Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-16 00:00:00

В червні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») про розірвання договору та стягнення грошових коштів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 25 вересня 2014 року між ним відповідачем було укладено Договір № 300937/58816/5-14 банківського строкового вклад (депозит) «Стандарт» на суму 300 000,00 грн., строком на 5 місяців з 25 вересня 2014 року по 25 лютого 2015 року, із відсотковою ставкою 24,00%. Після закінчення строку договору, відповідач кошти по депозитному владу позивачу не повернув і продовжує користуватись його коштами. Його усні та письмові звернення залишаються поза увагою. Вважає дії відповідача такими, що порушують положення Договору, норми чинного законодавства та його права як споживача. Просив суд розірвати Договір банківського строкового вкладу від 25 вересня 2014 року, стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 300 000,00 грн., проценти за фактичне користування депозитними коштами та 3% річних, а також витрати на правову допомогу у розмірі 4 000,00 грн. В ході судового розгляду справи позивачем було збільшено позовні вимоги, згідно яких він просив розірвати Договір банківського строкового вкладу від 25 вересня 2014 року, стягнути з відповідача на його користь заборгованість за Договором банківського вкладу у розмірі 407 139,57 грн. основної суми боргу з урахуванням індексу інфляції; проценти в сумі - 20 317,80 грн.; 3% річних в сумі - 2 539,73 грн.; витрати на правову допомогу в розмірі - 4 000,00 грн. Позивача в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та позов просив задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач, про час і місце судового розгляду оповіщався у встановленому законом порядку, у судове засідання не з'явився, про поважність причин неявки суду не повідомив та не просив розглядати справу у їх відсутність, свого представника до суду не направив, заперечення проти позову не подавав, тому суд вважає за можливе розглянути справу в цьому судовому засіданні, оскільки відповідач є юридичною особою з певним штатом працівників, а тому мав можливість забезпечити явку в судове засідання одного з них. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з ч.ч. 1,2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. Перевіряючи матеріали справи, судом встановлено, що 25 вересня 2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» (надалі по тексту Банк) було укладено Договір № 300937/58816//5-14 банківського строкового вкладу (депозит) «Стандарт» на суму 300 000,00 грн., за умовами якого позивач вніс, а Банк прийняв грошові кошти строком з 25.09.2014 року по 20.02.2015 рік із відсотковою ставкою - 24,00 % річних у порядку та на умовах, визначених в цьому Договорі (п.1 Договору) (а.с. 12). Відповідно до п. 3.1. Договору про банківський строковий вклад (депозит) №300937/58816//5-14 від 25.09.2014 р., згідно якої вкладник доручає банку всі нараховані проценти, що підлягають виплаті по депозитному вкладу перераховувати на картковий рахунок [NUMBER] у АТ «Банк «Фінанси та кредит» (а.с. 12). Умовами п.4.1. Договору передбачено, що після закінчення строку, визначеного п.1.1. цього Договору, Вклад повертається Вкладникові за його письмовою вимогою шляхом видачі готівкою або перерахуванням на його власний поточний/картковий або інший депозитний рахунок. А дія цього Договору припиняється. Як зазначено в п. 6.6. Договору, Вкладник підписанням цього Договору підтверджує, що він ознайомлений та згідний з умовами банківського вкладу «Стандарт». Як вбачається з матеріалів справи, Договір підписаний сторонами, що свідчить про те, що вони погодились з визначеними умовами. Як вбачається з меморіального ордеру №189555281 від 25.09.2014 року позивач свої зобов»язання виконав, перерахувавши на рахунок відповідача грошові кошти банківського вкладу в еквіваленті - 300 000,00 грн. (а.с.15), але відповідач свої зобов»язання щодо повернення належних позивачу грошових коштів не виконує та продовжує користуватись ними. Судом встановлено, що позивач 20.02.2015, 25.02.2015, 26.05.2015 звертався до відповідача з заявами про повернення суми вкладу (а.с. 16-17, 45), але кошти за його заявою відповідачем в повному обсязі повернуто не було. Європейський суд з прав людини у справі ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ (No 2) зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (Nejdet Sahin і Perihan Sahin проти Туреччини, [ВП], № 13279/05, § 56, 20 жовтня 2011 року)». Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»: «суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права». Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності Позивачу, Відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Крім того, ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Також, ч.ч. 1, 2, ст. 319 та ч. 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Враховуючи, що з діючих норм законодавства вкладник за договором банківського вкладу, в силу ст.ст.1060, 1061 ЦК України, вправі вимагати від банку повернення здійсненого вкладу разом з нарахованими процентами в будь-який момент, а банк, отримавши відповідну вимогу, повинен видати вклад у повному обсязі. Банк не виконав вимог позивача та не повернув суми вкладу, тому на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що дії Банку є незаконними та такими, що порушують право вільно розпоряджатися грошовими коштами позивачу, а тому сума внеску по вказаному договору підлягає поверненню позивачу у повному обсязі. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, що передбачено ч.2 ст. 651 ЦК України. При цьому, правові наслідки порушення зобов'язання визначенні в ст. 611 ЦК України, якою передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановленні договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Судом встановлено, що відповідачем не дотримано умови п.4.1 договору банківського строкового вкладу від 25.09.2014 року за №300937/58816/5-14, а також вимоги ЦК України щодо дострокового повернення депозитних коштів. Враховуючи викладене, правомірною є вимога позивача щодо дострокового розірвання Договіру №300937/58816/5-14 банківського строкового вкладу «Стандарт» від 25.09.2014 року на вимогу [PERSON] Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. При цьому, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Судом у судовому засіданні встановлено, що відповідач не виконав вимоги позивача щодо повернення коштів шляхом видачі готівки з каси банку, чим допустив порушення його прав як вкладника. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Також, позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача проценти на основну суму заборгованості за період з 26.02.2015 по 08.06.2015 в розмірі 20 317,80 грн. та 3 проценти річних в розмірі 2 539,73 грн. та інфляцію в розмірі 107 139,57 грн. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України № 6-39 цс13 від 29.05.2013 року банк зобов`язаний повернути депозитні кошти з процентами у строк закінчення дії договору, якщо вкладник звернувся із заявою про повернення вкладу. Отже, в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач не виконує свої зобов'язання по Договору-заявою № 300937/58816/5-14 банківського строкового вкладу (депозит) «Сттандарт» і не повертає позивачу належні йому кошти, внаслідок чого, утворилась заборгованість відповідача перед позивачем, а саме заборгованості по вкладу в розмірі - 300 000,00 основної суми боргу; проценти в сумі - 20 317,80 грн.; 3% річних в сумі - 2 539,73 грн. та інфляційних нарахувань у сумі 87 300,00 грн., а тому позов підлягає частковому задоволенню з огляду на невірність розрахунків позивача в частині інфляції. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України). Також суд не находить правових підстав для задоволення вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі - 4 000,00 грн., з огляду на те, що позивачем не було надано суду розрахунку наданих послуг, немає акту виконаних робіт по надання правової допомоги. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що вимоги підлягаю частковому задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі - 3 564,00 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial