Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

В травні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за неналежне виконання зобов`язання. В позовній заяві вона вказала, що 27 жовтня 2009 року між нею та [PERSON] було укладено договір позики на суму 6 000 доларів США. Відповідно до розписки відповідач зобов`язався повернути вказані грошові кошти за першою вимогою позичальника. 27.03.2019 року [PERSON] зверталася до [PERSON] з вимогою про повернення їй 6 000 доларів США до 05 травня 2019 року. Свої зобов`язання щодо повернення боргу відповідач не виконав до цього часу, що змусило позивачку звернутися до суду. [PERSON] просить стягнути з відповідача 6 000 доларів США згідно офіційного курсу Національного банку України (долар США/гривня) на день платежу; витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 3 000 гривень та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 575 гривень. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - адвокат Прислопський В. Я. позовні вимоги підтримує, просить задовольнити з мотивів, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] відзиву не подав, в судове засідання не з`явися, про причини неявки суду не повідомив, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. Судом встановлено, що 27 жовтня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за яким відповідач взяв в борг в позивачки 6 000 доларів США, які зобов`язався повернути за першою вимогою. Факт укладення договору позики між сторонами, отримання [PERSON] вищезазначеної суми, а також волевиявлення відповідача повернути отримані в борг кошти за першою вимогою, підтверджується відповідною розпискою, підписаною відповідачем. 27 березня 2019 року [PERSON] звернулась до відповідача із письмовою вимогою про повернення їй 6 000 доларів США до 05 травня 2019 року. Проте, зобов`язань за договором позики [PERSON] не виконав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18, від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц. Щодо можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Враховуючи те, що договором, укладеним між сторонами, не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 6 000 доларів США за офіційним курсом НБУ не вбачається. Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 6000 доларів США без визначення еквівалента такої суми у гривні. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивачки понесені нею і документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 1575 гривень та за надання їй правничої допомоги адвокатом в сумі 3000 гривень.

Outcome: partial