Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-08 00:00:00

До Високопільського районного суду Херсонської області звернулося Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк» із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, зазначивши, що відповідно до укладеного договору №б/н від 07.11.2008 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 700,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо встановлення кредитного ліміту банк керується п.3.2, п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до п.9.12 Умов та Правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Враховуючи те, що відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, а тому станом на 30.06.2017 року має заборгованість 34258,68 грн., яка складається з наступного: 501,72 грн. - заборгованість за кредитом; 27249,40 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4400,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 1607,56 грн. - штраф (процентна складова). Просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 34258 грн. 68 коп. за кредитним договором №б/н від 07.11.2008 року та судові витрати в розмірі 1600,00 грн. Представник позивача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», за довіреністю Демченко А.М. (а.с.51 на звороті), наполягає на задоволенні позову з підстав викладених у позовній заяві та запереченні, при цьому вказала, що відповідно до п.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років, при цьому представник позивача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», за довіреністю, Сафір Ф.О.(а.с.15), надав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача(а.с.20). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надавши заяву про розгляд справи у її відсутності (а.с.109), а також заяву про застосування строків позовної давності в якій зазначила, що останній платіж за кредитом нею здійснено 02.08.2013 року, а позивач звернувся до суду з позовом 08.08.2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності, просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі (а.с.44). Відповідно до ст.211 ЦПК України,ч.3. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до вимог ст.247 ЦПК України, ч.2… У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, судом встановлено: - Із копії розрахунку заборгованості (а.с.4-6) вбачається, що відповідач станом на 30.06.2017 року має заборгованість 34258,68 грн., яка складається з наступного: 501,72 грн. - заборгованість за кредитом; 27249,40 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4400,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 1607,56 грн. - штраф (процентна складова). Останній платіж за кредитом відповідачем здійснено 02.08.2013 року. - Із копії заяви позичальника №б/н від 07.11.2008 року (а.с.7) вбачається, що позивач надав [PERSON] кредит в розмірі 700,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо встановлення кредитного ліміту банк керується п.3.2, п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. - Із копії паспорту громадянина України (а.с.14) вбачається, що [PERSON] народилася [INFO] в селищі Королево Виноградівського району Закарпатської області, зареєстрована та проживає в [ADDRESS], що підтверджується довідкою Високопільської селищної ради Високопільського району Херсонської області (а.с.24). - Із копії довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти (а.с. 52 на звороті) вбачається, що 18.11.2008 року [PERSON] видано кредитну картку з терміном дії до 01/14. - Із копії витягу користування кредитною карткою за період з 29.10.2000 по 29.11.2017 року (а.с.54-57) з'ясовано, що [PERSON] починаючи з дати отримання кредитної картки «Універсальна» періодично знімала кошти, а також вносила кошти на погашення заборгованості по кредитній картці. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.527 ЦК України, ч.1. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. ч.2. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Відповідно до ст.530 ЦК України, ч.1. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. ч.2. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України, передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливості виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання. Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Разом з тим, в судовому засіданні судом встановлено, що відповідач відповідно до поданої заяви №б/н від 07.11.2008 року (а.с.7) отримала від позивача кредит в розмірі 700,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, при цьому згідно наданої інформації, строк дії картки закінчується у січні 2014 року. Щодо встановлення кредитного ліміту банк керується п.3.2, п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві (а.с.8-13). Відповідно до п.9.12 Умов та Правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Внаслідок неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору, станом на 30.06.2017 року має заборгованість 34258,68 грн., яка складається з наступного: 501,72 грн. - заборгованість за кредитом; 27249,40 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4400,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 1607,56 грн. - штраф (процентна складова). Отже заборгованість відповідно до розрахунку заборгованості становить 34258,68 грн. (а.