Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

В серпні 2018р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2-7 т. 1) до відповідачки [PERSON] в якому просив суд, з урахуванням поданих заяв про збільшення позовних вимог, уточнення позовних вимог (а.с. 125-131, 174-180 т. 2) просив суд: - стягнути з відповідачки на свою користь 120000,0 дол. США та 732447,0 грн.; судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі з 18 листопада 1995р., який було розірвано за рішенням суду. За час перебування у шлюбі сторонами було набуто та заощаджено 240000,0 дол. США, які зберігались готівкою у відповідачки, а також позивачу стало відомо, що після розірвання шлюбу відповідачкою було отримано грошову винагороду за роботу та послуги, які нею були виконані під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Зазначені грошові кошти були витрачені відповідачкою на придбання нерухомого майна та придбання транспортного засобу автомобіля «BMW» д.н.з. [NUMBER] . Під час розгляду цивільної справи № 761/12529/17, щодо поділу майна подружжя, позивачу стало відомо про витрачання відповідачкою спільних коштів подружжя та придбання транспортного засобу. Оскільки, на час отримання зазначених відомостей, вже сплинули процесуальні строки, визначені ст. 49 ЦПК України, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом, оскільки в досудовому порядку відповідачка відмовляється надати позивачу половину готівкових коштів та сплатити йому компенсацію половини вартості придбаного нею автомобіля, в порядку ст. ст. 60, 68-71 СК України, ст. 368 ЦК України, він просив суд позов задовольнити. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2018р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 04 грудня 2018р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 75-79 т.1), в якому відповідачка проти позову заперечила, зазначивши що набуття і наявність у подружжя готівкових коштів у сумі в розмірі 240000,0 дол. США, вже було предметом розгляду цивільної справи № 761/12529/17, та не встановлено існування цих коштів. Також відповідачка зазначала, що спір між подружжям щодо поділу спільного майна подружжя вже вирішувався під час розгляду судами цивільних справ № № 761/12529/17, 761/29113/14-ц. Щодо придбання транспортного засобу, то автомобіль було придбано після розірвання шлюбу між сторонами і не за спільні грошові кошти. Відповідь на відзив стороною позивача не подавалась. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019р. закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача, заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просила суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, з підстав, наведених у відзиві на позов, просив суд залишити позов без задоволення, у зв`язку з недоведеністю заявлених вимог. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивач і відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі, з 18 листопада 1995р., який було розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва по цивільній справі № 761/10617/14-ц, яке набрало законної сили. Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України (ст. 22 КпШС України), майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об`єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов`язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що за час перебування у шлюбі сторонами було набуто та заощаджено 240000,0 дол. США, які зберігались готівкою у відповідачки, а також позивачу стало відомо, що після розірвання шлюбу відповідачкою було отримано грошову винагороду за роботу та послуги, які нею були виконані під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Зазначені грошові кошти були витрачені відповідачкою на придбання нерухомого майна та придбання транспортного засобу автомобіля «BMW» д.н.з. [NUMBER] , а тому з відповідачки слід стягнути половину готівкових коштів у розмірі 120000,0 дол. США та компенсацію половини вартості придбаного нею автомобіля, у розмірі 732447,0 грн., в порядку поділу майна подружжя. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2016р. по цивільній справі № 761/29113/14-ц, позов [PERSON] задоволено. Зустрічний позов [PERSON] задоволено частково: визнано спільною сумісною власністю подружжя спірне майно та виділено [PERSON] зі спільної сумісної власності подружжя: трикімнатну квартиру [ADDRESS] , мотоцикл без бокового причепа марки «ВМW», 2010р. випуску, д.н.з. [NUMBER] ; виділено [PERSON] зі спільної сумісної власності подружжя: двокімнатну квартиру [ADDRESS] , автомобіль марки «Volvo», модель S60, 2010р. випуску, д.н.