Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

В травні 2020 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив визнати недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частини нерухомого майна від 05.07.2016 року, серія та номер: 1355, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. (номер запису про право власності: 15375817), що був укладений між [PERSON] та [PERSON] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частини нерухомого майна від 06.07.2016 року, серія та номер: 1369, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. (номер запису про право власності:15389846), що був укладений між [PERSON] та [PERSON] ; припинити право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: [ADDRESS] , який складається з магазину продовольчих товарів, літ. А-1, площею 51,0 кв.м. та скасувати записи про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за: [PERSON] , номер запису про право власності: 14444747 від 30.04.2016 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 918071412101, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В.; [PERSON] , номер запису про право власності: 15375817 від 05.07.2016 року, серія та номер: 1355, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В.; [PERSON] , номер запису про право власності: 15389846 від 06.07.2016 року, серія та номер: 1369, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В.; зобов`язати [PERSON] повернути земельну ділянку загальною площею 51,0 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] , привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованого нерухомого майна, яке складається з магазину продовольчих товарів, літ. А-1, площею 51,0 кв.м., а також стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що земельна ділянка, на якій розташовано нерухоме майно по [ADDRESS] належить територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності. Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська розглядалась цивільна справа № 202/7278/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про зобов`язання вчинити певні дії та визнання права власності та за зустрічнім позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Дніпровська міська рада про зобов`язання вчинити певні дії та визнання права власності. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.04.2016 частково задоволено зустрічні позовні вимоги [PERSON] та визнано право власності на магазин продовольчих товарів, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який складається з літ. А-1: 1- торговельний зал, площею 51,0 кв.м., без введення в експлуатацію. В решті позовних вимог [PERSON] відмовлено. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.01.2017 заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.04.2016 скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.10.2017 року позовна заява [PERSON] залишена без розгляду. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, первинну реєстрацію права власності на вищевказаний об`єкт нерухомого майна на вищевказане нерухоме майно здійснено за [PERSON] 30.04.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., номер запису про право власності: 14444747, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 918071412101 на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.04.2016 по справі № 202/4278/15-ц. 05.07.2016 розмір часток на зазначене нерухоме майно змінено з 1/1 на 1/2 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. 05.07.2016 [PERSON] продав [PERSON] огли 1/2 частини вищевказаного нерухомого майна за договором купівлі-продажу від 05.07.2016 року. 06.07.2016 [PERSON] продав [PERSON] 1/2 частини вищевказаного нерухомого майна за договором купівлі-продажу від 06.07.2016 року. Отже, на теперішній час, право власності на вказаний об`єкт самочинного будівництва зареєстровано за [PERSON] по 1/2 частини вищевказаного нерухомого майна. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовну заяву та просила її задовольнити, посилаючись на обставини викладені в ній. Також вказала, що не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини своєї неявки до суду не повідомили. Відзиву на позов не подали. Представник Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше надала заяву, в якій просила дану справу розглянути без її присутності. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню по наступним підставам. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 12 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин, зокрема, належить розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Частина 1 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Згідно ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. В судовому засіданні встановлено, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня 2016 року у справі № 202/4278/15 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення боргу та зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Дніпропетровська міська рада про зобов`язання вчинити певні дії та визнання права власності - зустрічну позовну заяву задоволено частково та визнано за [PERSON] право власності на магазин продовольчих товарів, що розташований за адресою: [ADDRESS] та складається з літ. А-1:1 - тороговельний зал, площею 51,0 кв.м., без введення в експлуатацію (а.с. 14-15). Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2017 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня 2016 року у справі № 202/4278/15 - скасовано (а.с. 16). 05 липня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу частки нерухомого майна, а саме: Ѕ частки магазину продовольчих товарів, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. та зареєстровано в реєстрі № 1355 (а.с. 43-44). 06 липня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу частки нерухомого майна, а саме: Ѕ частки магазину продовольчих товарів, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. та зареєстровано в реєстрі № 1369 (а.с. 45-46). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. \~ \~ \~ \~Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином, позовні вимоги позивача стосовно визнання договорів купівлі-продажу, а також скасування відповідних записів про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Частиною 1 ст. 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. В постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30.03.2012 року № 6 зазначено, що у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Отже, [PERSON] повинен повернути земельну ділянку, привівши її у придатний для використання стан, шляхом знесення самочинно побудованих споруд. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням всього вищевказаного в сукупності, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Крім того, в порядку ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слідує стягнути судовий збір в сумі 12612 грн. 00 коп. (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved