Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-03 00:00:00

В січні 2018 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідачів про визнання особи такою, що втратила право на частку в майні колишнього колгоспного двору, визнання права власності на спадкове майно та визначення часток в майні колишнього колгоспного двору, посилаючись на те, що станом на 1990-1991 роки домоволодіння по вул. Княгині Ольги, 85 в с. Тарасівці Новоселицького району відносилося до колгоспних дворів, в якому проживали пятеро осіб. В 2012 році відповідач [PERSON] вибув з вказаного господарства та свою частку в майні колишнього колгоспного двору не витребував, тому за пропуском строку давності витребування своєї частки, його доля у майні колишнього колгоспного двору перейшла до інших членів домоволодіння, які залишилися там проживати. 25 квітня 2013 року померла [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на 1/4 частку домоволодіння, яку своєчасно прийняли [PERSON] на 3/16 частки домоволодіння як спадкоємець за заповітом та [PERSON] на 1/16 частку домоволодіння як обовязкову долю у спадщині. 31 січня 2014 року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на 5/16 частки домоволодіння, яку [PERSON] своєчасно прийняла як спадкоємець за заповітом. Однак, оскільки при житті спадкодавець не отримав правовстановлюючих документів на домоволодіння, вони не може оформити на себе право власності на вказане спадкове майно. Просили суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на частку в майні колишнього колгоспного двору, визнати за [PERSON] права власності на спадкове майно та визначити їм частки в майні колишнього колгоспного двору. В судовому засіданні представник позивачів позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] сільської ради Новоселицького району Чернівецької області звернулися до суду із заявами, в яких позов визнали та просили розглянути справу у їх відсутності. Суд, вислухавши пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до довідки [PERSON] сільської ради Новоселицького району № 56 від 11 січня 2018 року станом на 1990-1991 роки домоволодіння, яке розташовано по вул. Княгині Ольги, № 85 в с. Тарасівці Новоселицького району відносилося до дворів колгоспного типу, в якому були зареєстровані та проживали пятеро осіб. Житловий будинок даного домоволодіння був побудований в 1988 році на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстрований в погосподарській книзі сільської ради із наданням відповідної адресної частини. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї\~постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»\~роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Відповідно до п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року, п. 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 1/5 від 19 січня 1976 року підтвердженням належності будинку служила відповідна довідка виконавчого комітету сільської [PERSON] депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі, повинно бути також зазначено: дані про склад будинку; розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки. У період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української СРСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року державна реєстрації нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Інструкція втратила чинність згідно із\~наказом державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56. Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, введення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов'язковим. Згідно ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР в редакції 1963 року\~колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Відповідно до змісту ст. 123 цього Кодексу\~розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв'язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. Положеннями ст. 126 ЦК УРСР встановлено, що працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Відповідно до розяснень, викладених у п. 6 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20, положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. З довідки [PERSON] сільської ради Новоселицького району № 122 від 02 березня 2018 року вбачається, що відповідач [PERSON] 21 листопада 2012 року виписався з вказаного домоволодіння та вибув в с. Ванчиківці Новоселицького району. Зважаючи на те, що відповідач [PERSON] позов визнав та після свого вибуття з вказаного домоволодіння більш трьох років будь-яку частку в майні колгоспного двору не витребував по сьогоднішній день, суд вважає, що він втратив частку в майні колишнього колгоспного двору даного домоволодіння. Таким чином, житловий будинок та господарські споруди вказаного домоволодіння після вибуття з господарства [PERSON] належали голові двору [PERSON] та його членам [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві спільної сумісної власності по 1/4 частці за кожним. Після смерті 25 квітня 2013 року [PERSON] відкрилася спадщина на 1/4 частку вказаного домоволодіння. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка). Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадщину після смерті [PERSON] як спадкоємець за заповітом на 3/16 частки домоволодіння прийняла позивач [PERSON] та на 1/16 частку домоволодіння прийняв непрацездатний вдівець [PERSON], який мав обовязкову частку у спадщині, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживали із спадкодавцем, що підтверджується довідкою [PERSON] сільської ради Новоселицького району № 55 від 11 січня 2018 року. 31 січня 2014 року помер [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина на 5/16 частки даного домоволодіння, а саме на його 1/4 частку в майні колишнього колгоспного двору та 1/16 частку яку він успадкував як обовязкову долю після смерті своєї дружини [PERSON]. Спадщину після смерті [PERSON] як спадкоємець за заповітом своєчасно прийняла позивач [PERSON], оскільки на час відкриття спадщини постійно проживали із спадкодавцем, що підтверджується довідкою [PERSON] сільської ради Новоселицького району № 54 від 11 січня 2018 року. Однак, у звязку із смертю спадкодавців та відсутністю за ними зареєстрованих належним чином правовстановлюючих документів на вказане домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті своїх батьків, спадщину після їх смерті прийняла своєчасно, інших спадкоємців немає, то право власності на 1/2 частку домоволодіння слід визнати за нею в порядку спадкування. Окрім цього, позивачам не визначена частка в майні колишнього колгоспного двору, що збереглися на теперішній час, що унеможливлює отримання ними свідоцтв про право власності на дане нерухоме майно та має значення для визначення частки спадкодавців у спільному сумісному майні. При вирішенні даної позовної вимоги суд виходить з того, що згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за № 20 від 22 грудня 1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Визнання права та зміна правовідношення є встановленими ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів. За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про визначення за позивачами по 1/4 частці у вказаному домоволодінні, як їх частку в майні колишнього колгоспного двору, що збереглося на теперішній час. На підставі ст.ст. 328, 1218, 1223, 1241, 1268, 1269, 1270 ЦК України, ст.ст. 120, 123, 126 ЦК УРСР в редакції 1963 року, суд

Outcome: approved