Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-10 00:00:00

Головний лікар КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просив вирішити питання про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку [PERSON], який є інвалідом ІІ групи по психічному захворюванню безстроково. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03.04.2006 року [PERSON] визнаний недієздатним. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06.04.2016 року опікуном призначений його дядько [PERSON] Із анамнезу відомо, що спостерігається у лікаря-психіатра з 1993 року з діагнозом: «Резідуальна шизофренія з вираженим змішаним типом дефекту». У клінічній картині захворювання домінує емоційно-вольове зниження та психопатоподібні форми поведінки. Багаторазово лікувався стаціонарно у КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР. Госпіталізації часті, останнє стаціонарне лікування з 16.09.16 року по 10.11.16 року, був виписаний в Преславський будинок-інтернат. У заяві опікуна зазначено, що психічний стан [PERSON] змінився з 07.07.2017 року, коли він самостійно пішов з території будинку-інтернату, де були спроби суїциду. Після повернення додому до опікуна був викликаний наряд поліції та бригада швидкої медичної допомоги. 09.07.2017 року бригадою швидкої медичної допомоги [PERSON] доставлений в приймальне відділення КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР у супроводі опікуна та оглянутий черговим лікарем приймального відділення, який кваліфікував стан, як загострення хронічного психічного розладу. [PERSON] був госпіталізований у примусовому порядку. 09.07.2017 року був оглянутий комісією лікарів-психіатрів. Під час огляду встановлено, що [PERSON] перебуває у ясній свідомості, усі види орієнтувань збережені. Мовний контакт носить формальний характер. Останній пояснив, що втік з інтернату, тому що йому там не подобається, він хоче жити в Запоріжжі. Афективно заряджений на адресу опікуна, винить його в госпіталізації. По ходу бесіди наростає дратівливість. Емоції, міміка бідні. Настрій нестабільний. Мислення аморфне. Інтелект, пам'ять без грубої патології. Обмани сприйняття заперечує. Активно маячних ідей не висловлює. Себе психічно хворим не вважає. Критики до хвороби немає. Теперішній стан [PERSON] можна кваліфікувати, як важкий психічний розлад у формі резідуальної шизофренії з вираженим змішаним типом дефекту (емоційно-вольовим, психопатоподібним) з аутоагресивними тенденціями (суїцидальні спроби). Приймаючи до уваги погіршення психічного стану, хворий не може здійснювати свої основні життєві потреби на рівні, які забезпечують його життєдіяльність, лікування можливо тільки в умовах психіатричного стаціонару. У судовому засіданні представник психіатричного закладу доводи заяви підтримала з підстав, викладених в ній, і просила суд задовольнити заяву. Законний представник [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні заяву підтримав і наполягав на примусовій госпіталізації останнього. [PERSON] у судовому засіданні щодо примусової госпіталізації не заперечував. Прокурор заяву підтримала і просила суд винести рішення про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу у примусовому порядку. Суд, заслухавши пояснення представника заявника, лікаря-психіатра, особи, щодо якої вирішується питання про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку, її законного представника, думку прокурора, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. У своєму рішенні Європейський Суд з прав людини (справа «[PERSON] проти України») від 17.04.2014 року зазначив, що особа не може вважатися «Психічно хворою» та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов; по-перше, об'єктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання. Як вбачається з висновку комісії лікарів-психіатрів від 09.07.2017 року, теперішній стан хворого [PERSON], [INFO], кваліфіковано, як важкий психічний розлад у формі резідуальної шизофренії з вираженим змішаним типом дефекту (емоційно-вольовим, психопатоподібним) з аутоагресивними тенденціями (суїцидальні спроби). Приймаючи до уваги погіршення психічного стану, хворий не може здійснювати свої основні життєві потреби на рівні, які забезпечують його життєдіяльність, лікування можливо тільки в умовах психіатричного стаціонару (а.с. 2). Надані суду пояснення лікаря-психіатра, зокрема, про те, що [PERSON] вже багато років проходить курс лікування у психіатричній лікарні і внаслідок захворювання являє потенційну соціальну небезпеку для себе і оточуючих, суд вважає доказами по справі, підтверджуючими необхідність госпіталізації [PERSON] до психіатричного закладу у примусовому порядку. Таким чином, зібрані у справі докази і їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення заяви.

Outcome: approved