Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

В червні 2017 року ПАТ «Універсал Банк» (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), третя особа: [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що 18.06.2008 року між позивачем та [PERSON] було укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг № BL3023 та додаткову угоду № BL3023/К-1 до Генерального договору про надання кредитних послуг, відповідно до умов якого позивальнику надано в межах ліміту грошові кошти у розмірі 520000,00 доларів США строком до 31.05.2009 року зі сплатою відсотків у розмірі 13,45 % річних за користування кредитом. У зв'язку із невиконанням позичальником взятих на себе зобов'язань, Шевченківським районним судом міста Києва 13.09.2013 року було ухвалено рішення, яким задоволено позов ПАТ «Універсал Банк» та стягнуто з солідарно з [PERSON], ТОВ «Уно Піца» заборгованість за кредитним договором в сумі 4284767,94 грн. Вказаним судовим рішенням було стягнуто тіло кредиту, нараховані включно до 03.01.2013 року відсотки та підвищені відсотки. Станом на день звернення до суду з позовом рішення суду не виконано і станом на 23.05.2017 року заборгованість складає 864739,40 доларів США, що складається із суми дострокового стягнення кредиту в розмірі 507369,06 доларів США, відсотки 340727,24 доларів США, 16643,10 доларів США підвищених відсотків. Також позивач звертав увагу на те, що 13.10.2013 року Шевченківський районний суд міста Києва виніс рішення, яким здійснив поділ майна подружжя - [PERSON] та [PERSON] і встановлено, що боргові зобов'язання за спірним договором несе не тільки [PERSON], а й [PERSON], оскільки до неї перейшло право власності на ? частину предмета іпотеки, який слугував забезпеченням кредитного договору. Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з [PERSON] суму в розмірі 50000,00 доларів США в рахунок погашення заборгованості по тілу кредиту за Генеральним договором про надання кредитних послуг № BL3023 та додатковою угодою № BL3023/К-1 до Генерального договору про надання кредитних послуг від 18.06.2008 року. Ухвалою суду від 07.07.2017 року було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 20.10.2017 року. 29.09.2017 року від представника відповідача надійшли заперечення на позов, в яких вона позов не визнала та просила суд відмовити у його задоволенні. При цьому посилалась на пропуск строку позовної давності позивачем для звернення до суду із позовом, оскільки він, скориставшись своїм правом на дострокове стягнення боргу в 2013 року, змінив строк позовної давності. Окрім того, іпотечний договір, укладений між позивачем та третьою особою, за яким було проведено поділ майна, був визнаний судом недійсним. Також, позивачем жодним доказом не доведено того, що кредитні кошти, які надавались третій особі, були використані в інтересах сім'ї, а тому не доведено обов'язок відповідача нести відповідальність по кредитним зобов'язанням нарівні із своїм чоловіком [PERSON]. Ухвалою суду від 02.02.2018 року, було призначено у даній справі підготовче засідання на 07 червня 2018 року на 12:45 год. 13.04.2018 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній посилався на недопущення подвійного стягнення, оскільки судом вже було стягнуто суму боргу з третьої особи. В даному випадку, позивач має право лише на стягнення з третьої особи сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України з третьої особи, а не з відповідача. Також представник посилався на пропуск строку позовної даності, оскільки банк в 2013 року скористався своїм правом на дострокове стягнення боргу, а із даним позовом позивач звернувся в червні 2017 року. Також посилався на те, що вимоги до [PERSON] є необґрунтованими, оскільки вона не набувала статусу іпотекодавця за іпотечним договором та позивачем не доведено, що кредитний договір укладався в інтересах сім'ї. 07.06.2018 року від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Судове засідання, призначене на 07.06.2018 року, було відкладене на підставі ст. 223 ЦПК України за клопотанням представника позивача на 01.10.2018 року. В судовому засіданні 01.10.2018 року представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення. В судовому засіданні 01.20.2018 року представник відповідача позов не визнала та просила суд відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених у відзиві на позов. Третя особа в судове засідання 01.10.2018 року не з'явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась належним чином. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що 18 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] було укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг № BL 3023 та додаткову угоду № BL 3023/К-1 до Генерального договору про надання кредитних послуг, відповідно до умов якого позивальнику надано в межах ліміту грошові кошти у розмірі 520000,00 доларів США строком до 31.05.2009 р. зі сплатою відсотків у розмірі 13,45% річних. У зв'язку із неналежним виконанням взятих на себе зобов'язань за кредитним договором та виниклою заборгованістю, ПАТ «Універсал Банк» звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON], ТОВ «Уно Піца» про стягнення заборгованості. Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13.09.2013 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18.06.2014 року, позов ПАТ «Універсал Банк» задоволено. Стягнуто з [PERSON] та ТОВ «Уно Піца» солідарно заборгованість за Генеральним договором про надання кредитних послуг № BL 3023 та додатковою угодою № BL 3023/К-1 від 18.06.2008 року в сумі 4 284 767,94 грн. та судові витрати. При цьому судом встановлено, що станом на 03.01.2013 року заборгованість складає 536 065,05 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 4 284 767,94 грн., яка складається з простроченої заборгованості по кредиту 507 369,06 доларів США, відсотків 28 558,44 доларів США, підвищених відсотків - 105,55 доларів США. Відповідно до вимог ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. З огляду на зазначене, і це не заперечується представником позивача, банк скористався своїм правом на захист порушеного права шляхом дострокового повернення частини позики, що залишилася та стягнення процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Зважаючи на те, що заборгованість не було сплачено [PERSON], станом на 23.05.2017 року заборгованість становить 864739,40 доларів США, що складається із суми дострокового стягнення кредиту в розмірі 507369,06 доларів США, відсотки 340727,24 доларів США, 16643,10 доларів США підвищених відсотків Разом із тим, позивач заявив вимоги про стягнення з відповідача 50000,00 доларів США тіла кредиту. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Відповідно до висновків, які містяться в Постанові [PERSON] Верховного Суду від 28 березня 2018 року у Справі № 444/9519/12 (Провадження № 14-10цс18): «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання». З огляду на зазначене, вбачається, що пред'явивши вимогу про дострокове стягнення суми боргу на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України, банк втратив право в подальшому нараховувати передбачені договором проценти за кредитом. В даному випадку, позивач наділений правом на стягнення сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Проте, позов заявлено до [PERSON] про стягнення 50000,00 доларів США в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту. Обґрунтовуючи свої вимоги до відповідача, позивач посилався на те, що 13.10.2013 року Шевченківський районний суд міста Києва виніс рішення, яким здійснив поділ майна подружжя - [PERSON] та [PERSON] і встановлено, що боргові зобов'язання за спірним договором несе не тільки [PERSON], а й [PERSON], оскільки до неї перейшло право власності на ? частину предмета іпотеки, який слугував забезпеченням кредитного договору. Так, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13.10.2014 року у справі № 761/6911/14-ц було поділено майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] наступним чином: Визнано за [PERSON] право власності ? частину нежилих приміщень з №1 по №20 групи приміщень №200 (в літ. А) загальною площею 408,30 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS]. Визнано за [PERSON] право власності 1/2 частину нежилих приміщень з №1 по №20 групи приміщень №200 (в літ. А) загальною площею 408,30 кв.м., які розташовані за адресою : [ADDRESS]. В процесі розгляду вказаної справи було встановлено, що 18.06.2008 року між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, згідно з яким останній передав в іпотеку нерухоме майно - нежилі приміщення з №1 по №20 групи приміщень № 200 (в літ. А) загальною площею 408,30 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS], заставна вартість якого згідно звіту становить 3371000,00 грн., який укладено в забезпечення виконання Генерального договору про надання кредитних послуг №BL3023 від 18.06.2008 року, укладеного між відповідачем та третьою особою. В подальшому, 09.09.2011 було укладено договір про внесення змін до договору іпотеки та 17.09.2009 року додаткову угоду до договору іпотеки та 17.09.2009 року, що стосуються укладання додаткових угод до Генерального договору про надання кредитних послуг №BL3023 від 18.06.2008 року. Згідно із Правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 20.02.2013 року у справі № 6-163цс12: «відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби». Таким чином, позивачу необхідно довести, що кредитний договір було укладено третьою особою в інтересах сім'ї, а також те, що кошти, які були отримані за кредитом були використані в інтересах сім'ї. Разом із тим, позивач, на підтвердження вказаних обставин не надає суду жодних доказів, зазначивши лише, що було проведено поділ іпотечного майна. Проте, із матеріалів справи вбачається, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 27.04.2015 року, яке було залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.08.2015 року, було визнано недійсним договір іпотеки нерухомого майна - нежитлової нерухомості від 18.06.2008 року, укладений між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою Світланою Володимирівною та зареєстрований в реєстрі № 2448. Скасовано заборону на відчуження нежилих приміщень з № 1 по № 20 групи приміщень № 200 (літ. А) загальною площею 408,30 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS], накладену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою Світланою Володимирівною на підставі посвідченого нотаріусом та укладеного між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] договору іпотеки нерухомого майна - нежитлової нерухомості від 18.06.2008, зареєстрованого в реєстрі № 2448 та вилучити запис про заборону відчуження зазначених в договорі нежилих приміщень з Єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З огляду на вказані обставини, підстави для стягнення суми боргу з саме з [PERSON] відсутні. Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності слід зазначити наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Так із матеріалів справи вбачається, що строк виконання основного зобов'язання було змінено пред'явленням позивачем в квітні 2013 року позову до [PERSON] та ТОВ «Уно Піца» про дострокове стягнення боргу за кредитним договором, однак із даним позовом позивач звернувся засобами поштового зв'язку 12.06.2017 року, а тому позивачем було пропущено трирічний строк позовної давності. Вказаний висновок узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 30.05.2018 року під час розгляду справи № 598/938/15-ц (провадження № 61-16317св18), зазначивши, що: «використовуючи своє право згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, шляхом пред'явлення позову про стягнення усього розміру заборгованості за кредитними договорами до кінцевого терміну, банк змінив строк виконання зобов'язання. Цим банк як кредитор одночасно також змінив момент початку перебігу позовної давності за його вимогами, який слід рахувати з дати пред'явлення позову». Разом із тим, пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 19.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Проте, в даному випадку, суд дійшов до висновку про те, що позов не доведено та у задоволенні позову було відмовлено з цих підстав, що є самостійною підставою для цього. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed