Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-02 00:00:00

в серпні 2018 року позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості по сплаті аліментів та неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. В обґрунтування позову зазначено, що в період з 22.11.1997 року по 14.01.2014 рік позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу у них народились діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які після розірвання шлюбу залишились проживати з позивачем. Оскільки, шлюбні стосунки у сторін не склались і фактично були припинені в 2013 році, позивач звернулась до суду із позовом про стягнення аліментів на утримання дітей. Так, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 31.07.2013 року, з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі 2000,00 грн. на двох дітей, починаючи з 30.05.2013 року і до повноліття [PERSON] , [INFO] , а після досягнення [PERSON] , [INFO] повноліття, в розмірі 1286, 00 грн., щомісячно на утримання [PERSON] , [INFO] , до повноліття останньої. На виконання рішення суду було видно виконавчий лист та відкрито виконавче провадження, однак, стягнення аліментів на користь позивача не відбувалось. Починаючи з 30.05.2013 року відповідач ухиляється від сплати аліментів та їх не сплачуває. В подальшому, [PERSON] звернувся до суду із позовом про зменшення розміру аліментів. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17.07.2014 року, було зменшено розмір стягнутих із нього аліментів в розмірі 2000,00 грн. на користь [PERSON] на утримання дітей із 2000,00 грн. до Ѕ частини з усіх видів його заробітку. Представником [PERSON] 22.12.2014 року було отримано виконавчий лист на виконання рішення апеляційної інстанції. Виконавче провадження за рішенням суду від 31.07.2013 року було закінчено. Для примусового виконання зазначеного рішення суду апеляційної інстанції, позивач через свого представника 04.05.2018 року звернулась до суду із заявою про видачу виконавчого листа. Однак, було встановлено, що відповідачем до ВДВС рішення Апеляційного суду м. Києва від 17.07.2014 року подано не було, як і не було подано на виконання виконавчий лист про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів. Позивач вказує, що відповідачем в 2014 році до виконавчої служби виконавчий лист не було подано навмисно, в результаті чого стягнення аліментів не відбувалась, що свідчить про злісне ухилення відповідача від їх сплати. Станом на 15.08.2018 року за період з 30.05.2013 р. по 15.08.2018 р., за розрахунками позивача заборгованість відповідача по сплаті аліментів становить суму в розмірі 56736,45 грн., а також позивачем нараховано пеню за несвоєчасну сплату аліментів за вказаний період в сумі 16982,64 грн. З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги те, що, незважаючи на рішення суду про стягнення аліментів, відповідач аліменти не сплачував та не сплачує, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав та просить суд стягнути зазначену заборгованість та пеню за прострочення сплати аліментів з відповідача на свою користь. В квітні 2019 року позивач через свого представника [PERSON] звернулась до суду із заявою про збільшення позовних вимог та просила суд стягнути із відповідача на свою користь заборгованість по сплаті аліментів на утримання дітей в розмірі 143022,14 грн., а також пеню за прострочення сплати аліментів в сумі 137455,18 грн. Представник позивача в судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, з викладених в позові підстав. Одночасно зазначив, що відповідачем умисно не було подано до виконавчої служби виконавчий лист та, відповідно, виконавче провадження за рішенням апеляційної інстанції в 2014 році не було відкрито, а тому ці дії відповідача свідчать про його злісне ухилення від сплати аліментів та виконання судового рішення. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просив в його задоволенні відмовити, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві на позов та відзиві на заяву про збільшення позовних вимог. Одночасно вказав, що з 2014 року позивач не вживала заходів щодо примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів, заборгованість по аліментам нарахована позивачем самостійно та доказів ухилення відповідача від виконання судових рішень позивачем не надано. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що сторони із 22.11.1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14.01.2014 р. у справі № 752/17944/13-ц. За час перебування в шлюбі у сторін народились діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 31.07.2013 року, з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , були стягнуті аліменти в твердій грошовій сумі 2000,00 грн. на двох дітей, щомісячно, починаючи з 30.05.2013 року і до повноліття [PERSON] , [INFO] , а після досягнення [PERSON] , [INFO] повноліття, в розмірі 1286, 00 грн., щомісячно на утримання [PERSON] , [INFO] , до повноліття останньої. На виконання зазначеного рішення суду, 11.09.2013 року судом було видано виконавчий лист. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02.06.2014 року, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів було скасовано. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17.07.2014 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02.06.2014 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким зменшено розмір стягнутих аліментів з [PERSON] аліментів в сумі 2000,00 грн. на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з 2000,00 грн. до Ѕ частини з усіх видів його заробітку, а також стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі Ѕ частини з усіх видів заробітку, щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Постановою державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ в м. Києві від 18.03.2015 року, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Голосіївським районним судом м. Києві 11.09.2013 року було закінчено, в зв`язку з тим, що рішенням Апеляційного суду м. Києва, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02.06.2014 року було скасовано. Згідно зі ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права та свободи. Разом з тим, зазначена постанова державного виконавця та дії державного виконавця позивачем оскаржені не були та доказів на підтвердження звернення позивача, як стягувача, зі скаргою на дії та рішення державного виконавця в рамках виконавчого провадження про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів за рішенням суду від 31.07.2013 року, матеріали справи не містять. 04.05.2018 року, тобто майже через чотири роки після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції про зменшення розміру аліментів, - позивач через свого представника звернулась до суду із заявою про видачу виконавчого листа на виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 17.07.2014 року, однак, у відповідь на зазначену заяву їй було повідомлено, що виконавчий лист у справі було отримано 22.12.2014 року представником [PERSON] . Відповідно до листа Голосіївського ВДВС м. Київ ГУЮ у м. Києві від 21.06.2018 року, було встановлено, що виконавчі документи з примусового виконання рішення суду у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] не перебувають. В обґрунтування позову зазначено про те, що отриманий представником [PERSON] виконавчий лист на виконання рішення Апеляційного суду м. Києва у справі № 752/1332/14-ц, останнім, до виконавчої служби пред`явлено не було, однак, ці доводи повністю спростовані стороною відповідача у даній справі, зокрема, про це свідчить копія заяви [PERSON] , отримана ВДВС 30.01.2015 року, з проханням прийняти на виконання виконавчий лист, виданий Голосіївським районним судом м. Києва 28.01.2015 року (а.с.63). Крім того, відповідно до даних АСВП, було встановлено, що у відкритті виконавчого провадження за виконавчим листом від 28.01.2015 року у справі № 752/1332/14-ц було відмовлено на підставі п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 3 ст. 195 СК України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору судом. Відповідно до ч. 1 ст. 196 Сімейного кодексу України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Так, згідно зі ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Частинами 1, 4 ст. 194СК України визначено, що аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття. Заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а у разі спорусудом. Статтею 197СК України встановлено строк сплати заборгованості, звільнення від сплати заборгованості за аліментами. З урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Інших підстав звільнення від сплати заборгованості закон не визначає. Згідно ч. 3 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі. Порядок стягнення аліментів на утримання дітей визначено ст.ст.194-197СК України та ст.74 Закону України «Про виконавче провадження». Державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику: у разі якщо виконавчий документ уперше надійшов для виконання; за заявою сторін виконавчого провадження; у разі надсилання постанови до адміністрації підприємства, установи, організації, фізичної особи-підприємця для проведення відрахування із заробітної плати (доходів), пенсії, та стипендії боржника; у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку з надходженням виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби, за власною ініціативою; і інших передбачених Законом України«Про виконавчепровадження» випадках. Пунктом 12 розділу Х Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року №2832/5 встановлено, що виконавець у разі надходження виконавчого документа про стягнення аліментів у день відкриття виконавчого провадження повинен підрахувати розмір заборгованості зі сплати аліментів та разом з постановою про відкриття виконавчого провадження повідомити про нього стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості має бути помісячним і містити суму заробітної плати та інших доходів боржника, що залишилася після утримання податків, відсоток або частку заробітку (доходу), визначений виконавчим документом, загальну суму заборгованості. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 Сімейного кодексу України. Таким чином, діючим законодавством передбачено стягнення заборгованості по сплаті аліментів в межах виконавчого провадження та законодавець не вимагає окремого рішення суду про стягнення такої заборгованості, а встановлює порядок її стягнення в межах виконавчого провадження за рішенням суду про стягнення аліментів. Судом встановлено, що [PERSON] було пред`явлено виконавчий лист на виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 17.07.2014 року, однак, у відкритті виконавчого провадження було відмовлено та дії державного виконавця стороною позивача оскаржено не було. Крім того, позивачем у даній справі, у зв`язку з неотриманням аліментів, - не було доведено факт звернення до ВДВС щодо ходу виконавчого провадження та причин не нарахування аліментів, як і не доведено факт її звернення до виконавчої служби з метою примусового звернення до виконання рішення суду, ухваленого в 2014 році, про стягнення аліментів з відповідача в частці від заробітку. Також слід звернути увагу на те, що позивачем аж до травня 2018 року не вживались заходи щодо встановлення дійсних причин не нарахування аліментів та ходу виконавчого провадження вцілому, а тому заперечення відповідача в цій частині є слушними та такими, що заслуговують на увагу. В ході розгляду справи стороною позивача зазначалось про наявність у відповідача заборгованості по сплаті аліментів, яка позивачем обчислена самостійно, однак, доказів на підтвердження того, що заборгованість виникла в зв`язку з неналежним виконанням судового рішення в примусовому порядку та злісне ухилення відповідача від сплати аліментів без поважних причини, - матеріали справи не містять, а відтак позов в цій частині є безпідставним. Крім того, позивачем пред`явлено вимогу про стягнення з відповідача неустойки за прострочення сплати аліментів. Однак, суд вважає за необхідне звернути увагу сторони позивача на те, що відповідно до ст. 196 СК України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Як вбачається із постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 р. у справі № 572/1762/15ц (провадження № 14-37цс18), роз`яснено, що неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. ЇЇ завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Відповідно до ст. 81 ЦКП України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували належне звернення нею, як стягувачем, судового рішення до виконання, наявність заборгованості відповідача по сплаті аліментів, та те, що зазначена заборгованість утворилась з його вини, суд вважає позов про стягнення заборгованості по сплаті аліментів та неустойки за прострочення сплати аліментів, є необґрунтованим та безпідставним, в з`язку з чим в його задоволенні слід відмовити. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України і, в зв`язку з відмовою у задоволенні позову, вони компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed