Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

В травні 2015 року позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнень позовних вимог та пояснень в судовому засіданні просить суд зобов`язати відповідача повернути малолітню дитину матері - позивачу у справі, по місцю реєстрації обох за адресою [ADDRESS], відібравши її у батька, який за твердженням позивача протиправно всупереч рішенню суду, яке набрало законної сили, про визначення місця проживання дитини утримує сина в себе, мотивуючи свої вимоги наступним. Так, з 19.03.2011 по 24.02.2014 сторони перебували у шлюбі, від якого мають сина - [PERSON], [INFO] Позивач наполягає на тому, що її чоловік 30.12.2013 вигнав її із дому - орендованої квартири [ADDRESS], де вони проживали разом із сином та батьками відповідача тривалий час. З того часу всіляко перешкоджає тому, щоб вона бачила спільного сина. Така поведінка відповідача змусила її звернутися до суду із позовом. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03.09.2014, яке набрало законної сили 24.02.2015, було визначено місце проживання малолітнього сина із матір`ю за адресою її реєстрації в [ADDRESS]. Проте, незважаючи на вищезазначене рішення відповідач дитину протиправно утримує в себе. Не заперечуючи того, що відповідач як батько має право бачити сина та приймати активну участь в його вихованні, позивач акцентує увагу суду на тому, що він самочинно змінив місце проживання дитини, кожного разу стверджує, що позивач погана матір, і тому навіть бачити сина їй не дозволяє, не кажучи вже про те, щоб виконувати рішення суду і погодитися із тим, що син має проживати із матір`ю. Позивач наводить перелік органів, організацій, посадових осіб, до яких вона зверталася для розв`язання даної проблеми, це і прокуратури як Обухівського, Святошинського районів відповідно Київської області і м. Києва, Генеральна прокуратура України, Прокуратура міста Києва, міський голова Обухова, Президент України, відповідні служби у справах дітей Обухівського району Київської області та Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації. І стверджує, що жоден з них посилаючись на те, що батько дитини має рівні права із матір`ю, не вирішили питання із тим, що батько не тільки всупереч рішенню суду утримує дитину в себе, але й фактично чинить їй перешкоди у спілкуванні з дитиною. Окремо позивач додає, що вони деякий час проживали разом в Обухові за визначеною судом в якості місця проживання адресою, зокрема, коли останній раз сварилися із відповідачем, відтак наявні, на її думку, всі підстави стверджувати про те, що з урахуванням резолютивної частини вищезазначених рішень позивач протиправно змінив місце проживання сина (а.с.3-8, 73, 75-76) Представники позивача кожний окремо вимагали від суду постановлення рішення про відібрання дитини, шляхом зобов`язання відповідача негайно повернути сина позивачу, допустити і негайне виконання даного рішення. Вважали, що така їх правова позиція цілком узгоджується із тими вимогами, які заявлені в позові. Відповідач проти задоволення позову заперечував, визнав, що дійсно всупереч вищезазначеному рішенню суду про визначення місця проживання дитини протиправно утримує сина в себе, оскільки вважає, що це рішення є незаконним і таким, що порушує права його дитини. Стверджує, що мати дитини кинула сина раз, тривалий час не цікавилася його долею, їй, вважав, взагалі син не потрібен, його вона розцінює як «іграшку». Саме з ним дитині краще, він сина і виховує, і утримує, в цьому йому допомагають його батьки. Дійсно, вони живуть на зйомній квартирі, проте будинок позивача в Обухові взагалі недобудований і проживання в ньому зашкодить стану здоров`я сина. Також стверджував, що він неодноразово пропонував позивачу побачити сина, але син їй байдужий. На запитання суду, чому в такому випадку позивач звертається до різноманітних інституцій із проблемою саме заборони батька для неї бачити і спілкуватися із дитиною, не кажучи вже про можливість сумісного проживання, відповіді не надав, лише зауважив, що синові буде краще із батьком. В категоричній формі знову відмовився виконувати рішення суду про визначення місця проживання сина із матір`ю. Враховуючи вік малолітнього [PERSON], 2011 р.н., рівень його розвитку щодо можливості висловити свою думку з приводу спору та те, що особиста участь в розгляді справи може завдати дитині душевного болю, надмірну емоційність та хвилювання, суд вважає, що особиста участь дитини в розгляді даної справи недоцільна. Представник третьої особи в судовому засіданні підтримала позов, підтвердила, що між сторонами склалися «непрості» відносини, що саме відповідач є ініціатором і провокатором конфліктів, що коли вони прийшли разом до Служби у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, то мати відповідача грубо відповідала співробітникам служби і всіляко перешкоджала у спілкуванні позивача із сином. Вона наполягала на тому, що ними було достовірно встановлено, що дитина не забула позивача, незважаючи на те, що тривалий час не бачила її та протягом останніх майже двох років не проживає із нею, матір не забула і як і раніше називає її «мамо». Пояснила, що отримувала позов з уточненням позовних вимог і ухвалу суду про необхідність надання висновку з приводу порушених в справі питань. На засіданні ж комісії вирішили визначитись із тим, чи є доцільним в контексті заявленого предмету позову як і раніше проживання малолітнього сина із матір`ю, оскільки як наведено вище, позивач тривалий час із ним не проживає і рідко його бачить. Відповідний висновок представлено суду. Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим (ч.1 ст.214 ЦПК України) Відповідно до ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення сторін, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Судовим розглядом встановлено, що сторони з 19.03.2011 по 07.03.2014 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого народили сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідно рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24.02.2014 та свідоцтвом про народження дитини (а.с.9,10) Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03.09.2014, яке набрало законної сили 24.02.2015 відповідно до ухвали Апеляційного суду м. Києва, визначено місце проживання сина [PERSON], 2011 р.н., з матір`ю за адресою [ADDRESS] (а.с.31-39) Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, з вищезазначених рішень судів вбачається, що між сторонами склалися складні неприязні стосунки, в центрі яких опинилася малолітня спільна дитина. Судами було встановлено, що позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом і акцентувала увагу на тому, що з кінця грудня 2013 року сторони разом не проживають, що саме відповідач забрав в неї сина і не дозволяє бачитися із дитиною. В 2014 році вона лише декілька разів бачила сина, побачення носили нерегулярний характер і не більше 1-2 годин один раз на тиждень. В свою чергу, відповідач заявив зустрічні вимоги про визначення місця проживання сина із ним, наполягаючи на тому, що позивач погана мати, кинула сина та байдужа до його виховання і фізичного зростання. Від останніх судових процесів стосунки між сторонами не налагодилися і сторони продовжують кожний стояти на своєму, зокрема, позивач на тому, що відповідач чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, утримує її в себе всупереч рішенню суду, а відповідач ці обставини визнає, проте пояснює, що дитині буде краще саме із ним. Також суд керується ч.1 ст.61 ЦПК України, згідно якої обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідач визнає, що «не буде» виконувати рішення судів про визначення місця проживання його сина із матір`ю, оскільки вважає їх незаконними, та наполягає на тому, що проживання сина із матір`ю завдасть шкоди здоров`ю останнього. Згідно ухвали ВССУ від 23.09.2015 касаційну скаргу [PERSON] на вищезазначені рішення судів було відхилено (а.с.123-126) Відповідно до ст.162 СК України якщо один із батьків самочинно, без згоди другого з батьків, з яким на підставі рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, в тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Норми даної статті є засобом запобігання самовільної зміни одним із батьків місця проживання дитини, оскільки не заохочує самоуправства, а містить правові засади для якнайшвидшого його припинення. Таким чином, суд вважає доведеним факт всупереч рішення суду, яке набрало законної сили, про визначення місця проживання дитини із матір`ю, самочинної зміни місця проживання дитини відповідачем. Вирішуючи даний спір також необхідно враховувати, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Статтею 14 вказаного Закону передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне зазначити, що дитина має право на рівне спілкування як з матір'ю, так із батьком, тому обмежувати її спілкування з матір`ю є недопустимим. При цьому, під час судового розгляду не було встановлено, що спілкування дитини з матір`ю негативно впливає на її поведінку або іншим чином шкодить її розвитку. У принципі 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку у атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не може, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю. За таких обставин, необхідно також враховувати вік дитини (4 роки) і те, що між дитиною та матір'ю в ранньому віці існує тісний зв'язок, розірвання якого може призвести до негативного впливу на розвиток дитини. При розгляді справи судом не були встановлені виключні обставини, які можуть бути підставою для висновку про те, що проживання сина із позивачем створюватиме реальну небезпеку для його життя та здоров`я або обставини змінилися так, що суперечать її інтересам (абзац 2 частини 1 статті 162 СК України) Навпаки, згідно висновку Служби у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації 07.10.2015 на засіданні комісії розглядалося питання щодо доцільності повернення [PERSON], 2011 р.н., матері, з урахуванням вище встановлених судом обставин. Служба зазначила, що на даний час малолітня дитина проживає із батьком на орендованій квартирі [ADDRESS]. Відповідно до акту обстеження, складеного працівниками ДНЗ №565 від 15.09.2015 у двокімнатній квартирі з усіма зручностями, дитина з батьком займають одну кімнату, в якій є іграшки, ліжко для дитини та шафа з речами. Відповідач всіляко перешкоджав та заперечував проти проведення працівниками служби обстеження житлово-побутових умов малолітнього син (а.с.121) Згідно ж акту обстеження житлово-побутових умов проживання дітей від 26.03.2014 відповідачу було рекомендовано представниками Служби прибрати у вищезазначеній квартирі, де вони проживають. Кімната, де проживали дитина із відповідачем потребували кращого освітлення та провітрювання (а.с.74) На засіданні ж комісії 07.10.2015 Служба встановила, що мати дитини - позивач у справі, проживає у приватному будинку в [ADDRESS]. Для дитини створені усі умови для виховання, розвитку та проживання, відведена окрема кімната. У висновку також зазначено, що під час спілкування з дитиною було встановлено, що у малолітнього [PERSON] є проблеми у розвитку мовлення, говорить короткими фразами, порушена вимова, що потребує негайного звернення до логопеда. Розвиток не відповідає віку, дитина дуже замкнена. При зустрічі з матір`ю дитина називає її мамою та гралася з нею. З боку батька бабуся постійно під час спілкування з дитиною перешкоджала нормальному проведенню роботи та намагалася забрати дитину. Заслухавши пояснення обох батьків, беручи до уваги вік малолітньої дитини, комісія і на даний зазначає, що комфортним для дитини місцем проживання дитини буде саме проживання її з матір`ю - позивачем у справі (а.с.121-122) Позивач також надала довідку про те, що вона заочно влаштувала сина у дошкільний навчальний заклад за місцем свого проживання (а.с.131) Останнє спростовує доводи відповідача про те, що мати взагалі не цікавиться власною дитиною. Навпаки, як вбачається з матеріалів справи, протягом останніх років саме відповідач чинив перешкоди у спілкуванні позивача із сином. Так, позивач починаючи від початку 2014 року зверталася до Обухівського міського голови, прокурора Обухівського району Київської області, прокурора Святошинського району м. Києва, Президента України, Генерального прокурора України, відповідних служб у справах дітей щодо того, що відповідач не дозволяє їй бачити власного сина і утримує його в себе (а.с.11-27) За цими фактами позивач зверталася і безпосередньо до відповідача шляхом направлення йому телеграм (а.с.40, 42-49) Факт чинення перешкод у спілкуванні з сином позивача і не заперечувався самим відповідачем, проте жодних обґрунтувань поганого впливу матері на дитину наведено с уду не було, як і не було надано доказів можливого негативного впливу спілкування чи проживання матері із сином для стану здоров`я останнього чи розумового розвитку. Проте, за встановлених судом обставин справи суд вважає цілком достатнім для захисту порушеного права позивача постановлення рішення із формулюванням «про відібрання дитини і повернення її за місцем проживання матері», незважаючи на те, що позивач ще просить суд зобов`язати відповідача не чинити перешкоди у проживанні позивача із сином, оскільки відповідно до п.5 ч.1 ст.367 ЦПК України суд допускає в інтересах дитини дане рішення до негайного виконання. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню і сума сплаченого позивачем судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved