Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

В січні 2020 року [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] ) (надалі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із вказаним позовом. Предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю органів державної влади. Підставою позову є невиконання рішення суду, а саме ухвал слідчих суддів: від 13.08.2018 р. по справі № 760/10342/18; від 12.09.2018 р. по справі № 760/23195/18; від 17.09.2018 р. по справі № 760/18242/18; від 21.11.2018 р. по справі № 760/28614/18; від 10.01.2019 р. по справі № 760/29433/19; від 20.11.2018 р. по справі № 761/43266/19. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] ) до Національного антикорупційного бюро України (код ЄДРПОУ 39751280, місцезнаходження: 03035, м. Київ, вул. Сурикова, буд. 3) (надалі - відповідач-1), Солом`янського управління поліції ГУ НП в м. Києві (код ЄДРПОУ 08672874, місцезнаходження: 03151, м. Київ, пр. Повітрофлотський, буд. 49), Головного управління національної поліції в м. Києві (код ЄДРПОУ 40108583, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 15) (надалі - відповідач-2), Державної казначейської служби України (код ЄДРПОУ 37567646, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6) (надалі - відповідач-3), про відшкодування моральної шкоди. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи (а.с. 29-30). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 квітня 2020 року закрито провадження у справі щодо Солом`янського УП ГУНП у м. Києві (а.с. 106-107). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 травня 2020 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду (а.с. 117-118). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що близько 16-ть років позивач веде боротьбу по справі вбивства свого брата-близнюка. При наявності доказів вбивства [PERSON] його сином та колишньою дружиною кримінальне провадження з умислом саботувалося службовими особами СБУ та ГПУ. Зі створення НАБУ [PERSON] сподівався на завершення справи вбивства його брата, чого не сталося. Так, позивач подавав до слідчих органів заяви, у яких повідомляв про злочини. Оскільки відомості про злочини не були внесено відразу до Єдиного реєстру досудових розслідувань, [PERSON] вимушений був оскаржувати таку бездіяльність, оскаржувати постанови про відмову у визнанні потерпілим. За наслідками розгляду відповідних скарг, поданих у порядку, встановленому КПК України, ухвалами слідчих суддів Солом`янського районного суду м. Києва та ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва, посадових осіб було зобов`язано внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розглянути заяви та клопотання позивача. Проте, вказані рішення слідчих суддів не були виконані. Безкінечні суперечки з правоохоронними органами, які, не бажаючи розслідувати кримінальну справу що стосується вбивства [PERSON] , спочатку не вносили відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявами позивача про злочини, а надалі і не виконували рішення слідчих суддів, що стосуються зобов`язань внести такі відомості, проявляли бездіяльність щодо розгляду його клопотань, відмовили у визнанні його потерпілим, завдали позивачу моральну шкоду, яку останній оцінює у розмірі 324000,00 грн. Крім цього, позивач просить стягнути 18282,00 матеріальної шкоди. Відповідач-1 з вимогами позовної заяви не погодився, зазначивши про відсутність правових підстав для застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки, позивач не входить до кола суб`єктів, які мають право на таке відшкодування. Крім цього, посилається на те, що позивачем не додано суду доказів, які свідчать про протиправність дій та бездіяльності Національного антикорупційного бюро України, пов`язаних із виконанням судових рішень, а також, будь-яких доказів на підтвердження того, що позивачу, внаслідок невиконання відповідачем-1 судових рішень, завдано моральних чи фізичних страждань, втрат немайнового та майнового характеру. В той же час, стверджує про те, що вказані судові рішення виконані, для підтвердження чого надано листи Національного антикорупційного бюро України від 25 вересня 2018 року №131-192/36286, від 14 серпня 2018 року №132-192/31318, від 09 жовтня 2018 року №13-192/38166. Також відповідач вважає за необхідне застосувати правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30 січня 2019 року, у справі №199/1478/17, відповідно до якої сам по собі факт зобов`язання ухвалою суду внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені. Лише незгода позивача з прийнятими працівниками органів прокуратури процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження (а.с. 69-73). Відповідач-2 з вимогами позовної заяви не погодився, у зв`язку із їх необґрунтованістю та відсутністю усіх елементів цивільного правопорушення. Крім цього, зазначив про те, що положеннями Кримінального процесуального кодексу України не передбачено можливості відшкодування моральної шкоди, завданої органом досудового розслудвання (а.с. 51-56). Відповідач-3 правом на подання відзиву не скористався. Суд, з`ясувавши позицію учасників справи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, з наступних підстав. Обставини справи встановлені судом. Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, Національним антикорупційним бюро України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №52018000000000106 від 14 лютого 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 382 КК України, щодо неналежного проведення досудового розслідування слідчим відділом Солом`янського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві (а.с. 10). Відповідно до ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 13.08.2018 р. по справі № 760/10342/18, 06 серпня 2018 року, [PERSON] звернувся до суду із скаргою на бездіяльність Національного антикорупційного бюро України, [PERSON] , в якій просив розглянути його клопотання в порядку ст. 200 КПК України від 02 серпня 2018 року №1/2 (повторне №1), №4/2, №6/2 та №9. За наслідками розгляду вказаної скарги, зобов`язано детектива Національного антикорупційного бюро України Махаренця М.Є., розглянути клопотання [PERSON] від 02 серпня 2018 року №1/2 (повторне №1), №4/2, №6/2 та №9 (а.с. 11). Відповідно до ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 12 вересня 2018 року по справі № 760/23195/18, зобов`язано уповноважених службових осіб Національного антикорупційного бюро України розглянути в триденний строк з моменту отримання ухвали слідчого судді клопотання [PERSON] №9/1, №5/2, №6/3 від 31 серпня 2018 року у кримінальному провадженні №52018000000000106, які стосувалися вчинення слідчих дій детективом Національного антикорупційного бюро України Махаренцем М.Є. (а.с. 12). Відповідно до ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 17.09.2018 р. по справі № 760/18242/18 скасовано постанову старшого детектива Національного антикорупційного бюро України Махаренця М.Є. про часткову відмову в задоволенні клопотання [PERSON] №1, 2, 3, 4, 5, 6 від 02 липня 2018 року, які надійшли до Національного антикорупційного бюро України 02 липня 2018 року в рамках кримінального провадження №52018000000000106 від 14 лютого 2018 року. Крім цього, зобов`язано детектива, який здійснює досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №52018000000000106 від 14 лютого 2018 року розглянути клопотання [PERSON] від 02 липня 2018 року №1, 2, 3, 4, 5, 6 в порядку та строки, визначені ч.1 ст. 220 КПК України та повідомити заявника про результати розгляду (а.с. 13). Відповідно до листа Головного управління національної поліції у м. Києві Солом`янського управління поліції від 10 жовтня 2018 року №1/290/125/55-2018, клопотання № 1, 2, 3, 4, 5, 6 від 02 липня 2018 року, які надійшли до Національного антикорупційного бюро України у кримінальному провадженні №52018000000000106 від 14 лютого 2018 року розглянуто та прийнято до уваги (а.с. 14). За результатами розгляду, постановою слідчого Курінь В.І. Головного управління національної поліції у м. Києві Солом`янського управління поліції від 01 жовтня 2018 року відмовлено у визнанні [PERSON] потерпілим у кримінальному провадженні №52018000000000106 від 14 лютого 2018 року (а.с. 14). В подальшому [PERSON] оскаржив вказану постанову про відмову у визнанні потерпілим (а.с. 15-16). Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 21 листопада 2018 року по справі № 760/28614/18, скасовано постанову слідчого від 01 жовтня 2018 року, про відмову у визнанні потерпілим [PERSON] . При цьому, з мотивувальної частини ухвали слідчого судді вбачається, що статус потерпілого [PERSON] набув як з моменту подання заяви про вчинення кримінального правопорушення, так і з моменту внесення відповідного рішення, а тому, він набув статус потерпілого автоматично, при цьому у нього, відповідно до ч.2 ст. 55 КПК України, виникли відповідні права та обов`язки, а відтак, слідчий суддя дійшов висновку про скасування постанови (а.с. 17). 06 листопада 2018 року [PERSON] звернувся до Головного управління національної поліції в м. Києві (код ЄДРПОУ 40108583, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 15) із заявою №812 про вчинення злочину слідчим Солом`янського управління поліції внесення [PERSON] , про що внести відомості Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с. 18-19). Відповідно до листа заступника начальника відділу прокуратури м. Києва від 03 грудня 2018 року №04/2/3-511-18, прокуратурою міста розглянуто заяву №812, яка надійшла до слідчого управління ГУНП у м. Києві, щодо можливого вчинення службовими особами СВ Солом`янського УП ГУНП у м. Києві на Національного антикорупційного бюро України протиправних дій під час розслідування у кримінальному провадженні №52018000000000113 (а.с. 19). Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 10.01.2019 р. по справі № 760/29433/19 зобов`язано уповноважену особу Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві вжити дії щодо внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей на підставі повідомлення [PERSON] №812 від 06 листопада 2018 року про вчинення кримінального правопорушення, зареєстрованого Солом`янським УП ГУ НП у м. Києві від 06 листопада 2018 року та надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с. 20). Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 20.11.2018 р. по справі № 761/43266/19 задоволено скаргу [PERSON] на бездіяльність уповноваженої особи Головного управління Національної поліції в м. Києві, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Зобов`язано уповноважену особу Головного управління Національної поліції в м. Києві невідкладно, але не пізніше 24 годин, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинення кримінальних правопорушень, згідно заяви [PERSON] №812 від 06 листопада 2018 року, поданої [PERSON] до Головного управління Національної поліції в м. Києві 06 листопада 2018 року (а.с. 21-22). Отже, як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] звертався до Національного антикорупційного бюро України, із заявами щодо бездіяльності в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань №52018000000000106 від 14 лютого 2018 року. Оскільки відомості про злочини не були внесено відразу до №52018000000000106 від 14 лютого 2018 року, [PERSON] оскаржував таку бездіяльність у порядку, встановленому КПК України, до Солом`янського та Шевченківського районних судів м. Києва. За наслідками оскарження бездіяльності щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою про кримінальне правопорушення №812 ухвалами Солом`янського та Шевченківського районних судів м. Києва зобов`язано внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Оцінка обставин, встановлених судом. Як на підставу для задоволення даного позову позивач зазначав, що безкінечні суперечки з правоохоронними органами, які, не бажаючи розслідувати кримінальну справу що стосується вбивства брата-близнюка, спочатку не вносили відомості до ЄРДР за заявами позивача про злочини, а надалі і не виконували рішення слідчих суддів судів, що стосуються зобов`язань внести такі відомості. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування шкоди за рахунок держави, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частина 2 цієї статті визначає, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) приниження честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Статтею 1173 ЦК України, визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Основними елементами для відшкодування моральної шкоди за ст. 1167 ЦК України є: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а за ст. 1173 ЦК України - наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 3, 4 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній Особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 ЦК України). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Дії/бездіяльність саме посадових осіб Національного антикорупційного бюро України, Головного управління національної поліції в м. Києві, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (ст. 11 ЦК України). Судом першої інстанції встановлено, що бездіяльність посадових осіб Національного антикорупційного бюро України, Головного управління національної поліції в м. Києві, яка спричинила моральні страждання позивача, була встановлена ухвалами слідчих суддів, які викладені вище. Особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Отже, судом визначено, що у цій справі, такими органами є Національне антикорупційне бюро України та Головне управління національної поліції в м. Києві, як особи, бездіяльністю яких було завдано шкоду позивачу у справі, та Державна казначейська служба України, яка здійснює списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду. Питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, відповідно суд загальної юрисдикції самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази, а тому суд відхиляє посилання відповідача-2 про те, щодо відсутності у Кримінальному процесуальному кодексі України положень про відшкодування моральної шкоди, завданої органом досудового розслідування. Зазначене також узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, при цьому судом враховано правові позиції Верховного Суду наведені в постановах по справі № 640/3837/17 від 10 жовтня 2018 року; № 638/14260/16 від 04 липня 2018 року; в рішенні по справі № 641/2328/17 від 04 липня 2018 року. Щодо аргументу відповідачів про відсутність правових підстав для застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд звертає увагу на наступне. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. У зв`язку із цим суд вважає за необхідне зазначити про те, що відповідно до положень ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Також суд вважає за необхідне взяти до уваги рішення Європейського суду з прав людини у справі «Володимир Поліщук та Світлана Поліщук проти України» (Заява № 12451/04) від 30 вересня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 21 лютого 2011, у якому констатовано порушення ст. 13 Конвенції. Зокрема пунктами 54-57 вказаного рішення, Суд зазначив про те, що заявниці не потрібно було подавати ще один цивільний позов, обґрунтовуючи його виключно положеннями Цивільного кодексу, оскільки вона вже посилалася на ці правові норми у своєму першому позові. Суд також зазначає, що, розглянувши її позов, національні суди дійшли висновку, що шкода, завдана незаконними процесуальними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, могла бути відшкодована лише у випадках, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», який вони вважали lех specialis по відношенню до Цивільного кодексу. Національні суди також постановили, що заявниця не може вимагати відшкодування за Законом про відшкодування шкоди, оскільки вона не була безпосередньо залучена до відповідної кримінальної справи. Отже, позиція національних судів свідчить про те, що будь-який цивільний позов заявниці - з посиланням на положення Цивільного кодексу України або Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», чи на положення Кодексу в поєднанні з положеннями Закону - був би відхилений. Суд зазначає, що внаслідок такого обмежувального тлумачення національного закону захист прав заявниці на національному рівні не було забезпечено повною мірою. Європейський суд з прав людини також зазначив про те, що Уряд не вказав жодного іншого засобу захисту, за допомогою якого заявниця могла б отримати відшкодування шкоди, завданої порушенням її права. У зв`язку із цим, суд відхиляє аргументи відповідачів щодо регулювання вказаного питання лише приписами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» для застосування якого у даному випадку відсутні правові підстави, оскільки в даному випадку судом встановлені підстави для відшкодування шкоди в порядку, передбаченому ЦК України. В іншому випадку, незастосування ні Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ні Цивільного кодексу України, веде до порушення ст. 13 Конвенції, яке констатовано у п. 57 згаданого вище рішення Європейського суду з прав людини у справі «Володимир Поліщук та Світлана Поліщук проти України». Також суд відхиляє посилання відповідача-1 на постанову Верховного Суду від 30 січня 2019 року, у справі №199/1478/17, оскільки вона не стосується висновків щодо застосування норми права і, крім цього, винесена за інших обставин, коли рішення слідчого судді, про зобов`язання внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань було виконаним. Проаналізувавши пункти 45-47 вказаної постанови, судом встановлено, що Верховний Суд дійшов висновку, що сам факт зобов`язання ухвалою суду внести відповідні відомості до ЄРДР не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені. Лише незгода позивача з прийнятими працівниками органів прокуратури процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження. Таким чином, судами не встановлено дій з боку прокуратури, які давали б правові підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди на підставі статей 1173, 1174, 1176 ЦК України. Однак, на відміну від справи №199/1478/17, у справі, яка розглядається рішення слідчих суддів не було виконано, у зв`язку із чим позивач знову звертався із відповідною скаргою. У зв`язку із цим, суд дійшов висновку про те, що внаслідок дій/бездіяльності саме посадових осіб Національного антикорупційного бюро України та Головного управління національної поліції в м. Києві було спричинено позивачу моральні страждання. Щодо розміру заподіяної шкоди. Приписами частин 1 та 5 ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 вказаної Постанови). В даному випадку позивачем доведено причинно-наслідковий зв`язок між завданою шкодою та діями з боку відповідачів, які це спричинили. Крім того, позивачем надано докази завдання моральної шкоди. Між тим, не в повній мірі обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. Так, позивач просив суд стягнути на свою користь моральну шкоду у розмірі 324000,00 грн. Проте, суд, враховуючи обставини справи, виходячи з засад розумності та справедливості, вважає, що достатнім для відшкодування моральної шкоди, завданої [PERSON] , є стягнення 10 000,00 грн. Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 3 серпня 2011 року (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 р. № 45). Відповідно до пункту 35 даного Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Згідно пункту 38, для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. Таким чином, за наявності відповідного судового рішення про стягнення моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України, Державна казначейська служба України в особі відповідного територіального органу, здійснює списання коштів з рахунку, відкритого на вказані потреби, що фінансується за рахунок державного бюджету. Розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог на підставі наявних у справі матеріалів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, даний позов підлягає задоволенню в частині стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди грошові кошти в розмірі моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн. У той же час, вирішуючи питання стягнення матеріальної шкоди, суд зазначає наступне. За умовами ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 1192 ЦК України визначено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Разом з тим, не підлягаю задоволенню позовні вимоги в частині відшкодування на користь позивача матеріальна шкода, оскільки з наявних в матеріалах справи доказів не вбачається понесення позивачем матеріальних витрат (їх детальний розрахунок) та його причинно-наслідковий зв`язок зі шкодою.

Outcome: partial