Договору визначено, що Замовник зобов'язаний, зокрема, своєчасно і у повному розмірі оплатити послуги Виконавця згідно з умовами цього Договору. Згідно п. 4.1. Договору, за надані послуги Замовник сплачує Виконавцю винагороду у розмірі 25 545 грн. без ПДВ, що еквівалентно 975 доларів США. Відповідно до п. 4.2. Договору, оплата послуг Виконавця здійснюється Замовником шляхом у повному розмірі одночасно з підписанням Акта прийому-передачі послуг, але в будь-якому випадку не пізніше 26 лютого 2016 року. Сторони несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов цього Договору згідно з чинним законодавством України. У разі прострочення Замовника Замовник сплачує Виконавцю штраф у розмірі 50 % від вартості послуг Виконавця (п. 6.1., 6.2. Договору). Стаття 629 ЦК України встановлює, що Договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що первісний позивач звертався до первісного відповідача з вимогою щодо сплати коштів за спірним Договором, вказана вимога отримана первісним відповідачем 24.03.2016 (а.с. 18,19). Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами підписано Акт прийому-передачі наданих послуг від 02.03.2016 (а.с. 7), який сторони склали про те, що відповідно до умов Договору про надання послуг № [NUMBER] від 08 лютого 2016 року, укладеного між Виконавцем та Замовником, Виконавець надав, а Замовник прийняв, визначений у п. 2.3. Договору, комплекс консультаційних послуг правового характеру. Вартість наданих послуг склала 25 545 грн. Вказані послуги надані у повному обсязі з належною якістю та у встановлені строки. Замовник заявляє про відсутність будь-яких претензій до Виконавця. Разом з тим, суд критично оцінює вказаний доказ, з огляду на ту обставину, що в матеріалах справи міститься аналогічний Акт прийому-передачі наданих послуг за спірним Договором, підписаний первісним позивачем, проте не підписаний стороною первісного відповідача та не датований. Крім того, в судовому засіданні представник первісного відповідача заперечувала ту обставину, що первісним позивачем первісному відповідачу надавались будь-які послуги. Тому, враховуючи вище викладене, вказані докази суперечать один одному і можуть свідчити як про той факт, що Замовник прийняв надані йому послуги, так і про відсутність факту надання первісним позивачем відповідних послуг за спірним Договором. До того ж, у відповідності до п. 3.1. Договору, Виконавець надає послуги Замовнику самостійно або через залучених для цієї мети осіб у строк з 01 лютого 2016 року по 08 лютого 2016 року, в той час як сам Договір укладено 08 лютого 2016 року, тобто, Договором охоплюється період до укладення самого Договору. Акт в цей день складено не було. Крім того, як вбачається з наданого Акту, останній не містить чіткого переліку наданих послуг, зокрема наданих усних консультацій, предмету та характеру вказаних консультацій, що позбавляє можливості суд встановити обсяг наданих послуг та чи мало місце взагалі надання таких послуг, передбачених Договором. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів Враховуючи ту обставину, що у відповідності до ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а інших доказів на підтвердження надання послуг, зазначених в спірному Договорі, матеріали справи не містять, суд приходить до висновку, що позовні вимоги первісного позивача щодо стягнення з первісного відповідача за Договором про надання послуг № [NUMBER] від 08 лютого 2016 року заборгованості у розмірі 25 545 грн. та штрафу в розмірі 12 772, 50 грн., не підлягають задоволенню. Що стосується вимог за зустрічним позовом, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Згідно з положеннями ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Враховуючи вище викладене, можна дійти висновку, що для визнання договору недійсним з передбачених ст. 233 ЦК України підстав одночасно має бути встановлено існування впливу на волевиявлення особи тяжкої для неї обставини і вкрай невигідні умови договору. Як вже було встановлено судом, між сторонами 08 лютого 2016 року укладено спірний Договір. Дійсно, як вбачається з матеріалів справи, спірний Договір містить умови, з яких вбачається певний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду Замовника, зокрема, відсутність штрафних санкцій для Виконавця послуг, в той час як для самого Замовника встановлено штраф, відсутність чітко визначеного переліку послуг, що мають надаватись та вже були надані. Первісний відповідач зазначає, що тяжкою обставиною в даному випадку є нагальна потреба у придбанні житла для свого сина, двох ненароджених дітей (відповідач була вагітна на той час) та покращення умов проживання. Як вбачається з матеріалів справи і це не заперечувалось сторонами, на момент проведення вказаного обстеження умов проживання первісний відповідач та її малолітній син були зареєстровані та фактично проживали за адресою: [ADDRESS]. У власності малолітнього сина [PERSON] на той час перебувала 1/2 частина будинку за адресою: [ADDRESS], яку він отримав в спадок від свого батька. Відповідно до Акту обстеження умов проживання від 08 лютого 2016 року, умови проживання в будинку що знаходиться за адресою: [ADDRESS], не є належними для проживання малолітньої дитини - [PERSON] (а.с. 58-59). Первісний відповідач з метою покращення умов проживання свого малолітнього сина та своєї сім'ї, в інтересах свого сина малолітнього [PERSON] 02 березня 2016 року уклала Договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чмируком О.В., зареєстровано в реєстрі за № 315 (а.с. 42-45) та Договір купівлі-продажу 1/2 частки земельної ділянки площею 0, 1216 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чмируком О.В., зареєстровано в реєстрі за № 316 (а.с. 46-49), відповідно до умов яких вказані об'єкти нерухомості первісним відповідачем були відчужені. Судом також встановлено, що того ж 02 березня 2016 року первісним відповідачем в інтересах свого сина - малолітнього [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чмируком О.В., зареєстровано в реєстрі за № 322 (а.с. 50-54). Цього ж дня складено і Акт прийому-передачі наданих за спірним Договором. Проте первісний відповідач відмовилась здійснити оплату наданих консультаційних послуг первісним позивачем з тих підстав, що жодних консультаційних послуг надано не було. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, з врахуванням того, що первісним відповідачем самостійно обрано спосіб захисту, приходить до висновку, що первісним відповідачем не доведено наявності тяжкої обставини, що спонукала укласти спірний Договір з первісним позивачем, а сама по собі необхідність придбання житла з більшою площею не може вважатись тяжкою обставиною, оскільки первісний відповідач могла звернутись до будь-якої брокерської компанії з метою отримання відповідних послуг, крім того, на момент укладення спірного Договору первісний відповідач мала постійне місце проживання, як і її родина. Не доведено первісним відповідачем і тієї обставини, що укладення спірного Договору прямо або опосередковано пов'язано з придбанням у власність квартири [ADDRESS] та що саме з цією метою остання звернулась до Агентства нерухомості «Парк-Лейн» та брокера [PERSON], оскільки метою укладення спірного Договору було саме надання комплексу консультаційних послуг, що встановлено судом. Із вказаного Договору не вбачається, що первісним позивачем мають бути надані послуги щодо придбання у власність квартири [ADDRESS] та надання відповідних консультацій у зв'язку з цим. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed