Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

В серпні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, свої вимоги обгрунтовує тим, що з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі. Від якого мають сина [PERSON] , [INFO] . За рішенням Марганецького міського суду від 29.09.2009 року з нього стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі ј частини заробітку на користь відповідача. З 2016 року весь свій вільний час син знаходився у нього вдома, оскільки не бажав перебувати з матір`ю, яка постійно сварилась зі своїм новим чоловіком. З 2018 року син навчається у м.Кам`янське Дніпропетровської області, з того часу відмовляється проживати з відповідачкою. Він утримує сина сам. Відповідачка не надає кошти на утримання дитини. Рішенням комісії про доцільність визначення місця проживання дитини йому було рекомендовано звернутися до суду. Він працює, отримує заробітну плату, утримує та виховує сина. Який не бажає жити з матір`ю. Просить суд визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] з ним, звільнити його від сплати аліментів на користь [PERSON] , стягнутих за рішенням суду від 29.09.2009 року, стягнути з відповідачки аліменти на його користь на утримання сина в розмірі ј частини заробітку до досягнення дитиною повноліття, допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. 12.08.2019, 09.10.2019 року позивач надав суду заяви про уточнення позовних вимог, просить суд визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] за адресою [ADDRESS] , стягнути з відповідачки аліменти на його користь на утримання сина в розмірі ј частини заробітку до досягнення дитиною повноліття, допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. 24.09.2019 року відповідач надала відзив на позовну заяву, пояснила, що позовні вимоги безпідставні, незаконні, задоволенню не підлягають. Дитина навчається в м.Кам`янське Дніпропетровської області, проживає у гуртожитку по [ADDRESS] . Місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років визначається нею самою. Щодо сплати аліментів, то син не проживає разом з батьком, тому не може звертатися до суду з позовом про стягнення на його користь аліментів на утримання неповнолітнього сина. Крім того, вона регулярно перераховувала кошти на банківську карту сина. Просить суд в позові відмовити. В судовому засіданні позивач і його представник підтримали позовні вимоги та просили задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалися на обставини, зазначені в позовній заяві та на бажання [PERSON] проживати саме з батьком. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснила, що позивач каже неправду, вона сама утримує сина. В червні 2019 року син переїхав жити до батька, перевіз усі свої речі, розмовляти з нею не бажає. Не заперечує, що син з червня живе у батька. З червня по грудень 2019 року вона матеріально сину не допомагала, оскільки чекає рішення суду. Представник третьої особи Пархоменко О.С. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Вислухавши сторони, заслухавши пояснення свідка [PERSON] , вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження останнього (а.с.8). Згідно виконавчого листа №2-1038/09 р. виданого Марганецьким міським судом Дніпропетровської області 15.10.2009 року з [PERSON] стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] на користь матері [PERSON] в розмірі ј частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.08.2009 року до повноліття дитини (а.с. 13). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що йому 16 років і він навчається у коледжі в м.Кам`янське Дніпропетровської області, отримує стипендію. У вільний від навчання час він живе з батьком, оскільки сам вирішив з ним жити, мати зовсім не приймає участі у його житті. У батька для нього є вільна кімната, мати живе в однокімнатній квартирі зі своїм співмешканцем. Батько йому дає готівкові кошти, купує одяг та їжу. Мати коштів не дає, а тільки перераховувала в 2018 році на карту 100, 200, 300 грн.. в цьому році матеріальної допомоги не надавала. Хоче жити з батьком, з матір`ю не має нічого спільного, вони практично не спілкуються. Шість років він прожив з матір`ю, її співмешканець постійного його виганяв. Відповідно до ч. 2.3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України - якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.1.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, інтереси дітей захищаються передусім і не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Так, згідно положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також на положення ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) у справі «М . С. проти України» стверджується, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. 20 листопада 1959 року була прийнята Декларація прав дитини резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН. Декларація визнається універсальним і ефективним механізмом та інструментом захисту прав дитини в світовому масштабі і діє з дати прийняття Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року.У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Зокрема до таких висновків, щодо того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю, прийшов й Верховний Суд України, у зв`язку з чим була викладена відповідна правова позиція у справі № 6-2445цс16. З вищевказаними судовим рішенням можна ознайомитись у відкритому доступі на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень за наступним посиланням: http://www.reyestr.court.gov.ua. Згідно зазначеної правової позиції, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. З наданих суду доказів встановлено, що позивач у справі забезпечений житлом, має стабільну заробітну плату. Згідно наданих характеристик з місця проживання і місця роботи, судом встановлено, що за місцем роботи і за місцем проживання позивач характеризується позитивно. При цьому суд бере до уваги, що [PERSON] досяг віку 16 років, має можливість сам самостійно обирати місце свого проживання, насамперед бажає і далі проживати з батьком. Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Тому виходячи з найвищих інтересів дитини, яка на даний час є ще неповнолітньою та потребує піклування батьків, суд приходить до висновку, про визначення місця проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , разом з батьком. Оцінюючи всі надані суду докази в їх сукупності та враховуючи інтереси дитини, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог про визначення місця проживання дитини сторін разом з батьком, оскільки останній протягом тривалого часу проживає разом з батьком. Позивачем підтверджено, що саме він бере активну участь у вихованні сина, створенні належних умов для його навчання і всебічного розвитку. Тому визначення місце проживання дитини разом з батьком на думку суду буде якнайбільше відповідати інтересам дитини і її гармонійному розвитку. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Тобто, утримання відповідачем своєї дитини є не його правом, а його обов`язком, у зв`язку з чим з нього слід стягнути аліменти в судовому порядку. Посилання відповідчки на те, що вона здійснювала грошові перекази на карту сина тільки підтверджують, що обов`язок батьків полягає в тому, що вони зобов`язані утримувати своїх дітей та забезпечувати їм найкращі умови для життя та розвитку не звертаючи уваги на те, з ким із батьків дитина проживає. В той час у судовому засдіанні відповідачка підтвердила, що з червня 2019 року вона не надає сину матеріальної допомоги взагалі, оскільки він прождиває з батьком, який його утримує, а також у звязку з поданням позивачем даного позову. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також враховуючи положення ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Так, статтею 23 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, встановлено, що дитина має вести повноцінне і достойне життя в умовах, які забезпечують її гідність, сприяють почуттю впевненості в собі і полегшують її активну участь у житті суспільства. Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Позивач просив суд стягнути аліменти на неповнолітню дитину в частині від заробітку відповідача в розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, а судом, під час розгляду даної справи, не було встановлено обставин, за яких відповідач не може надавати матеріальну допомогу (сплачувати аліменти) своїй неповнолітній дитині саме в такому розмірі, який (розмір) буде достатнім для її утримання і сприятиме нормальній життєдіяльності дитини, та гарантуватиме їй належний рівень життя, що повністю узгоджується з положеннями статті 23 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема у статті 182 СК України частину другу викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Таким чином, частиною 2 статті 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тому, суд прийшов до висновку, що розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини слід встановити з урахуванням того, що він (розмір) не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Позивач звернувся до суду з даними позовними вимогами 09.08.2019 року. Отже, саме з цієї дати слід стягнути аліменти з відповідача. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням положень ст. 182 СК України, суд вважає можливим стягнути з [PERSON] , 1980 року народження аліменти на користь [PERSON] [INFO] на утримання сина [PERSON] [INFO] в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення дитини віку 18 років, починаючи стягнення з 09.08.2019 року. При цьому, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. З урахуванням вищевказаного, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини в межах суми платежу за один місяць. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки позивачу задоволені його позовні вимоги в повному обсязі, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп.

Outcome: approved