Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

В серпні 2020 [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що вона є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрований [PERSON] , [INFO] , який з лютого 2018 року за місцем реєстрації не проживає; добровільно зніматися з місця реєстрації не бажає. Вказує, що реєстрація відповідача в належному їй будинку порушує право на повноцінне користування та розпорядження власністю, впливає на оплату комунальних послуг, у зв`язку з чим просить позов задовольнити. Позивач в судове засідання не з`явилась, подала заву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити; у разі неявки відповідача просила ухвалити заочне рішення. Відповідач про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Судову повістку не вдалось вручити, оскільки відповідач відсутній за місцем реєстрації. Відзиву не надав. Із будь-якими заявами до суду не звертався. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе за згодою позивача провести заочний розгляд справи. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. Встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 23.08.1990 право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] . За вказаною адресою зареєстрований [PERSON] 1986 р., син [PERSON] , що підтверджується довідкою ПП «Житлоремекс-2» від 10.08.2020 за №184. (а.с.13, 14) З акту ПП «Житлоремекс 2» від 07.08.2020 вбачається, що [PERSON] за адресою реєстрації: [ADDRESS] , не проживає з 2018. Так, у відповідності до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону (ч.1ст. 319 ЦК України). Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном передбачено ст.391 ЦК України. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. Судом встановлено, що відповідач не мешкає за адресою: [ADDRESS] не утримує дане житло, не сплачує комунальні послуги, а відтак втратив право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі ст. 405 ЦК України, що свідчить про наявність підстав для задоволення позову.

Outcome: approved