з. [NUMBER] ; стянуто з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості спільного майна у розмірі 11946,0 дол. США, шо станом на 25 січня 2016р. становить 296141,34 грн.; визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2016р. рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2016р. скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] задоволено частково: визнано спільною сумісною власністю подружжя спірне майно та виділено [PERSON] зі спільної сумісної власності подружжя: трикімнатну квартиру [ADDRESS] та автомобіль марки «Volvo», модель S60, 2010р. випуску; виділено [PERSON] із спільної сумісної; власності подружжя: двокімнатну квартиру [ADDRESS] та мотоцикл без бокового причепа, марки «ВМW», 2010р. випуску. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості спільного сумісного майна у розмірі 14027,0 дол. США. Визначено місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . У решті позовних вимог [PERSON] та [PERSON] відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2016р. касаційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2016р. скасовано, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2016р. залишено без змін. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 вересня 2018р. по цивільній справі № 761/12529/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ нерухомого майна та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною частковою власністю та поділ рухомого майна, яке набрало законної сили, відмовлено в повному обсязі в задоволенні первісного і зустрічного позовів. Зазначеним рішенням суду, було встановлено, що доводи [PERSON] про існування грошових коштів (240000,0 дол. США), придбання нерухомості саме за рахунок коштів заощаджених подружжям, в період шлюбу і їх заволодіння [PERSON] , а також твердження останнього щодо неможливості [PERSON] підтвердити власними доходами за 2016-2017рр. оплату вартості придбаних нею у ці роки об`єктів не знайшли свого підтвердження протягом розгляду справи в суді. При цьому судом було встановлено, що за свідченнями самої [PERSON] значну частину коштів нею було отримано в борг, що також підтверджено свідченнями допитаного в якості свідка [PERSON] , який, зокрема зазначив, що був поручителем при отриманні вказаних коштів. Показання ж свідків з боку [PERSON] про існування позичених ним у інших осіб коштів та інших коштів, судом були оцінені критично, оскільки жодним чином не підтверджують обставин зберігання вказаних коштів у квартирі сторін та їх заволодіння [PERSON] , а також використання саме їх при розрахунку за придбані спірні об`єкти нерухомості. Так, рішеннями Шевченківського районного суду м. Києва у цивільних справах № 761/29113/14-ц, № 761/12529/17, були вирішені питання сторін про обсяг спільного майна подружжя та про його поділ між сторонами. В свою чергу, при розгляді даної цивільної справи позивачем не було надано суду належних і допустимих доказів про наявність заощаджених коштів подружжя за період шлюбу, як, і не було надано доказів, що відповідачкою було придбано автомобіль за спільні кошти подружжя. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача, доводи сторони відповідача та факти встановлені у рішеннях по вищезазначеним цивільним справам, не були спростовані належними і допустимими доказами. Відповідно до правових позицій та висновків, які були висловлені Верховним Судом України в постановах по справах: № 6-612цс15 від 01 липня 2015р., № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015р., № 6-241цс15 від 16 грудня 2015р., №6-801цс16 від 07 вересня 2016р. №6-846цс16 від 12 жовтня 2016р., № 6-1568цс16 від 07 грудня 2016р., № 6-399цс17 від 05 квітня 2017р. належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи вище наведенні правові позиції, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, а тому задоволенню не підлягають. Так посилання, сторони позивача на підтвердження наявності грошових коштів готівкою, не були підтверджені належними і допустимими доказами, оскільки поданою стороною позивача доказ - відповідний електронний носій був виготовлений самою стороною позивача, при цьому суд не може здійснити перевірку внесення змін та редагування відповідних аудіо файлів, як і ідентифікувати особу, голос якої записаний на цей носій. Крім того, також протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було доведено належними і допустимими доказами, що придбання відповідачкою автомобіля «BMW» д.н.з. [NUMBER] було здійснено за спільні кошти подружжя. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачки не підлягає стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати.

Outcome: dismissed