Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-21 00:00:00

Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ в особі ректора [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь державного бюджету витрати, повязані з навчанням у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ, у розмірі 6986,56 гривень, а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 243,60 гривень. В судові засідання представник позивача [PERSON] надала клопотання (а.с.45, 55), в яких наполягає на позивних вимогах, просить розглянути справу без її участі в порядку заочного провадження. Відповідач [PERSON] надіслав на електронну адресу суду заперечення (а.с.57), в яких зазначає, що позивач неналежно виконував свої обовязки за договором, що більшість зазначених в розрахунку послуг відповідачу не надавались, та крім того, він компенсував вартість навчання в сумі 6500 гривень. При цьому, про розгляд справи відповідач був повідомлений належним чином, згідно п.5 ч.5 ст. 74, ч.3 ст. 76 ЦПК України (а.с.40, 44, 54), однак в судове засідання повторно не зявився. Клопотання про розгляд справи за його відсутності, чи про відкладення розгляду не заявив, у звязку з чим, суд вважає його неявку як таку, що була без поважної причини, та згідно ч.1 ст. 224, ч.4 ст. 169 ЦПК України, приходить до висновку про необхідність розгляду справи в порядку заочного провадження. Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Згідно до вимог ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу у межах вимог, заперечень, та доказів наданих сторонами. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 01 вересня 2011 року Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ в особі ректора генерал-майора міліції [PERSON], з одного боку, Головного управління МВС України в Запорізькій області в особі начальника генерала майора міліції [PERSON], з другого боку, та громадянином України рядовим міліції [PERSON] (а.м.8) укладено договір 1317 про підготовку фахівця у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ (а.с.6), за державним замовленням на денній формі навчання фахівця освітньо-кваліфікаційного рівня спеціаліст, напрям (спеціальність) правознавство. Згідно з витягом з наказу №256 від 31 серпня 2011 року (а.с.15), рядовий міліції [PERSON] був переведений до Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ на факультет кримінальної міліції. Відповідно до п.п.2.1 зазначеного договору, позивач зобовязаний забезпечувати відповідача харчуванням, речовим майном та грошовим утриманням. Відповідно до витягу з наказу №174 від 24 травня 2012 року (а.с.16), [PERSON] успішно закінчив Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ за спеціальністю «Правознавство», та отримав освітньо-кваліфікаційний рівень «спеціаліст». Вартість грошового забезпечення наданого відповідачу складає 6986,56 гривень, та підтверджена позивачем належним чином (а.с.17-24). Будь яких належних доказів на спростування вказаної вартості грошового забезпечення, відповідачем надано не було, у звязку з чим, його посилання в запереченнях (а.с.57) на ненадання послуг не найшли свого обґрунтованого підтвердження. Надану відповідачем копію квитанції до прибуткового ордеру №68 на суму 6500 гривень (а.с.58) суд не може зарахувати як відшкодування вартості матеріального забезпечення, оскільки підстава для здійснення платежу була «благодійний внесок на заходи фонду». За п.п.2.3.5. договору, після закінчення навчання відповідач зобовязаний прибути до місця призначення в термін, визначений в направленні на роботу, приступити до виконання службових обовязків за посадою, на яку призначена Замовником, і відпрацювати не менше трьох років. Наказом №169 о/с від 21 червня 2012 року (а.с.13) [PERSON] призначено оперуповноваженим сектору карного розшуку Запорізького районного відділу, та встановлено посадовий оклад. 25 лютого 2015 року [PERSON] подав Начальнику ГУМВС України в Запорізькій області рапорт (а.с.11), у якому просить звільнити його з ОВС України за власним бажанням. Згідно п.3.2 договору (а.с.6зв.) підставою для відшкодування фактичних витрат на підготовку є відмова від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ та звільнення з ОВС протягом перших трьох років після закінчення навчання. При цьому, [PERSON] було розяснено, що у звязку із звільненням, він зобовязаний буде в повному обсязі відшкодувати витрати на його утримання під час навчання (а.с.10). Наказом №140о/с від 09 квітня 2015 року (а.с.12) [PERSON] було звільнено з органів внутрішніх справ. Згідно ст. 18 ЗУ «Про міліцію» особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України за власним бажанням, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, повязані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку. На вимогу добровільно відшкодувати витрати, [PERSON] не відреагував (а.с.14). Згідно з ст.ст. 526, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства у встановлений договором строк. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим до виконання сторонами. Таким чином, оскільки [PERSON], після закінчення навчання в Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ, відпрацював в ОВС України менше трьох років, звільнившись за власним бажанням, з нього підлягає стягненню витрати, повязані з його утриманням у вищому навчальному закладі. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved