Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-29 00:00:00

В червня 2017 позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що їй на праві власності належить житловий будинок № 16 по вул. Шнурківської (колишня 1 Травня) в м. Словянську Донецької області. У вищезазначеному будинку зареєстрований її син [PERSON], [INFO], який фактично не мешкає в будинку з 1996 року. Восени 2014 року син позивача виїхав з України до РФ на заробітки, після чого до місця мешкання не повертався. З телефонних розмов з сином та невісткою позивачу стало відомо, що він не має наміру повернення до міста Словянська. Таким чином, відповідач до теперішнього часу зареєстрований у вищезазначеному житловому будинку, хоча фактично в ньому не мешкає більше одного року, а позивач сплачує комунальні платежі згідно чисельності зареєстрованих осіб, у звязку з чим позивач вимушена звернутися до суду з позовом про визнання [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком № 16 по вул. Шнурківської в м. Словянськ Донецької області. В судове засідання позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задоворльнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с.27), про причини неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши представника позивача, свідків, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.11.1991 року та договору купівлі-продажу від 11.07.2005 року, [PERSON] належить будинок № 16 по вул. 1 Травня в м. Словянськ Донецької області (а.с.17-18). Відповідно до домової книги для реєстрації громадян, що проживають в [INFO], [PERSON] зареєстрований у вказаному будинку з 06.09.2006 року (а.с.10-16). Як вбачається з акту про фактичне проживання Комітету мікрорайону «Центр-1» м. Словянська Донецької області від 05.05.2017 року, керівник мікрорайону [PERSON], сусіди [PERSON] та [PERSON] засвідчили, що з 1996 року по теперішній час [PERSON] не проживає в [INFO], його особисті речі в будинку відсутні (а.с.8). Викладене в акті також підтверджується показаннями свідків допитаних в судовому засіданні. Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що [PERSON] є її сусідкою. Відповідач [PERSON] з 1996 року по теперішній час не проживає в [INFO], перешкод в проживанні йому ніхто не чинить, його особистих речей в будинку немає. Підтвердила, що приймала участь у складанні Акту про фактичне проживання від 05.05.2017 року та засвідчила свій підпис у ньому. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що [PERSON] є її сусідкою. Відповідач [PERSON] з 1996 року по теперішній час не проживає в [INFO], перешкод в проживанні йому ніхто не чинить, його особистих речей в будинку немає. Підтвердила, що приймала участь у складанні Акту про фактичне проживання від 05.05.2017 року та засвідчила свій підпис у ньому. Вирішуючи питання стосовно визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована\~Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Так, відповідно до ч. 4\~ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених\~Конституцією України\~та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1\~ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2\~ст. 5 Господарського кодексу України). Згідно до\~ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ\~Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав\~від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,\~статті 316-319 ЦК України). Згідно зі ч. 1, 2\~ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до\~статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд вважає, що з показань свідків та наданих суду документів достовірно встановлено, що [PERSON] був відсутній за адресою будинок № 16 по вул. 1 Травня в м. Словянськ Донецької області без поважних на те причин, з 1996 року, будь-яких домовленостей між ним та власником житла в судовому засіданні не встановлено, тому суд вважає, що він втратив право на користування житловим приміщенням. Суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2\~ст. 405 ЦК України, який передбачає втрачання права користування житлом члена сімї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідач у спірному будинку не мешкає, тому наявні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позов підлягає задоволенню. \~

Outcome: approved