Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-21 00:00:00

До Високопільського районного суду Херсонської області звернулося Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» із позовною заявою до [PERSON], про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначивши, що виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 року №51 (з подальшими його змінами від 08.04.2015 року № 71) «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким запроваджено тимчасову адміністрацію з 03.03.2015 року по 02.09.2015 року включно. Так, відповідно до укладеного кредитного договору №001-26025-100307 від 10.03.2007 року [PERSON] було надано кредит в сумі 1669,00 грн. з процентною ставкою 12% річних зі сплатою 1,95% в місяць за обслуговування кредитної заборгованості. Відповідач щомісячно в строк до 10 числа кожного місяця повинен був вносити черговий платіж рівними частинами у розмірі 200,00 грн. Позивач свої зобовязання за договором виконав, надавши відповідачу кредит у сумі 1669,00 грн., але у звязку з неналежним виконанням відповідачем зобовязання за кредитним договором, станом на 02.06.2015 року виникла заборгованість перед позивачем в сумі 1282,30 грн., яка складається з: заборгованість за сумою кредиту 994,13 грн.; заборгованість за відсотками 36,87 грн. та заборгованість за комісіями 251,30 грн. Просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по кредитному договору в сумі 1282,30 грн., судові витрати покласти на відповідача. Представник позивача [PERSON] акціонерного товариства «Дельта Банк», за довіреністю [PERSON], в судове засідання не зявився, зазначивши у позовній заяві про розгляд справи у відсутності представника, на задоволенні позовних вимог наполягає з підстав викладених у позовній заяві (а.с.1-2). Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, надавши до суду заперечення (а.с.26) в якому просила суд застосувати до даних правовідносин закінчення строку позовної давності, так як останній платіж нею було здійснено 11.02.2008 року, а позивач звернувся до суду з позовом лише 23.06.2015 року, тобто через сім років, а тому відповідно строк позовної давності встановлений ЦК України сплинув. Також зазначила, що їй взагалі невідомо звідки виникла така заборгованість, так як вона у 2008 році сплатила суму заборгованості і поки не отримала матеріалів позовної заяви від суду, їй ніхто із банку на протязі семи років не повідомляв про існуючу заборгованість. Просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі у звязку з пропуском строку позовної давності, а також заяву (а.с.27) в якій просить суд відмовити у задоволенні позову та розглянути справу у її відсутності. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, судом встановлено: - [PERSON] копії розрахунку заборгованості (а.с.4) вбачається, що відповідач станом на 02.06.2015 року має заборгованість перед позивачем в розмірі 1282,30 грн., яка складається з: заборгованість за сумою кредиту 994,13 грн.; заборгованість за відсотками 36,87 грн. та заборгованість за комісіями 251,30 грн. Також із даного розрахунку вбачається, що останній рух коштів по рахунку відповідача було здійснено 11.02.2008 року. - [PERSON] копії кредитного договору №001-26025-100307 від 10.03.2007 року (а.с.5-6), вбачається, що позивач надав [PERSON] кредит в сумі 1669,00 грн. з процентною ставкою 12% річних зі сплатою 1,95% в місяць за обслуговування кредитної заборгованості. Відповідач щомісячно в строк до 10 числа кожного місяця повинна була вносити черговий платіж рівними частинами у розмірі 200,00 грн. - [PERSON] копії паспорту громадянина України (а.с.6 на звороті - 7) вбачається, що [PERSON] народилася 30.06.1984 року в с.Новомиколаївка Високопільського району Херсонської області, зареєстрована в [INFO]. [PERSON] має ІПН-3086201905 (а.с.6 на звороті). Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.527 ЦК України 1. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. 2. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Відповідно до ст.530 ЦК України 1. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. 2. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.625 ч.1 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливості виконання ним грошового зобовязання. Згідно ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання. Згідно ст.1050 ч. 2 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 10 березня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, за умовами якого банк наддав [PERSON] кредит в сумі 1669,00 грн. з процентною ставкою 12% річних зі сплатою 1,95% в місяць за обслуговування кредитної заборгованості. Відповідач, щомісячно, в строк до 10 числа кожного місяця, повинна була вносити черговий платіж рівними частинами у розмірі 200,00 грн. (а.с.5-6). Позивач свої зобовязання за договором виконав, надавши відповідачу кредит у сумі 1669,00 грн., що підтверджується меморіальним ордером №8158692 від 12.03.2007 року (а.с.3), але у звязку з неналежним виконанням відповідачем зобовязання за кредитним договором, станом на 02.06.2015 року виникла заборгованість перед позивачем в сумі 1282,30 грн., яка складається із: заборгованості за сумою кредиту 994,13 грн.; заборгованості за відсотками 36,87 грн. та заборгованості за комісіями 251,30 грн. (а.с.4). Згідно наданого Банком розрахунку заборгованості по кредитному рахунку відповідача, останнє надходження готівки було проведено 11.02.2008 року (а.с.4). Відповідно до визначеного в договорі порядку повернення кредитних коштів, таке повернення відповідно до п.2.8. Договору може здійснюватися шляхом внесення коштів на рахунок позивача в строк до 10 числа кожного місяця рівними частинами у розмірі 200,00 грн. Як зазначено вище, остання сплата [PERSON] кредитних коштів для погашення кредиту було здійснено 11.02.2008 року. У подальшому, починаючи з 11 березня 2008 року будь-яке погашення кредитних коштів відповідачем не здійснювалося. Тому, за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі зі спливом останнього дня місяця (ст.261 ЦК України), а не повним виконанням зобовязань позичальником за даним Договором (п.10.1. Договору). Таким чином, момент виникнення заборгованості слід рахувати з 11.03.2008 року. Разом з тим позивач із позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитом звернувся до суду лише 23 червня 2015 року. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). По справі відсутні докази щодо існування погодженої сторонами іншої тривалості строку позовної давності відповідно до ст.259 ЦК України. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, тобто з 11 березня 2008 року, а позивач звернувся до суду, лише після спливу строків позовної давності, більш як сім років, після настання у позивача права на звернення для захисту своїх прав до суду. Зазначена правова позиція сформульована у Постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року по справі №6-116цс13. Враховуючи те, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Таким чином, повно та обєктивно зясувавши фактичні обставини даної справи, надавши їм належну правову оцінку, дослідивши надані сторонами докази, на підставі яких суд дійшов висновку, про наявність обєктивних підстав для відмови позивачу у задоволенні позову у звязку зі спливом строку позовної давності про застосування якої заявлено стороною у справі, а саме відповідачем. Крім того, враховуючи те, що рішення ухвалено на користь відповідача, а тому відповідно до ч.2 ст.88 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок держави, так як позивач звільнений від сплати судового збору згідно ч.1 п.22 ст.5 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного, ст.ст.252-255, 256, 257, ч.2 ст.258, ст. 259, ч.1 ст.261, ч.2 ст.264, ст.266, ч.4 ст.267, ст.ст.526, 527, 530, 625, 629, 1050, 1054 ЦК України та

Outcome: dismissed