Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

До Дзержинського районного суду м.Харкова звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути зі [PERSON] грошові кошти в сумі 244\~000 гривень. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 28.04.2015 року відповідачка отримала від позивача грошові кошти в сумі 244\~000 грн. на придбання нею квартири [ADDRESS] . Позика, дарування чи будь-які інші договори між позивачем та відповідачкою не укладались. За передані позивачем власні кошти він не набув права власності на зазначену вище квартиру чи будь-яких інших майнових чи немайнових прав. Тому, на думку позивача, грошові кошти в сумі 244\~000 грн. набуті відповідачкою без достатніх правових підстав. Уповноваженим представником відповідача надано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач дійсно передав відповідачу грошові кошти в сумі 244\~000 грн. на придбання квартири [ADDRESS] . Зазначає, що ці кошти були предметом усного договору дарування, укладеним та виконаним 28.04.2015 року між [PERSON] та [PERSON] . Посилається, що відповідачу належала 4-кімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , яку було продано 28.04.2015 року за 44\~500 дол.США, та в той же день придбано квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] за 30\~000 дол.США. В цей же день між позивачем та відповідачем був укладений договір дарування, згідно умов якого позивач передав відповідачу безоплатно кошти у розмірі 244\~000 грн., що було еквівалентно 10\~000 дол.США. Вказує, що договір дарування є реальним, укладеним та виконаним у момент безоплатної передачі майна від [PERSON] Факт укладення та виконання договору, досягнення згоди щодо всіх істотних умов на думку сторони відповідача підтверджується нотаріально посвідченою заявою від 05.11.2015 року, показаннями свідків. В нотаріальній заяві про отримання коштів від [PERSON] відсутня будь-яка вказівка про те, що передання даних коштів є частиною якоїсь домовленості, в заяві не зазначено будь-яких зобов`язань щодо повернення даних коштів, вчинення будь-яких дій. Вказує, що [PERSON] ухилився та ухиляється від нотаріального оформлення договору дарування, у зв`язку з чим змушена подати зустрічний позов про визнання договору дарування дійсним. На підставі викладеного просить в задоволенні позову відмовити. Також представником відповідача до суду подано зустрічну позовну заяву в інтересах [PERSON] до [PERSON] , в якому просить визнати укладеним між [PERSON] та [PERSON] договір дарування грошових коштів у розмірі 244\~000 грн. від 28.04.2015 року. В обґрунтування позовних вимог посилається на обставини, зазначені у відзиві на позовну заяву. Додатково зазначивши, що [PERSON] було добре відомо про вимоги ч.5 ст.719 ЦК України щодо нотаріального посвідчення договору, однак він свідомо ухилився від нього, на той час він не бачив в цьому жодної необхідності, обґрунтовуючи це сімейними відносинами, відносинами матері та сина. Він наполіг на тому, щоб спірний договір нотаріально не посвідчували також тому, щоб уникнути сплати державного мита, при цьому він запевнив матір, що у разі необхідності договір буде укладений в письмовій формі та нотаріально посвідчений. Вказує, що 02.11.2015 року син запросив її до приватного нотаріуса Коробець О.М. для нотаріального оформлення договору дарування від 28.04.2015 року. Лише у приватного нотаріуса Смірнов Ю.А. повідомив про оформлення не договору дарування, а спадкового договору з дружиною сина відповідача за зустрічним позовом. Після подання позову до суду [PERSON] , позивач за зустрічним позовом зрозуміла, що син ухилився та ухиляється від нотаріального посвідчення договору дарування, незважаючи на те, що кошти були передані ним готівкою 28.04.2015 року в присутності нотаріуса Горільчаник І.М. Після того, як позивачу стало відомо про майнову вимогу відповідача, вона звернулась з вимогою до [PERSON] про нотаріальне посвідчення договору дарування від 28.04.2015 року та запросила його з цією метою до приватного нотаріуса Бондаренко Г.Ю., однак у призначений час останній не з`явився. Вказує, що [PERSON] нічим їй не допомагає, не відвідує, а вона прагнула лише допомогти своїм дітям і тому погодилася змінити чотирьохкімнатну квартиру в районі, звичному для життя на тісну однокімнатну квартиру в іншому районі. Ухвалою суду від 13.06.2019 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування дійсним прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави та об`єднано в одне провадження. Позивач за первісним позовом в судове засідання не з`явився, його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у ньому. Щодо зустрічних позовних вимог просив у їх задоволенні відмовити. Відповідач за первісним позовом з`явилась в судове засідання 17.10.2018 року, в подальшому в судові засідання не зэявлялась, її представник надав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без участі [PERSON] та її представника, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав у повному обсязі. Суд, заслухавши вступне слово представника позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов наступного висновку. Статтями 10, 81 ЦПК України\~передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Відповідно до ст.76 ЦПК України\~доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. Згідно ч.1 ст.95 ЦПК України\~письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] надав [PERSON] 28.04.2015 року за місцем посвідчення договору купівлі-продажу квартири приватним нотаріусом ХМНО Горільчаник І.М., грошові кошти в сумі 244\~000 грн., що є еквівалентом суми - 10\~000 дол.США, на купівлю квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Цей факт підтверджується заявою [PERSON] , посвідченою приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Коробець О.М. та зареєстрованою за реєстровим №3045. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом статті 1212 ЦК України\~безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України\~цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться. Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України\~об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною першою статті 202 ЦК України\~встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України\~правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків Приписами частини першої статті 207 ЦК України\~передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої\~\~статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті\~207, частини першої статті1212 ЦК України\~дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України\~звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України\~можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. На підставі викладеного, у суду відсутні підстави вважати, що відповідачем у справі [PERSON] було набуто грошові кошти без достатньої правової підстави. В судовому засіданні представник позивача взагалі не повідомим мету, з якою грошові кошти були передані [PERSON] та не надав жодних доказів на підтвердження обставин, викладених у позові. Вирішуючи по суті заявлені зустрічні позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, серед яких такий спосіб захисту, як визнання правочину дійсним не передбачений. Водночас цією нормою визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За ст.204 ЦК України, яка передбачає презумпцію дійсності правочину, такий є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.1 ст.209 ЦК України\~правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Відповідно до ч.3 ст.640 ЦК України\~договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Згідно із ч.2 ст.220 ЦК України\~якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України\~та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. З приводу аналогічних правовідносин Верховний Суд у постанові від 04.03.2019р. №665/2266/16-ц висловив таку позицію: при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України. Якщо матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ухилився від нотаріального посвідчення спірного договору та що така можливість була втрачена, то за таких обставин відсутні передбачені законом підстави для визнання договору дійсним. Натомість визнання відповідачем позову спростовує доводи позивача про ухилення відповідача від нотаріального посвідчення спірного договору та втрати можливості посвідчити його нотаріально. В підтвердження ухилення відповідача за зустрічним позовом від нотаріального посвідчення договору позивачем надано до суду копію листа від 22.05.2018 року, яким остання повідомляла відповідача про призначення зустрічі у нотаріуса з метою посвідчення договору дарування, яка призначена на 25.05.2018 року на 11.30 год. Разом із цим матеріали справи не містять та стороною позивача не надано до суду доказів отримання [PERSON] вказаного листа. Також позивачем за зустрічним позовом надано до суду копію свідоцтва, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Бондаренко Г.Ю. та зареєстрованим в реєстрі за №1255, яким посвідчено, що [PERSON] 25.05.2018 року об 11 год. 30 хв. знаходилась у приміщенні за адресою: м.Харків, вул.Гоголя, буд.5, яке є робочим місцем приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Бондаренко Г.Ю. Однак зазначене вище свідоцтво само по собі не свідчить про ухилення відповідача за зустрічним позовом [PERSON] від нотаріального посвідчення договору. Враховуючи викладене, на підставі доказів, поданих сторонами, що були оцінені судом, суд дійшов висновку, що позивачкою не доведено факту ухилення [PERSON] від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої\~статті 220 ЦК України. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч.1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Таким чином, оскільки позивачі за первісним та за зустрічним позовом на виконання свого процесуального обов`язку не надали належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивачі як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позову за їхньою недоведеністю. Питання розподілу судових витрат суд вирішує на підставі ст.141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed