Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

В серпні 2019 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , про визнання об`єкта незавершеного будівництва (жилого будинку) об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на Ѕ частину об`єкта незавершеного будівництва. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що з 21.12.1991 року по 29.12.2011 року позивач та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, в період перебування в шлюбних відносинах та ведення спільного господарства подружжям на земельній ділянці, належній відповідачу, було здійснено будівництво житлового будинку [ADDRESS] , який на даний час добудований (не виконані тільки внутрішні оздоблювальні та комунікаційні роботи) та не введений в експлуатацію, оскільки відповідач не допускає позивача до будинку для завершення оздоблювальних робіт та заперечує проти введення будинку в експлуатацію. Вищевказаний будинок будувався спільно подружжям, однак на даний час позивач не може користуватися належним йому відповідно до ст. 60 СК України майном. Враховуючи наведене, прохав суд визнати за ним право власності на Ѕ частини об`єкта незавершеного будівництва та стягнути витрати на замовлення експертного висновку та на сплату судового збору. У судовому засіданні представник позивача, адвокат Одинцова І.М. позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та відповіді на відзив. Позивачем було надано суду «заперечення» на відзив на позовну заяву, у яких позивач спростовує доводи відповідача та зазначає, що згідно техпаспорту на будинок будівництво є самочинним, окрім того, час припинення шлюбних відносин мав бути встановлений в рішенні про розірвання шлюбу, в свою чергу зазначеним рішенням дана обставина не досліджена, тобто будинок побудований в період знаходження сторін у шлюбі. Представник відповідача, адвокат Іванчик П.В. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, до судового засідання позивачем надано відзив на позовну заяву, у якому звертав увагу суду на ті обставини, що спільне проживання сторін мало місце лище до листопада 2009 року, що також встановлено у рішенні Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18.12.2015 року у справі №204/7753/14 за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, більше того, в в листопаді 2009 року у позивача з іншою жінкою, з якою він проживав, народилася спільна дитина. В свою чергу, будівництво спірного будинку мало місце в 2011 році, що підтверджується технічним паспортом на будинок, а також було встановлено рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11.09.2018 року у справі №204/6955/14 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення вартості будівельних матеріалів. Наведене свідчить, що будівництво велося власними силами відповідача після припинення шлюбних відносин. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 2-4 Закону України «Про доступ до судових рішень», судом, перевіркою у Єдиному державному реєстрі судових рішень, встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07.09.2017 року у справі 204/4963/16, шлюб між сторонами, що був зареєстрований 21.12.1991 року Ленінським ВДРАЦС Дніпропетровського МУЮ у Дніпропетровській області, актовий запис №1928 - розірвано, час припинення фактичних шлюбних відносин судом не встановлювався (ЄДРСР № 20827471). Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, за адресою [ADDRESS] знаходиться спірний будинок, який на даний час, відповідно до висновку експерта Рибкіна В.П. від 02.05.2019 року не повністю добудований (69,496%), до експлуатації не введений, правовстановлюючі документи на нього відсутні, наявний лише технічний паспорт. Відповідно до технічного паспорту на спірний будинок станом на 14.12.2015 року, виготовленого ФОП [PERSON] , житловий будинок по [ADDRESS] , за літ. А-2 з приміщеннями 1-18, побудований 2011 року та має загальну площу 262,8 м2, житлову площу 188,2 м2, допоміжну 74,6 м2. У відмітках про самочинне будівництво зазначено, що житловий будинок з підвалом та мансардним поверхами, в тому числі навіс а-1, ганки а,а1 та балкони сукупною площею 262,8 м2 є самочинно збудованим. Тобто з наявних матеріалів, зокрема аркуша 4 експертного висновку від 02.05.2019 року (який містить описку у номері будинку [ADDRESS] замість вірного № 122) та копії технічного паспорту спірного будинку, вбачається наявність самочинного будівництва, що також не заперечується позивачем по справі (а.с. 15-42) та окремо визнано ним у запереченнях на відзив. Судом встановлено, що земельна ділянка на якій збудований індивідуальний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , належить відповідачеві на підставі державного акту на право приватної власності на землю Серії ДП ДН № 037736, виданого на підставі рішення Новоолександрівської сільської Ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 18.11.1998 року № 90/284. Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги судом враховується наступне. Правовідносини щодо майна подружжя і його поділу регулюються Сімейним кодексом України. Згідно з частиною 2 статті 60 цього Кодексу кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини 6 статті 57 Сімейного кодексу України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Суд відхиляє посилання позивача на ті обставини, що рішенням про розірвання шлюбу не було встановлено час припинення шлюбних відносин, а тому шлюб було припинено після його розірвання з 29.12.2011 року, що в свою чергу вказує, що будинок було збудовано протягом 2011 року під час шлюбних відносин, оскільки зазначені посилання спростовуються позовною заявою [PERSON] про розірвання шлюбу у справі №204/4963/16, копія якої долучена до справи, у якій позивач особисто визначає час припинення шлюбних відносин саме у листопаді 2009 року, зазначена дата також встановлена у рішенні Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18.12.2015 року у справі № 204/7753/14 за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, яке позивачем оскаржене не було (а.с.95-96), що у свої сукупності спростовує відповідні доводи [PERSON] та приводить суд до висновку про необгрунтованість вимог позивача про визнання об`єкту незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя. Окрім того, стосовно можливості поділу спірного будинку, як об`єкта цивільних прав, який, як було встановлено судом є не незавершеним будівництвом, а саме самочинно збудованим, суд зазначає наступне. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті (ч.1 ст.61 СК України). Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Враховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України. За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України). За змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна, що в свою чергу, приводить суд до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 04 квітня 2019 року у справі №750/4445/17. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають однакову можливість повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду відповідні докази, що підтверджують або спростовують певні факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на досягнення позитивного для себе рішення, позивач на свій розсуд скористався своїми правами щодо забезпечення доказів та позову. Клопотання про витребування доказів, зокрема відомостей про доходи відповідачки за 2 роки, судом залишено без задоволення, оскільки зазначені відомості не мають правового значення для предмету доказування у зазначеній справі. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог, як необґрунтованих. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати не відшкодовуються. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed