Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. В позові позивач зазначила про те, що 21.01.2005 року зареєструвала шлюб з відповідачем у відділі РАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 52. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.05.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Від шлюбу мають дочку - [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу проживає з матір'ю. У відповідача та позивача після припинення шлюбних відносин склались дуже напружені відносини, особливо стосовно місця проживання дитини. Відповідач не раз погрожував, що забере дочку у позивача. Саме з цією метою [PERSON] без відома [PERSON] в кінці травня 2014 року вивіз їх спільну дитину за кордон у м. Тбілісі до своєї матері. На неодноразові вимоги позивача повернути дитину відповідач ніяк не реагував та в червні 2014 року повернувся до м. Вінниці без дочки, залишивши її в м. Тбілісі. Після повернення відповідач знову погрожував позивачу, що їх спільна дочка залишиться проживати у м. Тбілісі та що вона ніколи її більше не побачить. У зв'язку із цим 20.07.2014 року позивач разом із своєю матір'ю - [PERSON] були вимушені поїхати у Грузію та повернути [PERSON] до України. Згоди з відповідачем щодо місця проживання їх спільної дитини не досягнуто. Позивач враховуючи наведені обставини, вважає за необхідне визначити місце проживання разом із нею з метою унеможливлення будь-яких незаконних дій відповідача щодо самовільного та одноособового прийняття рішення стосовно визначення місця проживання їх дитини, та просила суд прийняти до уваги той факт, що відповідач не має постійного місця проживання та постійного заробітку, на відміну від позивача. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогою про визначення місця проживання малолітньої [PERSON], [INFO], з матір'ю - [PERSON]. Ухвалою суду від 08.08.2014 року до участі у справі судом було залучено службу у справах дітей Вінницької міської ради. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, аргументуючи їх мотивами, викладеним в позовній заяві, та просила задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. В судовому засіданні представник служби у справах дітей Вінницької міської ради не заперечувала щодо задоволення позову, підтримуючи при цьому висновок органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 02.12.2014 року. Суд, враховуючи думку позивача та представника служби у справах дітей Вінницької міської ради, ухвалив провести заочний розгляд справи. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого повторно 27.05.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, батьками [PERSON], [INFO], записані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6) Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.05.2014 року, яке набрало законної сили 31.05.2014 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с7) Згідно довідки № 115 від 17.07.2014 року, виданої директором закладу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 8 ВМР», [PERSON] дійсно навчається в закладі «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 8 ВМР» в 4-Б класі в 2014/2015 навчальному році. (а.с. 8) Згідно довідки № 732 від 18.07.2014 року, виданої квартальним комітетом «Зоряний», [PERSON] дійсно зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] разом із донькою - [PERSON] Дитина знаходиться на утриманні матері, мати працевлаштована. (а.с. 9) Згідно медичної довідки про проходження обов'язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів серії 2ААЛ № 183302 від 18.07.2014 року, виданої комунальним закладом «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка», [PERSON] на обліку у ВПД не перебуває. (а.с. 10) Відповідно до педагогічної характеристики [PERSON] від 18.07.2014 року, наданої класним керівником та директором закладу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 8 ВМР», [PERSON] характеризується як вихована, відкрита, розвинута, самостійна та впевнена в собі дівчинка. В класі займає лідерські позиції та має багато друзів. Дівчинка додатково займається англійською мовою, відвідує гурток «Умілі ручки», займається танцями. Також зазначено, що мати - [PERSON], багато часу та уваги приділяє вихованню та навчанню дочки, відвідує всі батьківські збори, цікавиться навчанням та поведінкою доньки, користується авторитетом серед батьків та однокласників доньки. (а.с.11) В характеристиці на [PERSON], виданій ФОП [PERSON] 17.07.2014 року, зазначено, що [PERSON] працює у ФОП [PERSON] позинаючи з 18.01.2012 року на посаді фотоконсультанта (продавець непродовольчих товарів). За час роботи [PERSON] зарекомендувала себе з позитивної сторони: сумлінно виконує свої обов'язки, відповідально ставиться до роботи, виробничі завдання виконує якісно, працює над підвищенням свого професійного рівня. У взаємовідносинах з колегами поводить себе чемно. За час роботи порушень трудової дисципліни не допускала. (а.с. 13) Відповідно до характеристики на [PERSON] від 15.07.2014 року, виданої за попереднім місцем її роботи - ТОВ «Імідж-Сервіс», [PERSON] також характеризується позитивно. (а.с. 12) Відповідно до ч. 6 - ч. 9 ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Згідно ч. 1 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою. Згідно ч. 1, ч. 2 та ч. 4 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. В судовому засіданні судом було встановлено відсутність перешкод [PERSON] у спілкуванні з дитиною та у її вихованні. В будь-якому випадку [PERSON] не позбавлений можливості звернутись до органу опіки та піклування щодо вирішення питання щодо його участі у вихованні дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 та ч. 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, яка знайшла своє відображення і в Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ) дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Враховуючи міжнародні та національні правові норми, якими визначено, що до прав дитини належить, зокрема, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя, зокрема, відповідно до положень ст. 12 ч. I Конвенції ООН від 20 листопада 1989 р. «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р.), держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Враховуючи вище зазначене, а також те, що дитина у віці дев'яти років може висловити свою думку та сформулювати погляди згідно свого віку, судом було прийнято рішення про необхідність вислухати думку дитини. В судовому засіданні малолітня [PERSON] зазначила, що їздила з папою у Грузію до бабушки, потім папа поїхав, залишивши її там, а мама приїхала і забрала її. Папа казав їй, що хоче забрати до себе в Грузію, щоб вона проживала з ним. [PERSON] повідомила, що хоче жити з мамою. Відповідно до положень ст. 19 СК України органом опіки та піклування подано до суду письмовий висновок щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно висновку виконавчого комітету Вінницької міської ради № № 01-00-011-49948 від 02.12.2014 року, визначено доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], з матір'ю [PERSON]. (а.с. 84-85) Судом прийнято до уваги, що висновок органу опіки і піклування не є обов'язковим, а має рекомендаційний характер для суду, однак суд приймає його до уваги і погоджується з ним, оскільки він є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини. Також, судом під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини прийнято до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Явка сторони в судове засідання є суб'єктивним процесуальним правом, і як кожне суб'єктивне право - це гарантовані законом вид і міра можливої або дозволеної поведінки особи і реалізація суб'єктивного права залежить від розсуду, бажання і волі уповноваженої особи. Не з'явившись в судове засідання, відповідач добровільно обмежив себе у використанні передбаченими процесуальними правами на надання суду доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову, добровільно виключив свою особисту участь в дослідження доказів у судовому засіданні. Заслухавши пояснення позивача та представника служби у справах дітей ВМР, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню, враховуючи вище викладене. Тому, суд прийшов до висновку про визначення місця проживання малолітньої [PERSON], [INFO], з матір'ю - [PERSON]. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 6 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Позивачем понесено витрати, пов'язані з викликом відповідача в судове засідання через публікацію оголошення в пресі в сумі 480, 00 гривень (а.с. 57-60, 71-72, 82-83) Враховуючи положення п. 6 ч. 3 ст. 79 та ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 243, 60 гривень та витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача в сумі 480, 00 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved