Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

В травні 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з січня 2010 року по 09 грудня 2014 року вона та відповідач проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мала єдиний бюджет. Між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Проживали сторони у найманому житлі, що розташовано за адресою: [ADDRESS] . З 09.12.2014 року до 16.03.2018 року сторони перебували з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Разом із цим, сторонами під час сумісного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу 19.07.2013 року була придбана земельна дідягка кадастровий номер 5123783500:02:002:0155 площею 0,0413 Га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, зазначена земельна ділянка була оформлена за договором купівлі-продажу на відповідача. Згодом, після укладення шлюбу на вищевказаній земельній ділянці подружжям булло побудовано житловий будинок з господарчими будівлями та порудами загальною площею 55,6 кв.м. та житловою площею 24,9 кв.м. У 2015 році вони переїхали у новозбудований житловий будинок по [ADDRESS] , у якому продовжили проживати огднією сім`єю. Вказаний житловий будинок станом на січень 2017 року був повністю завершиний і придатний для проживання, однак в експлуатацію будинок не був введений і право власності на нього не було зареєстровано. 16.03.2018 року шлюб між сторонами було розірвано. 26.03.2019 року вказаний будинок було введено в експлуатацію та зареєстровано право власності за відповідачем. Посилаючись на наведені обставини, а також положення ст. 74 СК України, позивач просила позовні вимоги задовольнити та встановити факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з січня 2010 року по грудень 2013 року; визнати спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами загальною площею 55,6 кв.м. та житловою площею 24,9 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] ; здійснити поділ нерухомого майна в натурі відповідно до ідеальних часток співвласників, що розташовано за адресою: [ADDRESS] , що є об`єктом спільною сумісною власністю подружжя; скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:46210534 від 29.03.2019 року про реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами загальною площею 55,6 кв.м. та житловою площею 24,9 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами загальною площею 55,6 кв.м. та житловою площею 24,9 кв.м., щол розташований за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину земельної ділянки (кадастровий номер 5123783500:02:002:0155) площею 0,0413га, яка за цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою суду від 17 травня 2019 року було відкрито провадження по справі та справа призначена до підготовчого провадження в порядку загального позовного провадження. 02 серпня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача [PERSON] , який заперечував проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що він та позивачка не проживали спільно як сім`я, не мали постійних стосунків, вони періодично припиняли зустрічатись на декілька місяців чи більш тривалий час перш ніж знову починали спілкуватись. Фактичне спільне проживання як єдиної сім`ї розпочалося за декілька місяців до того як вони вирішили одружитись, приблизно у жовтні 2014 року. 09 грудня 2014 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. Позивачем не надано доказів їх спільного проживання однією сім`єю, їх відносини мали періодичних характер, спільне господарство вони не вели, крім того, придбання земельної ділянки та будівництво на ній житлового будинку здійснювалося ним за особисті кошти. 10 лютого 2020 року позивачка [PERSON] звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] , ДАБІ в особі Департаменту ДАБІ в Одеській області та Овідіопольської РДА про скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно (справа № 509/619/20), в якому позивачка просить суд скасувати запис №30933418 про державну реєстрацію права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна у виді житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 1798278451237. 31 серпня 2020 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області об`єднано в одне провадження цивільну справу № 509/619/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Державної архітектурно - будівельної інспекції в особі Департаменту ДАБІ в Одеській області, Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області про скасування запису про державну реєстрації права власності на нерухоме майно із цивільною справою № 509/2428/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільного сумісного власністю подружжя та поділ майна, та присвоїно об`єднаній справі № 509/2428/19. Ухвалою суду від 22 жовтня 2020 року підготовче провадження було закрито та справа призначена до судового розгляду по суті. 13 травня 2021 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , Державної архітектурно - будівельної інспекції в особі Департаменту ДАБІ в Одеській області, Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області в частині скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер : 46210534 від 29.03.2019 року про реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами загальною площею 55,6 кв.м. та житловою площею 24,9 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] - залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст. 257 ЦПК України. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник відповідача надав заяву про розгляд справи за його відсутністю та ухвалити рішення на підставі документів, які є в матеріалах справи. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, а також інші факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб в порядку позовного провадження при наявності спору про право цивільне. Встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачу необхідно для врегулювання питання щодо спільного майна, набутого під час проживання без реєстрації шлюбу. Судом встановлено, що предметом спору є житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами загальною площею 55,6 кв.м. та житловою площею 24,9 кв.м. та земельна ділянка площею 0,0413 га, цільове призначення якої будівництво та обслуговування житлового будинку, та господарських споруд, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . У 2007 році відповідач [PERSON] та його колишня дружина [PERSON] придбали земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] та почали будувати новий будинок, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі за №584 та договором купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за реєстровим № 579. (а.с.61-62) На належні [PERSON] кошти від продажу попереднього будинку [ADDRESS] , відповідач [PERSON] , 19 липня 2013 року, тобто через місяць після продажу будинку [ADDRESS] придбав за 61 000 грн., що в еквіваленті складало 7634 доларів США, земельну ділянку, площею 0,0431га, розташовану за адресою [ADDRESS] . (а.с.63-66) Земельна ділянка зареєстрована за відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі продажу житлового будинку від 19.07.2013 року. Так, у п.10 договору купівлі-продажу земельної ділянки зазначено, що « [PERSON] у шлюбі не перебуває, ні з якою жінкою однією сім`єю не проживає без укладання шлюбу та грошові кошти, що витрачаються ним на придбання вищевказаного майна не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та є його особистою приватною власністю». (а.с.64) Вищевказане, підтверджує факт наявності та походження у [PERSON] особистих коштів на придбання земельної ділянки за адресою [ADDRESS] . Під час будівництва [PERSON] особисто уклав з Комунальним підприємством «Струмок» договір від 01 серпня 2013 р. щодо водопостачання будинку [ADDRESS] та згідно квитанції від 31 липня 2013 року заплатив за це 1000 грн. (а.с. 67-68) Також, відповідно до квитанції від 29.08.2013 року [PERSON] особисто сплатив до Овідіопольського РЕМ за приєднання будинку [ADDRESS] до електромереж 5472 грн. (а.с.68) 22 серпня 2013 року [PERSON] особисто уклав з ПАТ «Одесаобленерго» в особі Овідіопольських РЕМ Договір № 131 про приєднання до електричних мереж будинку [ADDRESS] . (а.с. 69) Актом ПАТ «Одесаобленерго» Овідіопольський РЕМ від 02 жовтня 2013 року будинок будинку [ADDRESS] було приєднано до електромереж. (а.с.70) Крім того, 06 жовтня 2014 р. [PERSON] особисто оплатив до Прилиманської сільської ради пайовий внесок за підключення будинку до газопроводу по [ADDRESS] та у листопаді 2014 року будинок [ADDRESS] було проведено газ. (а.с.71) [PERSON] самовільно побудувавши будинок та бажаючи його «узаконити» і зареєструвати за собою право власності, 20 листопада 2014 р., звернувся до Відділу містобудування та архітектури з заявою про отримання будівельного паспорту. Відповіддю Відділу містобудування та архітектури від 02.12.2014 р. вих. 2914-2/1643/02 [PERSON] відмовлено у видачі будівельного паспорту забудови земельної ділянки, через те що «Порядком видачі будівельного паспорту затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлового - комунального господарства України від 05.07.2011 р. № 103 та зареєстрованого в Міністерстві Юстиції України 22 липня 2011 р. за № 902/19640 не передбачено надання будівельних паспортів на самовільно побудовані об`єкти будівництва.» так як будинок [PERSON] вже фактично був побудований. (а.с. 72) Відповідно до Порядку видачі будівельного паспорту Замовник, який тільки має наміри здіи?снити будівництво індивідуального (садибного) житлового, садового, дачного будинку, господарських будівель, споруд, гаражів, елементів інженерного захисту та благоустрою на земельній ділянці повинен отримати будівельний паспорт забудови земельної ділянки (далі - будівельний паспорт). Замовник який вже побудував будинок не має права на отримання будівельного паспорту. Згадане доводить що [PERSON] на листопад 2014 р., момент звернення до Овідіопольського Відділу містобудування та архітектури, будинок вже був побудований та підключений до всіх комунікацій окрім газопостачання яке не було підключено через затягування з боку постачальника. Відповідно до Витягу з державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, позивачка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 20.08.1997 року. (а.с.73) 09.12.2014 року позивачка зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] 16 березня 2018 року шлюб між ними було розірвано, про що Овідіопольським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області складено актовий запис за №11. (а.с.10-11) Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 3.06.99 №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно із чч.1, 2 ст.21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч.1 ст.36 цього кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (презюмується належність майна, набутого під час шлюбу, на праві спільної сумісної власності чоловікові та жінці). Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Виходячи з аналізу вказаних норм, слідує висновок, що ст. 74 СК України поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Разом з тим, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно. Така позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 20.02.2012 року № 6-97цс11. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на частину майна за кожною із сторін. Свідок [PERSON] у судовому засіданні вказав, що знає [PERSON] протягом тривалого часу. Проживав по сусідству в [ADDRESS] , а [PERSON] зі своєю дружиною і дитиною по [ADDRESS] . У червні 20 13 року [PERSON] з колишньою дружиною [PERSON] продали будинок по [ADDRESS] і [PERSON] в липні 2013 року придбав земельну ділянку розташовану за адресою: [ADDRESS] , де почав будівництво житлового будинку. З липня 2013 року до листопада 2013 року [PERSON] орендував у нього приватний будинок і [PERSON] спільно зі [PERSON] в зазначений період не проживала. Також [PERSON] не приймала жодної участі в придбанні земельної ділянки та будівництві житлового будинку по [ADDRESS] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що одночасно зі [PERSON] по сусідству будували житлові будинки в період з літа 2013 року по листопад 2014 року і разом укладали договори на водопостачання, електрику, підключення до газопроводу, а в листопаді 2014 року зверталися до Відділу містобудування та архітектури з заявою про отримання будівельного паспорту, однак у грудні 2014 року отримали відмову. [PERSON] на будівельному майданчику ніколи не бачив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що в липні 2013 року [PERSON] , на підставі договору куплі-продажу придбав у [PERSON] земельну ділянку по [ADDRESS] . З грудня 2013 року [PERSON] переїхав проживати до орендованого житла по [ADDRESS] , яке орендував у [PERSON] . Лише наприкінці 2014 року [PERSON] та [PERSON] почали проживати у цьому найманому будинку до березня 2015 року до тих пір поки не переїхали проживати до будинку [ADDRESS] , який в листопаді 2014 року було побудовано [PERSON] . У вказаний період часу періодично бачила [PERSON] у [PERSON] , але спільного господарства вони не вели і постійно не проживали. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказав, що є двоюрідним братом [PERSON] . Влітку 2013 року до нього звернувся [PERSON] з проханням надати допомогу в будівництві будинку. Він, спільно зі своєю бригадою взяв участь в будівництві будинку, зокрема зведення стін і даху. Оздоблювальні роботи виконував сам [PERSON] , так як має навички за будівельними спеціальностями. За період будівництва будинку [PERSON] ніколи не бачив і не знає. З пояснень свідків у судовому засіданні, судом не встановлено ознак спільного проживання сім`єю, за яким: чоловік та жінка проживають разом, ведуть спільне господарство, мають єдиний бюджет, не встановлено того, що вони планували своє життя, обговорювали питання фінансового характеру. Позивачка [PERSON] зазначає що вона в період з січня 2010 року проживала з відповідачем без реєстрації шлюбу у найманому житлі по [ADDRESS] . Проте, судом встановлено, що будинок [ADDRESS] належав на праві власності [PERSON] . Отже, позивачка не могла б, як вона стверджує у своєму позові, разом зі [PERSON] з січня 2010 р. орендувати цей будинок. Таким чином, твердження [PERSON] про проживання зі [PERSON] з січня 2010 року, не відповідають дійсності та відповідно правила ст. 74 Сімейного кодексу України не можуть бути застосовані до цього періоду часу. Після продажу будинку по [ADDRESS] [PERSON] з липня та до кінця 2013 року орендував у [PERSON] приватний будинок по [ADDRESS] , у згаданому будинку [PERSON] зі [PERSON] не проживала, що також підтверджується показами свідка [PERSON] . Взимку 2013 року [PERSON] сам, переїхав проживати до іншого орендованого житла по [ADDRESS] яке орендував у [PERSON] . Наприкінці 2014 року [PERSON] та [PERSON] разом почали проживати у цьому найманому будинку по [ADDRESS] . Де вони і проживали до березня 2015 року до тих пір поки не переїхали проживати до будинку [ADDRESS] . Будинок [ADDRESS] був повністю побудований [PERSON] ще у 2014 році, але до березня 2015 року подружжя вимушене було проживати у орендованому житлі, оскільки вони очікували своєї черги у службі газу на підключення будинку до газопостачання щоб користатися опаленням будинку та газовою плиткою. Цей факт підтверджується показами свідка [PERSON] . Відповідно до роз`яснень, викладених в листів Верховного Суду України від 01 січня 2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» до заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу додаються документи та докази того, що між заявником та іншою особою /померлим/ мали місце фактичні шлюбні стосунки /свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо/. Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з по господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого /чеки, квитанції, свідоцтва про право власності/; заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Попре це [PERSON] не надала належних, допустимих та безспірних доказів того, що вона з січня 2010 року по грудень 2014 року проживала однією сім`єю з [PERSON] , вела з ним спільне господарство, мала спільний бюджет, мали взаємні права та обов`язки, тобто що між ними в цей період часу мали місце усталені відносини, що притаманні подружжю у розумінні ст. 74 СК України. Безпідставними є твердження [PERSON] про те, що майно, яке є спірним по даній справі було придбано сторонами внаслідок їх спільної праці, є спільною власністю позивачки та відповідача та підлягає поділу між ними, оскільки докази, які б підтверджували дану обставину в матеріалах справи відсутні. В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази факту внесення [PERSON] грошових коштів при придбанні [PERSON] спірного майна, а саме земельної ділянки по [ADDRESS] , будівництва там домоволодіння. Не надано доказів про наявність у неї таких коштів на момент придбання майна та джерел їх походження. Докази про спільне придбання сторонами майна як рухомого, так і нерухомого /чеки, квитанції, свідоцтва про право власності/ в матеріалах справи відсутні. Із договору купівлі-продажу земельної ділянки вбачається, що при укладенні угоди відповідач вказував на те, що у шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах він не перебуває. Навпроти земельну ділянку та домоволодіння було придбано та побудовано [PERSON] до початку спільного проживання та шлюбу з [PERSON] та відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу України є його особистою приватною власністю. Крім того письмовими доказами встановлено, що у період 1997 -2014 років місце реєстрації позивача було [ADDRESS] . Всі інші документи, що були надані на підтвердження позовних вимог не пов`язуються з моментом придбання спірного майна, а саме липень 2013 року. В судовому засіданні не було надано беззаперечних доказів факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу, оскільки самі вони по собі, без належних підтверджень інших ознак факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу, не являються достатніми доказами, а можуть свідчити лише про наявність дружніх стосунків, періодичне спільне проведення вільного часу. Суду не надано документальних доказів, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі, тощо. Позивач не надав суду підтвердження того, що сторони проживали разом однією сім`єю без шлюбу. Верховний Суд України, ухвалюючи постанову від 14.02.2018 у справі № 129/2115/15-ц, зазначив, що при застосуванні статті 74 СК України, слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України,суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Позивачем не надано допустимих доказів про придбання спірного майна внаслідок спільної праці та внаслідок проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірний житловий будинок. Жоден із допитаних судом свідків, беззаперечно не підтвердили факту перебування позивачки та відповідача у спірний період у фактичних шлюбних відносинах, не доповіли про факти, які б підтвердили проживання сторін саме однією сім`єю з веденням спільного господарства, побуту та бюджету. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч.4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-2253цс15 від 08 червня 2016 року. Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної із сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю, такого висновку дійшов Верховний Суд під час розгляду справи №129/2115/15-ц постанова від 14 лютого 2018 року. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Згідно із роз`ясненнями, наданими у п. 21,23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК , ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Надаючи оцінку джерелу походження коштів, за які було набуто спірне майно, суд знаходить доведеною обставину того, що воно придбавалось за особисті кошти відповідача, під час його окремого проживання від позивачки. Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт спільного сумісного проживання позивача та відповідача як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу. Ці обставини не підтверджені належними та допустимими доказами, які б беззаперечно мали свідчити про їх спільне проживання, ведення господарства, спільний побут та наявність взаємних прав та обов`язків, що є характерними ознаками сім`ї. Надавши оцінку заявленим вимогам в цій частині, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги пояснення та заперечення сторін, оцінивши показання всіх учасників справи, а також діючи в межах заявлених позовних вимог, та того, що в судовому засіданні не знайшло підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з січня 2010 року по грудень 2014 року, і відповідно суд не знаходить правових підстав для задоволення інших позовних вимог, які є похідними, таких як: визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна, скасування запису про державну реєстрації права власності на нерухоме майно. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд виходить з положень ст.141 ЦПК України та враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем витрати по оплаті судового збору не компенсуються.

Outcome: dismissed