Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-05 00:00:00

В січні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] з позовом про визнання майна спільним сумісним, визнання права власності на 1\\2 частину майна, придбаного під час шлюбу, частково змінивши позов, посилаючись на те, що в з 07 березня 2003 року по 18 червня 2012 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, під час шлюбу ними було придбано майно: автомобіль марки CHEVROLET NIVA 21230, 2004 року випуску, сірого кольору, державний номерний знак [NUMBER], автомобіль марки ВАЗ 2108, державний номерний знак [NUMBER], 1986 року випуску, білого кольору, житловий будинок [ADDRESS] Донецької області та гараж № [NUMBER], що знаходиться в товаристві «Світлофор» за адресою [ADDRESS] в м.Красний Лиман Донецької області, яке просить визнати спільним сумісним майном подружжя та визнати за нею та відповідачем право власності на зазначене майно по 1\\2 частини за кожним, стягнути з відповідача компенсації вартості 1\\2 частини автомобіля марки CHEVROLET NIVA 21230 та автомобілю марки ВАЗ 2108 з припиненням права власності на зазначене майно. Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 18 червня 2015 року позов [PERSON] до [PERSON], треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, [PERSON], [PERSON], про визнання майна спільним сумісним, визнання права власності на 1\\2 частину майна, придбаного під час шлюбу, припинення права власності та стягнення компенсації вартості майна, задоволено частково. Визнано спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON]: - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] Донецької області, а саме: один одноповерховий дерев'яний, обкладений цеглою будинок «А» загальною площею 41,9 кв.м, житловою площею 21,6 кв.м та господарські будівлі та споруди: дерев'яні, обкладені цеглою літню кухню з льохом «Б», сарай «В», цегляну вбиральню «Г», цегляний душ «Д», 1/2 частину колодязя «К», колонку «К1»,паркан «1», - гараж, розташований за адресою: Донецька область м.Красний Лиман, [ADDRESS], гараж [NUMBER]; - автомобіль марки CHEVROLET NIVA 21230, 2004 року випуску, сірого кольору, державний номерний знак [NUMBER]; - автомобіль марки ВАЗ 2108, 1986 року випуску, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER]. Визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності в рівних частках по 1/2 частини за кожним, на наступне майно: - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] Донецької області, а саме: один одноповерховий дерев'яний, обкладений цеглою будинок «А» загальною площею 41,9 кв.м житловою площею 21,6 кв. м та такі господарські будівлі та споруди: дерев'яні, обкладені цеглою літню кухню з льохом «Б», сарай «В», цегляну вбиральню «Г», цегляний душ «Д», 1/2 частину колодязя «К», колонку «К1», паркан «1», - гараж, розташований за адресою: Донецька область м. Красний Лиман, вулиця Крупської,18, гараж [NUMBER]; - автомобіль марки CHEVROLET NIVA 21230, 2004 року випуску, сірого кольору, державний номерний знак [NUMBER]; - автомобіль марки ВАЗ 2108, 1986 року випуску, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER]. В іншій частині позовних вимог відмовлено у зв'язку відсутністю підстав. Стягнуто зі [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 725 грн. З вказаним рішенням не погодився відповідач [PERSON] та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції в порушення норм матеріального та процесуального права не враховано, що спірний будинок придбано ним на кошти, отримані від продажу майна, яке належало йому на праві власності до вступу в шлюб, крім того, обидва спільні автомобілі були куплені та продані під час шлюбу з відома позивачки, при цьому у зв'язку з небажанням покупців знімати автомобілі з обліку вони були продані шляхом передачі реєстраційних документів та складання довіреностей, спірний гараж також було продано під час шлюбу в 2007 році на підставі довіреності за згодою позивачки з оформленням нотаріально завіреної згоди позивачки. (судовий збір не підлягаю стягненню та судом не вирішено питання про зняття арешту при винесенні рішення). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги та просилв її задовольнити. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], яка дії на підставі договору, в судовому засіданні заперечували проти апеляційної скарги та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін. Третя особа [PERSON] просив задовольнити апеляційну скаргу відповідача. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином відповідно до ст.76 ч.3 ЦПК України. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача, позивачки та її представника, третьої особи, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою вул.Мира, 33 в м. Красний Лиман Донецької області був укладений відповідачем 24 липня 2003 року, тому відповідно до ст.22 КпШС України зазначене майно є спільною сумісною власністю, оскільки воно нажите подружжям за час шлюбу, при цьому діюче на той час законодавство, на відміну СК України, не визначало особистою приватною власністю дружини або чоловіка майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Гараж та автомобілі також є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбані під час шлюбу, письмові правочини про відчуження автомобілів та гаражу не вчинялися. Зазначене майно підлягає поділу між сторонами з визнанням за кожним по 1\\2 частині спірного майна. З такими висновками суду повністю погодитись не можна з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що з 07 березня 2003 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.11). Від шлюбу мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO] (а.с.12). Шлю між сторонами розірвано за рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 06 червня 2012 року (а.с.14). За договором купівлі-продажу від 10 травня 2003 року [PERSON] продав квартиру за адресою [ADDRESS] за 6000 грн. (а.с.109), зазначена квартира належала відповідачеві на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.108). 