Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

в травні 2013р. [PERSON] (далі - позивач) звернулася в Голосіївський районний суд міста Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), третя особа: [PERSON], про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, при цьому пояснила наступне. 05.04.1995р. між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. В наступному 18.02.2010р. шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Разом з цим позивач зазначила, що під час шлюбу подружжям було набуто у приватну власність земельну ділянку в розмірі 0,0517 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Також позивач пояснила, що в усній формі вона домовилася із позивачем про право користування земельною вищезазначеною ділянкою та її поділ. Проте, не зважаючи на вказану домовленість відповідач з грудня 2012р. не визнає право позивача на частину спірної земельної ділянки, перешкоджає у користуванні нею. У зв'язку з вищевикладеним позивач просила суд: визнати земельну ділянку, що знаходиться в [ADDRESS], - об'єктом спільної сумісної власності позивача і відповідача; визнати за позивачем право власності на 1/2 частину вищезазначеної земельної ділянки. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги повністю. Відповідач та його представник у судовому засіданні та наданих письмових поясненнях позов не визнали і просили відмовити у задоволені позовних вимог повністю. При цьому відповідач і його представник зазначили, що спірну земельну ділянку було набуто відповідачем у власність згідно Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 639723 від 15.04.2010р. після розірвання шлюбу із позивачем, у зв'язку з чим наведена земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя і належить виключно відповідачу, а тому не може бути поділена як спільне майно подружжя. Третя особа повідомлена про дату та час судового розгляду у порядку ст.74ЦПК України, у судове засідання не з'явилася, про поважність причин неявки не повідомила суд. Врахувавши надані учасниками справи пояснення, на основі з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд робить висновок про необхідність відмовити у задоволені позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER], між позивачем та відповідачем укладено 05.05.1995р. зареєстровано шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Російської Федерації, м. Самара було внесено актовий запис за № 448. Згідно Свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], між позивачем та відповідачем розірвано 18.02.2010р. шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві внесено відповідний актовий запис за № 138. Положеннями ч. 2. ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 1. ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу. Згідно положень ч. 3 ст. 115 СК України, розірвання шлюбу, здійснене органами державної реєстрації актів цивільного стану, засвідчується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України. Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано 18.02.2010р. В свою чергу вбачається, що згідно Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 639723 від 15.04.2010р. відповідач набув у власність земельну ділянку площею 0,0517 га. на [ADDRESS] для ведення колективного садівництва. Разом з цим згідно ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ч. 2 ст. 78 ЗК України (в редакції від 01.04.2010р.), право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до ч. 1 ст.126 ЗК України, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. При цьому згідно ч. 1 ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Отже, позивач набув у власність спірну земельну ділянку 15.04.2010р., тобто після розірвання шлюбу 18.02.2010р. Разом з цим відповідно до ст. 60 СК України (в редакції від 04.06.2010р.), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, набута відповідачем згідно Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 639723 від 15.04.2010р. спірна земельна ділянка після розірвання шлюбу, а не за час шлюбу, не є спільною сумісною власністю подружжя та не може бути поділена з цих підстав на вимогу позивача. Крім того, суд критично оцінює надану позивачем в якості доказів копію протоколу загальних зборів садового товариства «Блакитна затока» від 25.07.2000р., оскільки наведений протокол не встановлює та не визначає право власності сторін на спірну земельну ділянку, не є документом, що може підтверджувати право власності на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Положеннями ч. 3 ст. 58 ЦПК України визначено, що суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. До того ж суд зазначає, що відповідно до п. 5.27 Національного стандарту України Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації «Вимоги до оформлювання документів» (ДСТУ 4163-2003), затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 7 квітня 2003 р. за № 55, відмітка про засвідчення копії документа складається зі слів «Згідно з оригіналом», назви, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії, засвідчуватись повинна кожна сторінка документа з відтиском печатки підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи. Проте, надана позивачем копія протоколу загальних зборів садового товариства «Блакитна затока» від 25.07.2000р. не засвідчена останнім належним чином, зокрема не зазначено посаду особи яка засвідчила вірність копії, її прізвище та ініціали, дату засвідчення копії. Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про безпідставність вимог позивача та необхідність відмовити у задоволені позову.

Outcome: dismissed