Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

В червні 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В позовній заяві позивач вказав, що 6 серпня 2011 року вони з відповідачкою уклали шлюб, який було зареєстровано в відділі державної реєстрації актів цивільного стану Чортківського районного управління юстиції Тернопільської області, актовий запис № 136. Від шлюбу вони мають сина [PERSON], [INFO]. Впродовж останнього року відносини з відповідачкою погіршилися, стали неприязними, часто виникали сварки та непорозуміння. Внаслідок несумісності характерів та втрати поваги, любові та дружби одне до одного сім'я фактично розпалася. З вересня 2013 року і по даний час вони проживають окремо, подружніх відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть, спільним побутом, взаємними правами та обов'язками не пов'язані. В позовній заяві позивач просить розірвати шлюб, малолітнього сина залишити проживати з матір'ю, судові витрати покласти на нього В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] позов визнає. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Судом встановлено, що 6 серпня 2011 року сторони уклали шлюб, який зареєстрували в відділі державної реєстрації актів цивільного стану Чортківського районного управління юстиції Тернопільської області, актовий запис № 136. Від шлюбу в них народився син [PERSON], [INFO]. Причиною розірвання шлюбу є те, що протягом останнього року відносини між сторонами погіршилися, стали неприязними, між ними часто виникали сварки та непорозуміння. Внаслідок несумісності характерів та втрати поваги, любові та дружби одне до одного сім'я фактично розпалася. З вересня 2013 року і по даний час вони проживають окремо, подружніх відносин не підтримують, спільного господартсва не ведуть, спільним побутом, взаємними правами та обов'язками не пов'язані. Згідно вимог ч. 1 ст. 24, ч.ч. 3 та 4 ст. 56 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Фактичні обставини справи та відносини, що склалися між сторонами, свідчать про те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] носить формальний характер, подальше спільне життя і збереження сім'ї є неможливим і це буде суперечити інтересам позивача, а тому позов є обґрунтованим і його слід задовольнити.

Outcome: approved