Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулось товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позов мотивований тим, що 12.11.2010 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено Заяву-договір № 531719 на оформлення пакету послуг «Престиж». На виконання умов кредитного договору банк надав позичальнику кредит на суму 25 000, 00 гривень на власні потреби, строком на 12 місяців зі сплатою 36 % річних за користування кредитом. Кінцевий строк платежу - 15.12.2014 року. Банк свої зобов'язання виконав в повному обсязі. Відповідач свої зобов'язання виконував неналежно, в результаті чого виникла заборгованість, яка станом на 10.11.2014 року становить 39 226, 15 гривень з яких: 20 212, 82 гривень - сума боргу за кредитом, 13 958, 03 - сума відсотків, 5 055, 30 - пеня. 24.12.2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» було укладено договір про відступлення прав вимоги № 241212ів, в тому числі і за кредитним договором № 531719, що був укладений між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] 17.02.2014 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами. Згідно даного договору відбулось відступлення прав вимоги за кредитним договором № 531719, що укладений між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] Отже, ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» набуло прав кредитора до [PERSON] За весь час прострочення зобов'язання, а саме: від 17.02.2014 року до 10.11.2014 року загальна сума заборгованості [PERSON] перед ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» за кредитним договором становить: 47 154, 85 гривень з яких: 39 226, 15 гривень - заборгованість за кредитом, 857, 60 гривень - 3 % річних, 7 071, 10 гривень - інфляційні. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» заборгованості за кредитним договором в сумі 47 154, 85 гривень. Представник позивача в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Представником позивача суду надана заява про розгляд справи у його відсутність із зазначенням, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомлено. Суд, враховуючи думку представника позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 12.11.2010 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено Заяву-договір на оформлення платіжної картки. Згідно заяви-договору (п. 8), дана заява разом з Умовами надання послуг у межах пакета послуг «Престиж», Умовами надання та використання платіжних карток, Пам'яткою клієнта (щодо уникнення проблем користування платіжною карткою), Пам'яткою клієнта (щодо умов надання кредитної лінії), а також Тарифами банку є договором приєднання. (а.с. 5) Однак, суду не було надано позивачем ні повного тексту вище вказаної заяви, ні Умов надання послуг у межах пакета послуг «Престиж», ні Умов надання та використання платіжних карток, ні Пам'ятки клієнта (щодо уникнення проблем користування платіжною карткою), ні Пам'ятки клієнта (щодо умов надання кредитної лінії), ні Тарифів банку, які становлять собою договір, що в свою чергу унеможливило їх дослідження і надання правової оцінки. Судом прийнято до уваги, що Графік повернення кредиту і сплати процентів, наданий позивачем, посвідчений лише представником банка, а підпис позичальника - відсутній. (а.с. 6) 24.12.2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» було укладено договір про відступлення прав вимоги № 241212ів, у відповідності до якого ПАТ «ВТБ Банк» передав (відступив) ТОВ «Кредекс Фінанс» свої права вимоги до боржників, а ТОВ «Кредекс Фінанс» набуло права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення. (а.с. 10-11) Належних та допустимих доказів переходу до ТОВ «Кредекс Фінанс» права вимоги по договору від 12.11.2010 року, укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON], суду не надано. 17.02.2014 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами. Згідно даного договору ТОВ «Кредекс Фінанс» передав (відступив) ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» свої права вимоги до боржників, а ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» набуло права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення. (а.с. 12-13) Підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до п. 3.1.7 договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами від 17.02.2014 року новий Кредитор (ТОВ «ФК «Довіра та гарантія») зобов'язався протягом десяти календарних днів з моменту переходу до нього прав вимоги надіслати, зокрема, боржникам письмові повідомленняТОВ «ФК «Довіра та гарантія» про відступлення новому кредитору прав вимоги за формою згідно з додатком 3 до договору. Підтвердженням належного повідомлення боржників про відступлення первісним кредитором права вимоги заборгованості новому кредитору є реєстр відправної кореспонденції. Належних доказів виконання ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» вище вказаної умови договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами від 17.02.2014 року суду не надано. Відповідно до п. 2.2 договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами від 17.02.2014 року передача прав вимоги оформлюється реєстром, який складається сторонами в паперовому та електронному вигляді за формою, що наведена в додатку 1 до цього договору. Реєстр прав вимог на паперовому носії підписується уповноваженими представниками сторін і скріплюється печатками сторін і є невід'ємною частиною цього договору. Витяг із додатку № 1 до вище вказаного договору, наданий позивачем, суд вважає неналежним доказом, оскільки з даного витягу вбачається, що його здійснено не з оригіналу. (а.с. 14) Також, враховуючи не надання позивачем повного тексту заяви-договору, яка лише разом з Умовами надання послуг у межах пакета послуг «Престиж», Умовами надання та використання платіжних карток, Пам'яткою клієнта (щодо уникнення проблем користування платіжною карткою), Пам'яткою клієнта (щодо умов надання кредитної лінії), а також Тарифами банку є договором приєднання, які також надані суду не були, оскільки саме за цим договором позивач вимагає стягнути з відповідача на його користь заборгованість, суд критично ставиться до вище вказаного витягу з додатку, де зазначається про кредитний договір № 531719, дата видачі кредиту - 29.11.2011 року. Дані відомості, зазначені у витягу, суперечать заяві-договору, яка оформлена 12.11.2010 року, номер договору/карткового рахунку не відповідає заяві, доказів видачі кредиту 29.11.2011 року суду не надано. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 530 ЦК України зобов'язання підлягає виконанню у строк встановлений договором. Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов договору не допускається. Згідно положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позивачем суду не надано доказів отримання відповідачем кредиту. Також, позивачем не надано належного розрахунку заборгованості відповідача перед позивачем. Так, з позовної заяви вбачається заборгованість в розмірі 39 226, 15 гривень - заборгованість за кредитом (20 212, 82 гривень - сума боргу за кредитом, 13 958, 03 - сума відсотків, 5 055, 30 - пеня); 857, 60 гривень - 3 % річних, 7 071, 10 гривень - інфляційні. Однак, жодних належних та допустимих доказів про наявність саме такої заборгованості по кредиту, відсотках за користування кредитом - суду не надано. Суду неможливо, зокрема, встановити правомірність нарахування відсотків за користування кредитом. Яка відсоткова ставка застосовувалась для розрахунку - встановити не можливо, зокрема, враховуючи не надання позивачем тарифів банку, які становлять умови договору, згідно заяви від 12.11.2010 року. Також, не можливо встановити період нарахування. Правомірність нарахування пені, порядок її нарахування і на яку саме суму було нараховано дану неустойку - належними доказами не підтверджено. Враховуючи вище зазначене, правомірність нарахування встановленого індексу інфляції та 3 % річних на суму 39 226, 15 гривень не підтверджена належними доказами. В судовому засіданні, яке відбулось 20.01.2015 року, судом з метою повного, всебічного та об'єктивного дослідження усіх обставин справи,було постановлено ухвалу (без винесення окремого процесуального документа)із занесенням до журналу судового засідання, про витребування доказів по справі, зобов'язавши представника позивача надати суду, зокрема: повний текст заяви-договору від 12.11.2010 року, тарифи банку, виписку по особовому рахунку позичальника, розгорнутий розрахунок заборгованості. Однак, вимоги суду представником позивача були не виконані, докази не надані. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню, оскільки є недоведеним належними та допустимими доказами. Предметом виконання як невід'ємним елементом виконання договору є ті конкретні суб'єктивні права і конкретні юридичні обов'язки для набуття, здійснення і виконання яких конкретні суб'єкти права вступають в конкретні правовідносини і, відповідно, до вимог норми права, що реалізується, вчиняються належні правомірні дії. Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Судом враховано, що в даному випадку, у відповідності до ч. 3 ст. 10, ст. 57, ч. 2 ст. 59, ст. 60 ЦПК України, позивач зобов'язаний довести розмір заборгованості відповідача, на який посилається як на підставу своїх вимог. Однак, позивач не позбавлений права розпорядитися своїм процесуальним правом на власний розсуд у відповідності до ч. 2 ст. 11 ЦПК України. Суд не зобов'язаний збирати докази по справі, а виключно у випадках, передбачених ст. 133 та ст. 137 ЦПК України забезпечувати/витребовувати докази. Представником позивача не повідомлено суду про неможливість подання потрібних доказів або наявність складнощів в поданні цих доказів. Суд вважає, що позивач, скориставшись своїми процесуальними правами, надав суду усі наявні докази по даній справі на підтвердження своїх вимог. Також, судом звернуто увагу на те, що у відповідності до положень ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, враховуючи вище викладене, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Враховуючи положення ст. 88 ЦПК України судовий збір слід залишити за позивачем. На підставі вище наведеного,

Outcome: dismissed