Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

В січні 2021 року ТОВ «Квадрига» в особі директора Найденка О.П. (далі - позивач) до [PERSON] (далі - відповідач-1), [PERSON] (далі - відповідач-2) про відшкодування витрат на утримання майна за період з 10.04.2015 року по 30.11.2020 року в розмірі 80 972,64 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ТОВ «Квадрига» є добросовісним набувачем (володільцем) квартири [ADDRESS] , оскільки набуло право власності на зазначену квартиру на підставі договору іпотеки укладеного між Кредитною спілкою «Володар» та [PERSON] , посвідченим 06.08.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Ларисою Миколаївною за реєстровим № 5951, право вимоги за яким на підставі індосаменту від 17.09.2013 року перейшло позивачу. При цьому позивач не знав і не міг знати, що [PERSON] укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя з порушенням вимог закону за відсутності згоди іншого співвласника майна [PERSON] . Зазначена обставина справи була встановлена лише судовими рішеннями у справі № 761/9942/15-ц, остаточне з яких ухвалено Верховним Судом лише 04.03.2020 року. Спірна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , добросовісним набувачем якої з 10.04.2015 року є позивач, належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Однак з 10.04.2015 року, позивач несе витрати по утримані квартири та сплаті житлово-комунальних послуг, які повинні сплачувати відповідачі. Станом на 30.11.2020 року вартість утримання квартири [ADDRESS] склала 80 972 грн. 64 коп., що підлягає до солідарного стягнення з відповідачів. Ухвалою суду від 02.02.2021 року по справі відкрито провадження, в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 01 квітня 2021 року до суду надійшов відзив відповідача-2 на позовну заяву, в якому остання зазначила, що заявлені позивачем вимоги, які стосуються витрат на постачання електричної енергії, надання послуг з вивезення побутових відходів, за надані послуги із централізованого постачання холодної води та відведення холодної і гарячої води, житлово-комунальні послуги по квартирі [ADDRESS] , на загальну суму 80 972 грн. 64 коп., не є необхідними витратами саме на утримання і збереження майна (квартири), в розумінні частини 3 ст. 390 Цивільного кодексу України. Позивач, на підтвердження таких витрат, не надав належних та достовірних доказів щодо укладення ним договорів на постачання електричної енергії, на надання послуг з вивезення побутових відходів, на надання послуг із централізованого постачання холодної води та відведення холодної і гарячої води, на житлово-комунальні послуги з відповідними постачальником електроенергії та надавачами житлових комунальних послуг. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 19 вересня 2003 року подружжям [PERSON] та [PERSON] набуто квартиру [ADDRESS] , титульним власником якої визначено [PERSON] 24 жовтня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] укладено кредитний договір № МL-002/726/2006. Цього ж дня у забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором банк уклав із позичальником договір іпотеки № PCL-002/726/2006, відповідно до умов якого в іпотеку передано квартиру [ADDRESS] . У договорі зазначено, що дана квартира є спільною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON] ; дружина позичальника надала нотаріально посвідчену згоду на укладення договору іпотеки. 28 вересня 2012 року між АТ «ОТП Банк», яке є правонаступником АКБ «Райффайзенбанк Україна», та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги за укладеним із [PERSON] кредитним договором № МL-002/726/2006 від 24 жовтня 2006 року. 17 жовтня 2012 року між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки № PCL-002/726/2006 від 24 жовтня 2006 року. 11 квітня 2013 року між іпотекодавцем [PERSON] та новим іпотекодержателем [PERSON] укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно з яким у зв`язку з порушенням іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором № МL-002/726/2006 у рахунок виконання основного зобов`язання іпотекодавець передав іпотекодержателю у власність предмет іпотеки. 06.08.2013року між КС «Володар» та [PERSON] укладено кредитний договір №ДЗ-891.3, відповідно до умов якого кредитодавець надав, а позичальник отримав 627 600,00 грн. строком до 06.08.2015 року під 31 % річних за користування кредитним коштами. В забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором № ДЗ-891.3 від 06.08.2013 року між КС «Володар» та [PERSON] укладено договір іпотеки посвідчений 06.08.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Л.М. за реєстровим № 5951, відповідно до умов якого [PERSON] в іпотеку кредитній спілці передано квартиру [ADDRESS] . За зазначеним іпотечним договором 06.08.2013 року випущено заставну АА № 000074. 17.09.2013 року право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № ДЗ-891.3 від 06.08.2013 року на підставі договору про відступлення права вимоги перейшло до ТОВ «Квадрига». 17.09.2013 року за передавальним написом (індосаментом) КС «Володар» передано ТОВ «Квадрига» заставну серії АА №000074, державна реєстрація якого відбулась 26.11.2014 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві Шульгою І.Ю. 10.04.2015 року в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № ДЗ-891.3 від 06.08.2013 року ТОВ «Квадрига» звернуто стягнення на предмет іпотеки. 10.04.2015 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві Приваловою Є.Є. за ТОВ «Квадрига» зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30.01.2018 року у справі № 761/9942/15 задоволено частково позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк», за участю третіх осіб: Кредитної спілки «КС Володар», ТОВ «Квадрига», Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Журавльової Лариси Миколаївни та Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Краковецької Алли Миколаївни про визнання правочинів недійсними. Визнано договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 11.04.2013 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Ларисою Миколаївною за реєстровим № 2565 - недійсним. Постановою Верховного Суду від 04.03.2020 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30.01.2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 31.05.2018 року у справі № 761/9942/15-ц залишено без змін. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27.01.2020 року у справі №761/5167/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Журавльової Лариси Михайлівни, Кредитної спілки «КС «Володар», ТОВ «Квадрига» про застосування наслідків недійсності правочину, залишеним без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 02.09.2020 року - скасовано запис в Державному реєстрі речових прав на майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, вчинений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Ларисою Михайлівною №9377538 щодо виникнення права власності на спірну квартиру у ТОВ «Квадрига», підставою якого є договір про іпотеку № 5951 від 06.08.2013 року посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Ларисою Михайлівною. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Звертаючись до суду з позовом позивач зазначає, що 10.04.2015 року, позивач, як добросовісний набувач квартири, несе витрати по утримані квартири та сплаті житлово-комунальних послуг, які повинні сплачувати відповідачі. Відповідно до ч. 3 с. 390 ЦК України, добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Згідно з ч. 4 ст. 390 Цивільного кодексу України, добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15 травня 2018 року у справі №910/15521/17 зроблено висновок, що «під поняттям «необхідні витрати» розуміються тільки ті витрати, які необхідні для забезпечення нормального стану та зберігання майна з урахуванням його зношеності. Отже, інші витрати, тобто не «необхідні», відшкодуванню не підлягають». В постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі №6-389цс16 зазначено, що: «відповідно до частини 3 ст. 390 Цивільного кодексу України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Згідно із частиною 4 ст. 390 Цивільного кодексу України якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Отже, частина третя зазначеної норми матеріального права регулює права добросовісного або недобросовісного набувача чужого майна на відшкодування витрат, здійснених ним з часу, коли у власника виникло право на повернення цього майна або на отримання доходів від його використання. Разом з тим положення частини 4 ст. 390 Цивільного кодексу України застосовуються до правовідносин, при яких добросовісному набувачу (володільцю) належить право на поліпшення набутого ним майна та залишення за собою результатів такого поліпшення за умови можливості їх відокремлення або право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, за неможливості їх відокремлення. Застосування зазначених норм матеріального права суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. За положеннями частини 3 підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майна. На відміну від норми частини 3 ст. 390 Цивільного кодексу України, за положеннями частини 4 цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень. Під поліпшеннями маються на увазі такі витрати на майно, що з одного боку, не диктуються необхідністю його збереження, але, з іншого боку, носять обґрунтований, корисний характер, тому що поліпшують експлуатаційні властивості речі, підвищують її якість, збільшують вартість і т.п. (наприклад, додаткові пристосування, що поліпшують використання речі). Разом з тим, витрати, заявлені позивачем до стягнення, які стосуються витрат на постачання електричної енергії, надання послуг з вивезення побутових відходів, за надані послуги із централізованого постачання холодної води та відведення холодної і гарячої води, житлово-комунальні послуги по квартирі [ADDRESS] , на загальну суму 80 972 грн. 64 коп., не є необхідними витратами саме на утримання і збереження майна (квартири), в розумінні частини 3 ст. 390 Цивільного кодексу України. Крім того, позивач, на підтвердження таких витрат, не надав належних та достовірних доказів щодо укладення ним договорів на постачання електричної енергії, на надання послуг з вивезення побутових відходів, на надання послуг із централізованого постачання холодної води та відведення холодної і гарячої води, на житлово-комунальні послуги з відповідними постачальником електроенергії та надавачами житлових комунальних послуг. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що позивачем не було надано доказів того, що понесені витрати є необхідними витратами саме на утримання і збереження майна (квартири), виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed