Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

В травні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом (який уточнювала) до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа - Третя Миколаївська державна нотаріальна контора, про визначення часток в спільній сумісній власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку. Позовні вимоги мотивовано тим, що [INFO] померла [PERSON], яка заповіла все своє майно позивачу [PERSON], яка отримала в спадщину 35/100 частини житлового будинку - літ. « А-1», кам'яний, житловою площею 60, 5 кв. м. загальною площею 114, 6 кв.м, з сараєм - літ. «В», сараєм - літ. «В1» сараєм - літ. «В 11», сараєм - літ. «Г1» погрібом з шиєю - літ. «Дпд», вбиральнею - літ «Е», літньою кухнею - літ. « И», сараєм - літ. «Л», навісом - літ. «Т», тамбуром до літньої кухні - літ. « У», навісом - літ «Я1», спорудами № 5, I, II, огорожею № 4, 7, який розташований: [ADDRESS]. Відповідно до державного акту на землю від 03. 06. 2010 - вказано лише одного співвласника - [PERSON]. Та відповідно до додатку до цього акту до нього внесені всі чотири співвласники земельної ділянки - [PERSON], [PERSON] [PERSON] та [PERSON] Окремо на своє ім'я, [PERSON] отримати державний акт не змогла, оскільки на вказану земельну ділянку вже державний акт існує, та частки кожного співвласника не визначені, тому і не можливо видати акти окремо на кожного, через що державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори постановою від 16. 04. 2014 було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, яка розташована: [ADDRESS]. За вказаних обставин позивач звернулася до суду. Позивач та її представник до судового засідання не з'явилися, представник позивача суду надала заяву, в якій уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, викладені у позові обставини підтвердила, просила суд позов задовольнити. Відповідачі надали суду заяви, в яких просили суд справу розглядати за їхньої відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечували. Представник третьої особи Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори до судового засідання не з'явився, суд заявою повідомив про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON]. Після своєї смерті вона залишила заповіт від 01. 08. 2002, яким заповіла все своє майно позивачці [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, позивач [PERSON], отримала в спадщину 35/100 частини житлового будинку - літ. « А-1», камяний, житловою площею 60, 5 кв.м. загальною площею 114, 6 кв.м, з сараєм - літ. «В», сараєм - літ. «В1» сараєм - літ. «В 11», сараєм - літ. «Г1» погрібом з шиєю - літ. «Дпд», вбиральнею - літ «Е», літньою кухнею - літ. « И», сараєм - літ. «Л», навісом - літ. «Т», тамбуром до літньої кухні - літ. « У», навісом - літ «Я1», спорудами № 5, I, II, огорожею № 4, 7, який розташований: [ADDRESS]. 16. 04. 2014 вказане свідоцтво та право власності позивача на вказане майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, про що позивачем отримано відповідний витяг. 03. 06. 2010 було видано державний акти на ім'я лише одного співвласника - [PERSON]. Однак, до цього акту додається один додаток до якого, внесені всі чотири співвласники земельної ділянки - [PERSON], [PERSON] [PERSON] та [PERSON] Окремо на своє ім'я, [PERSON] отримати державний акт не змогла, оскільки на вказану земельну ділянку вже державний акт існує, та частки кожного співвласника не визначені, тому і не можливо видати акти окремо на кожного. Вступивши в спадкові права на житловий будинок, в позивача виникла необхідність оформлення земельної ділянки на своє ім'я, з приводу чого вона звернулася до нотаріуса за видачею свідоцтва про право власності на земельну ділянку. Постановою від 16. 04. 2014 державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, яка розташована: [ADDRESS] у зв'язку з тим , що порушені вимоги законодавства, а саме ст. 68-69 Закону України « Про нотаріат від 02.09.1993 року зі змінами та доповненнями, та на підставі п. 4.14 Глави 10 Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у відповідності з якою, державний нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину, перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства та склад спадкового майна, та на підставі ч. 4 ст. 89 Земельного кодексу України, згідно якої поділ земельної ділянки , яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачене законом або не встановлено судом. Також позивачем не було надано нотаріусу оригіналу держаного акту на земельну ділянку, що також робить неможливим видати свідоцтво про право власності на земельну ділянку. Згідно з рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22. 09. 1993 було визначено порядок користування спірною земельною ділянкою при домоволодінні [ADDRESS]. При цьому, [PERSON] належало 35/100 частки домоволодіння і згідно цієї частки і був встановлений порядок земельної ділянки цієї ж частки. Згідно з технічним звітом ДП «Миколаївський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 08. 10. 2014 № 9-860 про визначення часток у спільній сумісній власності земельної ділянки по [ADDRESS], частка [PERSON] складає 31/100 частки. Згідно з ч. 1 ст. 120 ЗК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею, спорудою, та на ту частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Відповідно до ст. 377 ЦК України якщо договором про вiдчуження житлового будинку, будiвлi або споруди розмiр земельної дiлянки не визначений, до набувача переходить право власностi на ту частину земельної дiлянки, яка зайнята житловим будинком, будiвлею або спорудою, та на частину земельної дiлянки, яка є необхiдною для їх обслуговування. В пункті 18 постанови Пленуму ВСУ від 16. 04. 2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що, вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. № 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. За такого, судом з'ясовано (в порядку, визначеному п. 18-1 постанови Пленуму ВСУ від 16. 04. 2004 № 7), що на теперішній час, законодавчо визначеної можливості укладення між відчужувачем і набувачем відповідного додатку до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку немає. Відповідно до п. а) ч.1 ст. 81 ЗК України (у редакції до 01 січня 2013 року) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини. Відповідно до пункту б) частини 1 статті 126 вказаного Кодексу (у редакції до 01 січня 2013 року), право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті, яка передбачає, що право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується свідоцтвом про право на спадщину. З 01. 01. 2013 відповідно до нових змін у законодавстві (прийняття Законів України «Про Державний земельний кадастр», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») державні акти на земельну ділянку взагалі перестали видаватися. Замість державного акту власник землі отримує свідоцтво про право власності на нерухоме майно (ст. 18 Закону «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень»). Згадане свідоцтво видається органами державної реєстрації прав на нерухоме майно, в тому числі і на права, які виникли до 01. 01. 2013, оскільки повноваження Держземагенства в частині державної реєстрації прав на земельні ділянки натепер припинені. Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України, при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право власності на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб. За такого, на момент отримання державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 807357 від 03. 06. 2010, частки співвласників домоволодіння [ADDRESS] у праві спільної часткової власності на земельну ділянку домоволодіння складали: у [PERSON] - 37/100 частки, у за [PERSON] - 31/100 частки, у [PERSON] - 32/200 частки, у [PERSON] - 32/200 частки, і в таких частках земельна ділянка домоволодіння належала співвласникам до смерті [PERSON] Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, викладених у п. 23 постанови пленуму від 30. 05. 2008 за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», коли відсутні умови для одержання у нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину підлягають судовому розглядові. Таким чином, до позивачки [PERSON], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], а також у передбаченому ч. 1 ст. 120 ЗК України порядку перейшло право власності і на земельну ділянку, на якій розміщена успадкована частка домоволодіння, що належала померлій [PERSON], а тому позивач набула права власності і на 31/100 часток земельної ділянки домоволодіння [ADDRESS]. З урахуванням положень ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України та роз'яснень, наданих Пленумом ВСУ у постановах від 16. 04. 2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», від 30. 05. 2008 за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Вимог про відшкодування понесеного судового збору позивачем не заявлялося. На підставі викладеного,

Outcome: approved