Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-30 00:00:00

В січні 2016 року позивач [PERSON] звернулася в суд з цим позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], посилаючись на неналежне виконання ними своїх зобовязань за договором довічного утримання від 07 вересня 2011 року, внаслідок чого порушуються її права. В судовому засіданні [PERSON] та її представник адвокат [PERSON], який діє на підставі відповідних повноважень / т. 1, а.с. 23, 26 /, заявлений позов підтримали, просили задовольнити його. З пояснень сторони позивача вбачається, що 07 вересня 2011 року між позивачем та відповідачами було укладено договір довічного утримання, за яким відповідачі взяли на себе зобовязання доглядати позивача та утримувати її довічно, а та передала їм у власність одну із своїх квартир. Незважаючи на це, відповідачі, як набувачі нерухомого майна позивача, з самого початку укладення такого договору його умов належним чином не виконували, побутових послуг не надавали, лікарські засоби для відчужувача не придбавали, медичною допомогою не забезпечували, їхню їжу позивачу споживати було бридко, така їжа завжди була пересоленою, що негативно відображалося на її здоровї. Крім того відповідачі не забезпечували її грошима в сумі 500 гривень на місяць та не обробляли належну їй земельну ділянку, яка перетворилася на звалище. Протягом всього терміну дії оспорюваного договору догляд за позивачем здійснювала соціальний працівник на основі відповідних договорів про надання соціальної допомоги. На думку сторони позивача, між сторонами по справі склалися і існують такі відносини, які виключають можливість не тільки їх нормального спілкування, але й виконання умов договору утримання. Відповідачі [PERSON], [PERSON], а також їхній представник адвокат [PERSON], що діє на підставі відповідних повноважень / т.1, а.с. 53, 54 /, заявлений позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні. З пояснень сторони відповідачів слідує, що свої зобовязання за договором догляду позивача, яка доводиться їм родичкою, вони виконували належним чином за всіма його умовами. При цьому всіляко намагалися догодити [PERSON], оскільки знали по стан її здоровя через наявність інвалідності. Не заперечували того факту, що після набуття права власності на квартиру позивача за відповідним договором, дозволили проживати в ній своєму сину, що не суперечить ні договору довічного утримання, ні чинному законодавству. Як стверджували відповідачі, декілька разів на тиждень вони готували та доставляли їжу до місця проживання позивача в її іншій квартирі, за свої кошти купували їй ліки, обробляли належну їй земельну ділянку. З цих підстав вважають, що воля позивача на розірвання договору довічного утримання фактично відсутня і на даний час вона перебуває під стороннім впливом, не усвідомлюючи відповідних наслідків розірвання такого договору. Заслухавши пояснення сторін і їх представників, показання свідків обох сторін, оглянувши та вивчивши оригінали окремих документів, дослідивши письмові докази по справі, надані сторонами на засадах змагальності і диспозитивності, та, проаналізувавши їх в сукупності, суд приходить до переконання про те, що заявлений позов підлягає до часткового задоволення з наступних обгрунтувань. Як встановлено судом, позивач [PERSON] відповідно до висновку медико соціальної експертної комісії від 02 січня 2013 року є інвалідом першої групи і така інвалідність їй встановлена безстроково / т. 1, а.с. 15 /. 07 вересня 2011 року між позивачем і відповідачами [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання (догляду), за яким [PERSON], як відчужувач, передала у власність відповідачів, як набувачів, належну їй на праві приватної власності квартиру № 6, що знаходиться за адресою: Полтавська область, м. Миргород, вул. Гоголя, 42/1. В свою чергу набувачі взяли на себе обовязки у встановлені строки та обсязі, передбаченому цим договором, здійснювати утримання (догляд) відчужувача в обсязі, передбаченому пунктом 2.2 договору / т. 1, а.с. 7 10 /. Згідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 27 ч. 2 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті. При розгляді справи сторона позивача наполягала на тому, що відповідачі в супереч умовам укладеного договору, деяких своїх зобовязань не виконували взагалі, а деякі в більшості випадків виконували вкрай неналежно. На підтвердження цього стороною позивача суду надано копію акту обстеження стану земельної ділянки від 04 січня 2016 року, розташованої в с. Ярмаки Миргородського району, яка належить позивачу, за змістом якого ця земельна ділянка протягом декількох років ніколи і ніким не оброблялася, включаючи і відповідачами. На момент її обстеження земельна ділянка забурянена та є звалищем сміття / т. 1, а.с. 20 /. Вказані обставини підтвердила у своїх показаннях свідок сторони позивача [PERSON]. Решта свідків сторони позивача, допитаних судом вказували лише на ті обставини, що свого часу, в період дії договору довічного утримання вони всіляко допомагали [PERSON] у прибиранні її квартири по вул. Свідницького, 7 в м. Миргород, на її прохання купували їй продукти харчування, ліки, власним транспортом возили в аптеку, бачили в її квартирі соціального працівника та не зустрічалися з відповідачами. За довідкою директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Миргородської міської ради Полтавської області позивачу, яка зареєстрована в [INFO] протягом вересня 1997 року грудня 2015 року надавалися соціально побутові послуги у відділенні соціальної допомоги вдома / т. 2, а.с. 1 /. Факт надання таких послуг та їх перелік підтверджено копіями відповідних договорів на соціальне обслуговування за вказаний період / т. 2, а.