Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

В січні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Посилався на те, що 09 квітня 2011 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, згідно умов якого він передав відповідачу гроші в сумі 20000 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ було еквівалентно сумі 159200 грн., про що він написав розписку, а відповідач зобовязався повернути кошти не пізніше 09 квітня 2012 року. Також в розписці передбачено, що [PERSON] до повного погашення боргу добровільно передає позикодавцю в заставу належний йому на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САА № 037964, виданого ВРЕР для обслуговування м. Чернівці при УДАІ УМВС України в Чернівецькій області 21 серпня 2009 року, автомобіль марки «RENAULT», модель MAGNUM, 2003 року випуску, тип вантажний сідловий тягач, шасі (кузов) № VF611GTA000122396, державний номер [NUMBER], а також видано довіреність, якою [PERSON] уповноважив його продати за ціну і на умовах на його розсуд, страхувати, здавати в оренду, передавати в позичку, обмінювати, експлуатувати, знімати з обліку та водити даний вантажний автомобіль. Однак даний автомобіль відповідач фактично йому не передав, запевнивши, що поверне гроші вчасно. Починаючи з травня 2012 року до кінця грудня 2014 року, він неодноразово звертався до відповідача [PERSON] про повернення коштів, але відповідач тільки обіцяв їх повернути, однак до даного часу борг не повернув. Відповідно до ст.ст.625 ч.2, 1050 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Щодо стягнення 3% річних від простроченої суми, то він претензій до відповідача не має, оскільки умовами договору позики передбачено, що позичальник зобовязується повернути позичені кошти без урахування процентів. Таким чином, вважає, що відповідач [PERSON] зобовязаний сплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в загальній сумі 519019 грн. Просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь борг за договором позики від 09 квітня 2011 року в сумі 519019 грн. з урахування індексу інфляції та понесені судові витрати по сплаті судового забору в сумі 3654 грн. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги зменшив, просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь борг за договором позики від 09 квітня 2011 року в сумі 20000 доларів США, що станом на 15 червня 2015 року згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно сумі 421000 грн., без урахування індексу інфляції та понесені судові витрати по сплаті судового забору в сумі 3654 грн. з підстав, вказаних в позовній заяві, повністю підтвердивши викладені в ній обставини. Доповнив, що відповідач позивачу ніяких коштів за цим договором позики не повертав, між ними були інші правовідносини, оскільки вони працювали разом. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позовні вимоги по суті визнали частково, пояснили, що з [PERSON] був спільний бізнес, вони займались міжнародними перевозками, а також придбанням за кордоном автомобілів. Позивач не позичав йому коштів в сумі 20000 доларів США, а розписку він писав 09 квітня 2011 року на його вимогу, так як 08 квітня 2011 року [PERSON] заплатив за нього борг в сумі 160000 грн. у виконавчий службі за те, що він внаслідок ДТП пошкодив автомобіль. В рахунок погашення цієї суми він кожного місяця сплачував [PERSON] по 400 доларів США протягом трьох років з квітня 2011 року по квітень 2014 року, фактично виплативши вже більше половини суми боргу 160000 грн., але [PERSON] вважає, що це відсотки. Цю суму кожного місяця він сплачував працівникам в якості зарплати, які працювали у позивача, про що робив записи у себе. Він повернув йому вже більше 10000 доларів США, однак ніяких розписок [PERSON] йому не писав. Згоден сплатити половину суми 160000 грн., тобто 80000 грн., це ті гроші, які позивач сплатив за нього у виконавчій службі. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, його представника, покази свідків, дослідивши письмові докази, суд вважає, що змінені позовні вимоги обґрунтовані і підлягають до задоволення. Згідно ст.ст.1046, 1047 ч.1, 1049 ч.1 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відносно цих вимог закону судом встановлено, що 09 квітня 2011 року відповідач [PERSON] отримав в борг у позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 20000 доларів США, які зобовязувався повернути в строк до 09 квітня 2012 року, про що написав власноручно розписку (а.с.12-13). Крім того, в розписці передбачено, що він до повного погашення боргу добровільно передає позикодавцю в заставу належний йому на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САА № 037964, виданого ВРЕР для обслуговування м. Чернівці при УДАІ УМВС України в Чернівецькій області 21 серпня 2009 року (копія на а.с.15), автомобіль марки «RENAULT», модель MAGNUM, 2003 року випуску, тип вантажний сідловий тягач, шасі (кузов) № VF611GTA000122396, державний номер [NUMBER], а також видав довіреність (а.с.14), якою уповноважив [PERSON] продати за ціну і на умовах на його розсуд, страхувати, здавати в оренду, передавати в позичку, обмінювати, експлуатувати, знімати з обліку та водити даний вантажний автомобіль, але автомобіль відповідач позивачу так і не передав. В судовому засіданні відповідач [PERSON] визнав, що він дійсно власноручно написав цю боргову розписку і підписав друкований її текст без будь-якого примусу зі сторони позивача. При цьому суд не приймає до уваги пояснення відповідача про те, що кошти в сумі 20000 доларів США за цим договором він не отримував, оскільки у відповідності до вимог ст.ст.10 та 60 ЦПК України ним не надано доказів в підтвердження цих обставин. Тим більше, що ним цей договір позики згідно ст.1051 ЦК України з цих підстав не оспорюється, а тому суд вважає, що він був укладений у відповідності до вимог ст.ст.1046-1047 ЦК України, позивач дійсно передав відповідачу в борг суму 20000 доларів США, які він зобовязався повернути через рік. Укладення між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 09 квітня 2011 року договору позики і отримання відповідачем за цим договором від позивача в позику коштів в сумі 20000 доларів США підтверджено також рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 27 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 28 травня 2015 року, за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання цього договору позики недійсним, а тому згідно ст.61 ч.3 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуванню. Відповідач [PERSON] до визначеного в розписці строку і до даного часу позивачу [PERSON] борг в сумі 20000 доларів США не повернув, тим самим не виконав свої зобовязання за договором позики. При цьому суд не приймає як належні і допустимі докази покази свідків [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні про те, що [PERSON] повертав [PERSON] кошти по 400 доларів США в місяць, сплачуючи їх в якості заробітної плати працівникам позивача, оскільки їм достовірно не було відомо про укладення договору позики між сторонами і що саме ці кошти повертались як борг за цим договором, а також яку суму в погашення цього боргу відповідач повернув. Тим більше, що в підтвердження повернення боргу за договором позики від 09 квітня 2011 року відповідачем суду не надано жодної письмової розписки позивача про отримання коштів в рахунок погашення цього боргу. Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини та досліджені докази, суд вважає, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 09 квітня 2011 року був укладений договір позики, за яким відповідач отримав у позивача в борг грошові кошти в сумі 20000 доларів США, цей договір відповідач уклав з власної волі, написавши власноручно і підписавши розписку про це, зобовязавшись повернути ці кошти в строк до 09 квітня 2012 року, однак їх до даного часу не повернув, а тому належить стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] борг за цим договором позики в сумі 20000 доларів США, що станом на 15 червня 2015 року згідно офіційного курсу валют НБУ еквівалентно сумі 421000 грн., повністю задовольнивши змінені позовні вимоги, а також стягнути згідно вимог ст.88 ч.1 ЦПК України на користь позивача судові витрати по оплаті судового збору в сумі 3654 грн. (квитанція на а.с.6), що становить 1%, але не більше трьох розмірів мінімальних заробітних плат від суми позову в гривневому еквіваленті, так як позовні вимоги задоволені. На підставі викладеного, ст.ст.526, 530, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: approved