Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-11 00:00:00

В червня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про відібрання малолітньої дитини та повернення її матері, відшкодування моральної шкоди. Позивачка вказує на те, що вона є матір'ю малолітнього [PERSON], [INFO], батьком дитини є відповідач [PERSON]., з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі. Шлюб між ними розірвано рішенням суду від 11.09.2014 року, сторони проживають окремо., даним рішенням також встановлено місце проживання дитини з матір'ю. Про те батько не був обмежений в спілкуванні з дитино. Попри рішення суду від 11.09.2015 року, яким визначено місце проживання дитини з нею позивачкою, відповідач 07 травня 2015 року самовільно забрав дитину без її згоди та вивіз до місця свого проживання м. Полтава, де на даний час знаходиться з нею. Посилаючись на викладене, а також на те, що відповідач має погане матеріальне становище, не приділяє достатньо уваги дитині, житло, у якому він мешкає разом з їхньою дитиною не є його власністю та не пристосоване для розвитку дитини, позивачка просила суд відібрати її малолітню доньку - [PERSON], стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 10000 грн.. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги та просить їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував, посилався на те, що він повністю не згоден з рішенням суду, яким визначено місце проживання дитини з матір'ю, крім того вказав . що він може забезпечити кращі умови для розвитку дитини, просить в позові відмовити. Представник органу опіки та піклування вказувала на те, що відібрання дитини від відповідача буде відповідати інтересам малолітньої, оскільки проживання дитини в такому віці біля матері буде доцільнішим. Крім того представник вказав, що було рішення органу опіки та піклування про встановлення порядку у вихованні дитини. Заслухавши пояснення осіб, представників, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка [PERSON] є матір'ю малолітньої - [PERSON], [INFO], батьком дитини є відповідач [PERSON]. Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.04.2009 року, який в даний час розірвано. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 11 вересня 2014 року шлюб між сторонами розірвано та визначено місце проживання малолітньої [PERSON], [INFO], з матір'ю - [PERSON]. Вказане рішення набрало законної сили та є обов'язковим до виконання. Як вбачається з матеріалів справи, малолітня дитина зареєстрована разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS]. Як слідує з пояснень сторін в судовому засіданні, відповідач відмовляється виконувати рішення суду про визначення місця проживання малолітньої дитини та добровільно віддавати доньку позивачці. Згідно розпорядження Обухівської РДА від 20.11.2014 року № 362 орган опіки та піклування визначив спосіб участі у вихованні дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Частина 2 ст. 163 СК України передбачає, що батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків,коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно ч. 1 ст. 162 СК України дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Проте, таких обставин в судовому засіданні про розгляді даної справи не встановлено. Частиною 4ст. 29 ЦК Українипередбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] в частині відібрання у [PERSON] малолітньої [PERSON], [INFO], та щодо передачі її матері [PERSON] є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає що підлягає частковому задоволенню, а саме в сумі 2000 грн., оскільки у зв'язку з тим, що діями відповідача позивачу завдано моральної шкоди внаслідок незаконної зміни місця проживання дитини, дані вимоги відповідають ч.2 ст.162 СК України. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала. Відповідно зі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати.

Outcome: partial