24 липня 2003 року відповідач уклав договір купівлі продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою [ADDRESS], за 2000 грн. (а.с.81). 25 липня 2003 року позивачка та відповідач в рівних частках по 1\\2 кожний купили квартиру за адресою [ADDRESS] за 6000 грн. (а.с.20-21). 28 грудня 2004 року за договором купівлі-продажу відповідач придбав гараж, розташований в [ADDRESS] за 1000 грн. (а.с.110). Згідно із довідкою Центра надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування міст Красний Лиман, Слов'янськ і Слов'янського району Управління ДАІ УМВС України в Донецькій області, за [PERSON] зареєстровані: з 26 червня 2014 року автомобіль марки ВАЗ 2108, 1986 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], з 16 лютого 2010 року автомобіль марки CHEVROLET NIVA 21230, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] (а.с.19). Відповідач [PERSON] 01 грудня 2007 року надав [PERSON] строком на три роки до 01 грудня 2010 року довіреність розпоряджатися належним йому на праві приватної власності індивідуальним гаражем за адресою [ADDRESS] (а.с.[NUMBER]), при цьому позивачка [PERSON] за заявою від 22 грудня 2007 року надала згоду на продаж її чоловіком набутого ними в період знаходження в зареєстрованому шлюбі вказаного гаражу (а.с.112). Відповідач [PERSON] 31 серпня 2007 року довіреністю уповноважив [PERSON] експлуатувати належний йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ЯНВ № [NUMBER], виданого МРЄВ ДАІ м.Слов'янська Донецької області 26 червня 2004 року, легковий автомобіль марки ВАЗ 2108, випуску 1986 року, реєстраційний номер [NUMBER], та продати за ціну та на умовах на його розсуд, обміняти на любе інше майно, одержати належні відповідачеві гроші, виконувати всі інші дії пов'язані з виконанням цієї довіреності терміном на три роки до 31 серпня 2010 року (а.с.113); 11 лютого 2012 року уповноважив [PERSON] продати за ціну та на умовах за його розсудом, належним на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САЄ [NUMBER], виданого ВРЕР м.Слов'янська при УДАІ ГУМВС України в Донецькій області 19 травня 20111 року, легковий автомобіль марки CHEVROLET, модель NIVA 21230, випуску 2004 року, реєстраційний номер [NUMBER], довіреність діє строком до 11 лютого 2022 року (а.с.104). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом право спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що при вирішенні спору про поділ майна подружжя, суд може погодитись із запропонованим кожним із подружжя варіантом поділу такого майна та провести його поділ шляхом виділення майна у власність одного із подружжя із стягненням на користь іншого грошової компенсації за належну йому частку у майні, виходячи з інтересів дружини, чоловіка, дітей та інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою ст. 206 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або за домовленістю сторін. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. З аналізу статей 237, 240, 244 ЦК України вбачається, що довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто; він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» та п.8 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» від 07 вересня 1998 року №1388 передбачено обов'язкову реєстрацію транспортного засобу при вчиненні угоди про його придбання, обов'язковою умовою для укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу передбачено його попереднє зняття в установленому порядку з обліку в підрозділах державтоінспекції. З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що торгівля транспортними засобами, що були в експлуатації, здійснюється відповідно до Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, тому видачу генеральної довіреності чи передоручення повноважень на транспортний засіб, що був в експлуатації та має особливості цивільного обороту, без укладення договору купівлі-продажу не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону та допускає перехід права власності до третіх осіб. Договір купівлі-продажу гаражу відповідачем третій особі всупереч вимогам закону не укладався та нотаріально не посвідчувався. Тому зазначене майно, а саме гараж та автомобілі, як набуті за час шлюбу є спільним сумісним майном подружжя та підлягають поділу з визнанням за сторонами права власності по 1\\2 частини за кожним. Таким чином доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині є безпідставними і не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Згідно із ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 24 КпШіС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 23, 24 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно з вимогами частин 1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи відповідач 10 травня 2003 року продав квартиру, яка належала йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом за 6000 грн., а 24 липня 2003 року придбав спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою [ADDRESS] за 2000 грн. Виходячи із встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, висновок суду першої інстанції про визнання спірного будинку спільним майном подружжя та його поділу не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки відповідно до ст. 24 ч.1 Кодексу про шлюб та сім'ю України відповідач продав квартиру, яка була його особистою власністю, а на отримані від продажу кошти придбав спірний будинок, який є його власністю. За таких обставин апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції неправомірно задовольнив позов в цій частині. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального права. Оскільки до висновків, щодо відмови у задоволенні позовних вимог позивачки в частини визнання спільним сумісним майном подружжя та поділу житлового будинку суд першої інстанції дійшов внаслідок порушення та неправильного застосування норм матеріального права, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частини визнання спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] та поділу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS].

Outcome: partial