с.4-6). При цьому відповідач заперечує проти задоволення позову, надавши заяву про застосування строку позовної давності, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності, так як останній платіж відповідачем було здійснено 02 серпня 2013 року, а починаючи з вересня 2013 року будь-яке погашення кредитної заборгованості відповідачем не здійснювалося, враховуючи те, що позивач звернувся до суду з позовом 08.08.2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Як встановлено в судовому засіданні, позивач надав відповідачу кредитну картку з строком дії до 01/14 тобто до 31.01.2014 року (а.с.52 на звороті). Так, відповідно до п.2.1.1.2.11 Умов та правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) вказано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (с.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Такий висновок узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України, викладені у постановах від 19.03.2014 року по справі №6-14цс14 та від 18.06.2014 року у справі №6-61цс14, що у відповідності до ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковими для всіх судів України. Згідно розрахунку заборгованості з'ясовано, що відповідачем останній раз внесено кошти на погашення кредиту 02.08.2013 року, строк дії картки сплив 31.01.2014 року, а позивач звернувся до суду з даним позовом 08.08.2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності, яка у відповідності до ст.257 ЦК України встановлюється у три роки. Крім того, позивач у наданих поясненнях зазначає, що відповідно до умов договору, а саме п.1.1.7.31 строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років, що не суперечить нормам закону, адже згідно ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. З чим суд, погодитися не може, виходячи із такого. Ухвалою Високопільського районного суду Херсонської області від 06.12.2017 року (а.с.100) зобов'язано позивача надати до суду для дослідження та залучення до справи оригінал Умов і Правил кредитного договору в якому зазначено про збільшення строку позовної давності до 50 років. Так, зазначена ухвала суду позивачем не виконана, до суду надано лише лист №22443 від 08.12.2017 року (а.с.103) в якому зазначено, що документи які витребовуються містяться в єдиному екземплярі в зв'язку з чим позивач не має можливості надати їх до суду. А тому, суд у відповідності до вимог ст.ст.81, 95 ЦПК України розглядає справу за наявними у ній матеріалами (доказами). Так, відповідно до вимог ч.1 ст.259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови договору, пунктом 1.1.7.31якого установлено позовну давність тривалістю в п'ятдесят років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі №6-16цс15, що у відповідності до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. За таких обставин, суд приймає до уваги заяву відповідача про застосування строків позовної давності, як таку, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. Як зазначено вище, останнє перерахування відповідачем [PERSON] коштів для поповнення карткового рахунку було проведено 02.08.2013 року. У подальшому, починаючи з 02 вересня 2013 року, будь-яке погашення або шляхом внесення коштів відповідачем, або шляхом перерахування Банком коштів з інших карт відповідача не здійснювалося. Тому, відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, який встановлено до 01/14 (а.с.52 на звороті) (ст.261 ЦК України), а не закінченням дії договору. Разом з тим, позивач, із позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитом звернувся до суду тільки 08.08.2017 року із позовом про стягнення заборгованості з відповідача. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). По справі відсутні докази щодо існування погодженої сторонами іншої тривалості строку позовної давності відповідно до ст.259 ЦК України. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд. Аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, але позивач звернувся до суду, лише після спливу строків позовної давності, через п'ять місяців, після настання у позивача права на звернення для захисту своїх прав до суду, в зв'язку із закінченням строку дії кредитної картки. Разом з тим, позивач не надав до суду належних доказів, про отримання відповідачем нової картки. Зазначена правова позиція сформульована у Постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року по справі №6-116цс13, яка в подальшому підтверджена Ухвалою судді Вищого Спеціалізованого Суду України від 29.01.2014 року за касаційною скаргою ПАТ КБ «Приватбанк» по цивільній справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення боргу за кредитним договором, якою відмовлено ПАТ КБ «Приватбанку» у відкритті касаційного провадження, при цьому мотивом відмови було зазначено про те, що Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст.ст.10, 60, 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з цим позовом. Враховуючи те, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України), а тому в зв'язку зі спливом позовної давності до основної вимоги, позовна давність спливає і до додаткової вимоги - стягнення неустойки, звернення стягнення на заставлене майно тощо (стаття 266 ЦК України). Таким чином, повно та об'єктивно з'ясувавши фактичні обставини даної справи, надавши їм належну правову оцінку, дослідивши надані сторонами докази, на підставі яких суд дійшов висновку, про наявність об'єктивних підстав для відмови позивачу у задоволенні позову у зв'язку зі спливом строку позовної давності про застосування якої заявлено стороною у справі, а саме відповідачем (а.с.44, 109). На підставі викладеного, ст.ст.252-255, 256, 257, ч.2 ст.258, ст. 259, ч.1 ст.261, ч.2 ст.ст.264, 266, ч.4 ст.267, ст.ст.526, 527, 530, 625, 629, 1050, 1054 ЦК України та

Outcome: dismissed