с. 2 10 /. Допитані, як свідки сторони відповідачів, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]Д, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили суду ті обставини, що відповідачі лагідно спілкувалися по телефону з позивачем, піклуючись про неї, готували їжу і власним транспортом доставляли її до місця проживання позивача [PERSON]. Разом з тим, в супереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України стороною відповідачів суду не надано належних і допустимих доказів того, що договір довічного утримання від 07 вересня 2011 року ними виконувався повно та належним чином і зокрема відносно тих підстав, на які посилається сторона позивача. Так відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представник не спростували доказами твердження [PERSON] відносно того, що вони ніколи не забезпечували надання їй послуг з лагодження одягу та взуття, надання перукарських послуг, вологе прибирання квартири один раз на тиждень, прання та прасування білизни один раз на 10 днів, поточний ремонт квартири не рідше одного разу на 5 років, не забезпечували надання медичної допомоги удома лікарями загального профілю, а також лікарями спеціалістами, обробітку власними силами протягом весняно осіннього періоду або за допомоги залучених осіб садово дачної ділянки, що знаходиться в с. Ярмаки Миргородського району. Також стороною відповідачів не доведено виконання ними вимог пункту 3.1 укладеного договору в частині матеріального щомісячного забезпечення [PERSON] на рівні 500 гривень. Одночасно з цим слід прийняти до уваги і те, що в цей період часу Територіальним центром соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Миргородської міської ради Полтавської області позивачу надавалися соціально побутові послуги у відділенні соціальної допомоги вдома, що побічно вказує на обґрунтованість її тверджень у позові. При цьому суд не приймає до уваги вимог позивача відносно того, що ці 500 гривень їй мали видаватися готівкою щомісячно, враховуючи зміст пункту 3.1 згаданого договору та положення ст. 751 ЦК України. Сторона позивача не надала суду і доказів того, що їй видавалися лікарські рецепти на її лікування і такі рецепти не були оплачені відповідачами. Посилання позивача, як на підставу розірвання договору довічного утримання, щодо вселення та реєстрації в її квартиру за цим договором сина відповідачів без її відома, не заслуговує на увагу, оскільки після укладення такого договору вони набули право власності на цю квартиру з певними обмеженнями та до дня смерті відчужувача не продали, не подарували, не обміняли квартиру, передану їм за договором довічного утримання (догляду), не уклали щодо неї договору застави, не передали її у власність іншій особі на підставі іншого правочину. Отже ними при цьому не порушено приписів ст. 754 ч. 1 ЦК України, на що у своєму позові посилається [PERSON]. Надані відповідачами копії довідок про середньомісячні ціни на продукти харчування за даними підприємства Миргородської райспоживспілки «Центральний ринок», а також записи про склад меню і розрахунок вартості продуктів / т. 1, а.с. 70 208, 212 220, т. 2, а.с. 64 196 /, не підтверджують фактичного понесення ними витрат на придбання конкретних продуктів харчування за цими цінами та використання таких продуктів харчування для приготування відповідних блюд згідно записів про меню. Фототаблиці, долучені до матеріалів справи за клопотанням сторони відповідачів з зображенням будинковолодіння і земельної ділянки [PERSON] по вул. Перемоги в с. Ярмаки Миргородського району, на яких датою фотографування зазначено 09 квітня 2016 року, не спростовують заявленого позову в частині не обробітку ними цієї земельної ділянки в попередні роки, оскільки характеризують стан такої земельної ділянки вже після подачі позову в суд 15 січня 2016 року / т. 2, а.с. 55 62 /. Досліджені судом матеріали закритого кримінального провадження № 12016170260000012 за фактом зникнення громадянки [PERSON] і зокрема відомості про призупинення виплати позивачу пенсії до зясування місця її знаходження, її послідуючі звернення до органів поліції з заявами про кримінальні правопорушення фактично підтверджують її твердження про наявність неприязного ставлення до відповідачів та неможливість подальшого виконання ними умов договору довічного утримання з цих підстав / т. 1, а.с. 51, 60, 62, 66, 67, 221, 245, 246 т. 2 а.с. 54 /. Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність взамін чого набувач зобовязується забезпечувати утриманням та (або) доглядом довічно. Пунктом 8.1 договору довічного утримання (догляду) від 07 вересня 2011 року, укладеного між сторонами по справі, передбачено можливість його розірвання за рішенням суду на вимогу відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачами своїх обовязків та на вимогу набувачів. Ці положення конкретного договору кореспондуються зі статтею 755 ч. 1 ЦК України, якою передбачено, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обовязків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. Оскільки відповідачі, як набувачі за договором довічного утримання (догляду), неповно, а відтак неналежно виконували свої обовязки за цим договором, такий договір підлягає розірванню на вимогу позивача, яка є відчужувачем за цим договором. Окрім іншого позивачем заявлено і вимогу про відшкодування їй моральної шкоди в сумі 100000 гривень. Разом з тим ці позовні вимоги до задоволення не підлягають з тих підстав, що можливість відшкодування такої шкоди не передбачена Главою 57 ЦК України, якою регулюються спірні договірні правовідносини чи укладеним договором довічного утримання від 07 вересня 2011 року. Посилання позивача на ст. 23 ЦК України, як на підставу відшкодування завданої їй моральної шкоди, судом не приймається до уваги оскільки, ця норма носить загальний характер. Крім того, стороною позивача, в супереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, суду не надано доказів, які підтверджують факт та розмір заподіяння такої шкоди відповідачами. Що стосується позовних вимог, викладених у пункті 6 резолютивної частини позову, відносно покладення на відповідачів судових витрат, то під час розгляду справи стороною позивача відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України та у строк, імперативно визначений ст. 27 ч. 2 ЦПК України аж до виходу суду в нарадчу кімнату, суду не надано належних і допустимих доказів понесення будь яких судових витрат позивачем. З цих підстав заявлений позов підлягає до часткового задоволення. При зверненні в суд з цим позовом, позивач була звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Разом з тим відповідно до ст. 88 ч. 3 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial