Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-03 00:00:00

В червні 2017 р. [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним. Свої вимоги мотивувала тим, що в 1995 р. вона придбала у відповідача квартиру [ADDRESS], оформивши договір купівлі-продажу на Південній Товарній біржі. На теперішній час позивачка не має можливості розпоряджатися належним їй майном, оскільки даний договір не був посвідчений нотаріально. Продавець ніяких претензій не пред'являє, проте від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу ухиляється. Посилаючись на вищевикладене, позивачка просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], зареєстрований на Південній Товарній біржі за № 1601 від 20.04.1995 р., та укладений між нею з одного боку як покупцем та відповідачем з іншого боку як продавцем - дійсним. Позивачка, відповідно до поданої заяви позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлявся судом про розгляд справи належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Південної Товарної біржі в судове засідання не з'явився, повідомлявся судом про розгляд справи належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ухвали суду поводиться заочний розгляд справи. Дослідивши надані докази, суд встановив наступне. Квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі Договору дарування від 13.02.1995 р., державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №5-404, зареєстрованого в БТІ за реєстровим № 16036 від 21.02.1995 р. 20.04.1995 р. на Південній Товарній біржі за № 1601 був зареєстрований Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON], - з однієї сторони, та [PERSON], - з іншої сторони. Як вбачається з матеріалів справи, Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] був зареєстрований ММБТІ 20.04.1995 р. за № 16036 на ім'я [PERSON] Претензій сторони один до одного не мали, всі умови договору купівлі-продажу дотримані. Проте на даний час нотаріальне посвідчення договору неможливе. На час укладання договору купівлі-продажу сторони ухилились від його нотаріального посвідчення. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ст.ст.57,58 Конституції України, ст.5 ЦК України до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Відповідно до положень п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у лютому 1999 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 225 ЦК УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Згідно із ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР була передбачена обов'язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Частиною 2 ст.47 ЦК УРСР передбачено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обов'язки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним. Разом з тим, згідно ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що вона придбала квартиру на біржі, однак через необізнаність сторін договір купівлі-продажу нерухомого майна не був нотаріально посвідчений, а лише зареєстрований на біржі. Позивачка вказує, що після укладання договору відповідач звільнив квартиру від особистих речей та майна, передав позивачці ключі від квартири та переїхав в інше постійне місце проживання, водночас позивачка переїхала до спірної квартири та проживає там по теперішній час. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин. Відразу після укладання договору купівлі-продажу між сторонами позивачкою було зареєстровано право власності в Миколаївському МБТІ, який на час виникнення спірних правовідносин мав повноваження реєстраційного органу. Разом з тим, позивачка на теперішній час не має можливості зареєструвати своє право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з відповідачем, через те, що на час укладання договір не був нотаріально посвідчений, а відповідно його форма не відповідала формі, передбаченій діючим законодавством. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд оцінює докази відповідно до вимог ст.ст. 58-59, 61, 212 ЦПК за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що позивачка не має можливості усунути порушення її прав на теперішній час в позасудовому порядку, суд вважає, що заявлені вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі статей 47, 227 ЦК УРСР, ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та

Outcome: approved