Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

В січні 2020 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсними договору дарування жилого будинку [ADDRESS] . В позові зазначає,що їй на праві власності з 05.05.1996 р.належав вказаний вище жилий будинок,успадкований після смерті матері,де вона наразі мешкає. Також у будинку зареєстрований її син відповідач [PERSON] ,інших родичів позивач не має. Через стан здоров`я та похилий вік, позивач потребує стороннього догляду,особливо під час загострення хронічних хвороб ,допомоги по господарству у купівлі продуктів харчування,ліків тощо. 24.10.2019 р. позивачка подарувала вказаний вище будинок відповідачу, який на підставі усної домовленості зобов`язався у разі дарування йому будинку,утримувати позивачку довічно,піклуватись та допомагати,купувати все необхідне,сплачувати комунальні платежі,що позивач розраховувала отримати внаслідок вчинення правочину щодо належного їй майна. Як зазначає\~позивач, укладений 24.10.2019 р.договір дарування не відповідає її внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину. Фактично волевиявлення позивачки було направлено на відплатне відчуження єдиного власного майна,оскільки відповідач стверджував,що після дарування йому будинку позивачки,він забезпечить її повне матеріальне утримання,догляд,допомогу,особисту підтримку. Позивач вказує,що після укладання договору дарування будинку,відповідач припинив піклуватись про неї,ліків та продуктів харчування не купує,постійним доглядом не забезпечує,комунальні платежі не сплачує,тобто ті наслідки ,на які розраховувала позивачка при укладанні договору,не настали. Позивач зазнаачає,що була всупереч своєму волевиявленню позбавлена власності,оскільки укладений нею з відповідачем 24.10.2019 р.договір дарування будинку є результатом помилки щодо змісту та предмету цього правочину,а також прав та обов`язків сторін,які мають істотне значення. Так, позивач зазначає,що ніколи на мала наміру на укладання договору дарування з будь-якою особою,лише для того,аби безвідплатно його обдарувати,оскільки іншого житла,крім спірного будинку,вона не має,постійно у ньому проживає та сплачує за утримання,позбавившись після укладання договору дарування права на субсидію. Помилка щодо цих обставин є істотною,оскільки при укладанні договору дарування позивач не розраховувала залишитись без власного житла та втратити можливість в повній мірі розпоряджатись своєю власністю безвідплатно,відповідач брав на себе обов`язок забезпечити їй проживання в умовах піклування та повного матеріального довічного забезпечення. Посилаючись на ці обставини, позивач з підстав,передбачених ст.229 ЦК України просить суд визнати недійсним договір дарування будинку [ADDRESS] , укладений 24.10.2019 р.між нею та відповідачем [PERSON] , посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Саламатовою М.В., скасувати державну реєстрацію його прав власності та поновлення державної реєстрації прав власності за нею. Ухвалою суду від 14.02.2020 р.було відкрито загальне позовне провадження у справі. Відповідач відзиву на позов не подав. Третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Саламатова М.В.письмових пояснень суду не подавала. В судовому засіданні у вступному слові представник позивача адвокат Вишняков Д.О. позов підтримав з наведених у ньому підстав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих причин,викликались шляхом вручення судової повістки особисто під розписку,заяв про відкладення розгляду справи з поважних причин не подавав,що є підставою для розгляду справи без його участі та постановлення заочного рішення на підставі наявних доказів. Третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округуСаламатова М.В.в судове засідання не з`явилась,надала письмову заяву про розгляд справи без її участі. Всебічно вивчивши обставини справи, заслухавши представника позивача,допитавши свідка,дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений обґрунтовано,підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено та перевірено доказами, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ,виданого 05.05.1996 р.П`ятою Запорізькою державною нотконторою, [PERSON] на праві власності належав жилий будинок [ADDRESS] . Згідно пенсійного посвідчення № [NUMBER] , [PERSON] ,1949 р.н.,перебуває на обліку в УПФУ та отримує пенсію за віком . Як вбачається з виписки із медичної картки амбулаторного хворого, [PERSON] має хронічні захворювання,з якими перебуває на обліку у сімейного лікаря. 24.10.2019 р.між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування жилого будинку [ADDRESS] ,посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Саламатовою М.В.та зареєстрований в реєстрі :номер запису про право власності 33827303. Згідно із ч.3 ст.203 ЦК України ,волевиявлення учасника правочину повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі,правочин повинен бути направлений на реальне настання наслідків,обумовлених ним. Частиною 1 ст.\~215\~ЦК України встановлено, що однією з підстав недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3,5 та 6 ст. 203 ЦК України. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом (ч.1 ст.229 ЦК). З роз`яснень, які викладено в п.19 постанови Пленуму Вверховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 № 9 вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. За змістом вказаних роз`яснень,під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта,предмета чи інших істотних умов угоди,що вплинуло на її волевиявлення,при відсутності якого за обставинами справи можна вважати,що угода не була б укладена. При цьому слід ураховувати, що на волю особи не впливали ані сторонні особи, ані інші причини, тобто не було деформації волі ззовні. Помилкове уявлення особи про певні обставини, що мають значення для правовідносин, які складаються внаслідок вчинення правочину, було сформоване самою особою, її світоглядом, власними уявленнями та оцінками. Тобто, помилка не є результатом навмисних дій іншого учасника правочину. Помилці може сприяти відсутність належної обачності, переоцінка учасником правочину свого досвіду чи можливостей. Воля суб`єкта при укладенні угоди відповідає його волевиявленню, проте формування такої волі відбувається внаслідок неправильного уявлення про обставини, які мають істотне значення для сторони, що укладає угоду,коли особа взагалі не має уявлення про обставини, які мають для неї суттєве значення та не приділяє уваги виявленню даних обставин і в результаті відсутності таких відомостей укладає угоду, або, коли особа має певне уявлення про необхідні обставини, проте помиляється щодо певних моментів. Помилка, яка істотним чином впливає на формування волі однієї зі сторін правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Такий висновок зумовлюється, окрім змісту загальних вимог, яких необхідно дотримуватися при вчиненні правочину (ст. 203 ЦК), й словосполученням «вчинено під впливом помилки». Відповідно до ст.717 ЦК України,за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст.ст.203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав,що він знайомий з позивачкою та відповідачем [PERSON] ,з яким навчався в одному класі,мешкає по сусідству з позивачкою,яка в силу похилого віку та стану здоров`я потребує допомоги і догляду. [PERSON] навідує матір періодично,проте постійного догляду їй не забезпечує,допомоги у господарстві не надає,у разі потреби купувати продукти харчування та ліки,позивачка звертається з відповідним проханням до сусідів,в тому числі до свідка. Відносини між позивачкою та [PERSON] прохолодні,останній живе власним життям,допомагати матері у господарстві та в інших потребах не бажає,про що остання скаржилася сусідам. Показання вказаного свідка підтверджують пояснення представника позивача та викладені у позові обставини про те,що позивач ,укладаючи договір дарування будинку,розраховувала на піклування,догляд,матеріальну підтримку з боку відповідача ,проте цього не отримала. Відповідач протягом розгляду справи цих обставин не спростував. Таким чином,суд дійшов до висновку,що між сторонами був укладений договір,який за домовленістю між ними встановлюв обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника дії майнового та немайнового характеру,він не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Крім того,суд дійшов до висновку,що неправильне сприйняття позивачем фактичних обставин правочину,обов`язків відповідача відносно неї за цим правочином, вплинуло на її волевиявлення,з пояснень позивача та свідка встановлено відсутність волевиявлення [PERSON] під час укладення нею договору на безоплатну передачу у власність відповідача будинку, який є її єдиним житлом. Позивач, як особа похилого віку,1949 р.н.,яка за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише через те,що помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем. Помилка про ці обставини є суттєвою,про що свідчить той факт,що позивач внаслідок укладання оспорюваного правочину залишилася без власного житла,маючи похилий вік та хворобливий стан,не може за рахунок розпорядження своєю нерухомістю забезпечити собі сторонній догляд та утримання. Натомість відповідач не довів,що вчинив будь-які дії,які б компенсували позивачці втрату власного житла,оплачував комунальні послуги,забезпечив їй догляд,піклування у необхідному обсязі тощо. Зазначене свідчить про те,що під час укладання між сторонами договору дарування від 24.10.2019 р.,його зміст суперечив актам законодавства та моральним засадам суспільства,не відповідав внутрішній волі позивачки та не мав реального настання наслідків,обумовлених ним. Оскільки невідповідність внутрішньої волі і волевиявлення означає, що справжньої волі, справжнього бажання укласти угоду немає,ігнорування або зневажання справжньої волі особи, яка вчиняє правочин під впливом помилки, було б несправедливим і неправильним,лише реальна\~воля осіб\~має породжувати\~цивільні права\~та обов`язки ,така\~угода не\~може охоронятися\~законом,\~тому порушене\~право власності\~позивача підлягає\~захисту шляхом\~визнання оспорюваного\~договору дарування\~недійсним з\~підстав,передбачених\~ст.229\~ЦК України. Висновки суду повністю узгоджуються з роз`ясненнями Верховного Суду України про порядок застосування зазначеної норми матеріального права у постанові від 18.06.2014 року по справі № 6-69цс14,\~правовий висновок якого в силу ст.\~360-7\~\~ЦПК\~України є обов`язковим для застосування у подібних правовідносинах. \~Відповідно до вказаної постанови Верховного Суду України,помилканеправильне сприйняття особою позивача фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, що грунтується на встановленому факті відсутності волевиявлення особи під час укладення нею договору про безоплатну передачу у власність особи відповідача будинку, який є її єдиним житлом, та двох земельних ділянок. Позивач як особа похилого віку, яка за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність особи відповідача лише за певної умови й, укладаючи спірні договори, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем. Як передбачено ст.16 ЦК України ,кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права і інтересу,способами захисту якого є,зокрема,визнання недійсним правочину та поновлення права ,яке існувало до його порушення. Оскільки порушення прав власності позивача на нерухоме майно знайшло своє підтвердження ,іншим способом захистити права позивача неможливо, позивач обгрунтовано звернувся до суду з позовом про захист свого особистого майнового права у спосіб, передбачений ст.16 ЦК України. Відповідно до ст.141 ЦПК України позивач не заявляла про розподіл судових витрат. На підставі ст.16,203,229 ЦК України, 12,13,76,81,258,259,265,353,355 ЦПК України,суд-

Outcome: approved