Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

В червні 2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Комунальне підприємство «ЖЕД-109» Голосіївського району м. Києва про визначення порядку користування приватизованою квартирою. В обґрунтування позову зазначено, що позивач та відповідачі є співвласниками квартири [ADDRESS] . Позивач є власником Ѕ частину зазначеної квартири, а кожному із відповідачів належить по 1/6 частини. Квартира складається із чотирьох відокремлених житлових кімнат (12,5 кв., 12,4 кв.м, 17.5 кв.м, 12,6 кв.м), загальна площа яких становить 55,0 кв.м. Крім того, в квартирі є кухня, площею 8,5 кв.м, ванна кімната, площею 3,0 кв.м, вбиральня, площею 1,3 кв.м, коридор, площею 13,3 кв.м та три балкони. Позивач вказує, що останні роки між позивачем та відповідачами, як співвласниками, постійно виникають сварки з приводу оплати комунальних послуг, якими користуються власники даної квартири, та в зв`язку з тим, що її частка у власності є значно більшою ніж у інших, позивач вимушена багато років нести витрати за комунальні послуги, хоча за сімейними обставинами в даній квартирі вона не проживає. З огляду на значне, та підвищення оплати за комунальні послуги, позивач не в змозі нести тягар сплати за комунальні послуги самостійно, та вказує на те, що всі співвласники мають сплачувати за них із врахуванням належних їм часток. На даний час знову виник борг по сплаті за житлово-комунальні послуги, та позивач неодноразово намагалась вирішити із відповідачами мирним шляхом питання щодо оплати коштів за житлово-комунальні послуги, але позитивних результатів це не дало. Крім того, позивач пропонувала відповідачам добровільно визначити порядок користування квартирою з метою розділення особових рахунків на квартиру, однак, відповідачі також не бажають вирішити це питання в позасудовому порядку. Посилаючись на викладене, позивач вимушена звернутись за захистом своїх прав до суду із даним позовом та просить суд з урахуванням наявних у сторін часток у праві власності на квартиру визначити порядок користування житловими кімнатами у квартирі [ADDRESS] , виділивши позивачу у відокремлене користування житлові кімнати, площею 12,4 кв.м з балконом та площею 12,6 кв.м з балконом; в користуванні відповідачів залишити житлові кімнати, площею 17,5 кв.м з балконом та площею, 12,5 кв.м; підсобні приміщення - кухню, площею 8,5 кв.м, коридор, площею 13,3 кв.м, вбиральню, площею 1,3 кв.м, ванну кімнату, площею 3,0 кв.м - залишити у спільному користуванні сторін. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 07.06.2021 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15.07.2021 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з викладених в позові підстав. Відповідачі в судове засідання не з`явились. Про розгляд справи повідомлялись належним чином. З будь-якими клопотаннями до суду не звертались. Відзив на позов до суду не надходив. Третя особа явку свого представника в судове засідання не забезпечила. Про розгляд справи повідомлялась належним чином. З будь-якими клопотаннями до суду не зверталась. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідачів та третьої особи. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Правова регламентація житлових правовідносин здійснюється Конституцією України, Житловим кодексом УРСР, Цивільним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та іншими нормативно-правовими актами України з житлових питань. Роз`яснення окремих питань, що можуть виникати під час розгляду цієї категорії справ містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2; Листі Верховного Суду України від 26 травня 2001 року про викладення правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право). Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі: свідоцтва про право власності на житло від 25.12.2000 року належить 1/7 частина квартири [ADDRESS] ; свідоцтва про право власності на спадщину від 11.01.2007 року, належить 1/42 частина зазначеної квартири; договору купівлі-продажу від 30.06.2009 року, - 1/6 частина зазначеної квартири; договору дарування від 23.12.2010 року, - 1/6 частина квартири [ADDRESS] . Відповідачам [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину належить по 1/42 частки в зазначеній квартирі кожній, а також на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.12.2000 року належить по 1/7 частики в зазначеній квартирі кожній. Надані стороною позивача докази свідчать про те, що позивачу [PERSON] у квартирі [ADDRESS] належить Ѕ частина, а відповідачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - по 1/6 частині кожній. Крім того, встановлено, що зазначена квартира, згідно технічного паспорту КМБТІ від 18.06.2009 року, складається із чотирьох відокремлених житлових кімнат (1-а кімната, площею 12,6 кв., 2-а кімната, площею 17,5 кв.м, 3-я кімната, площею 12,4 кв.м, 4-а кімната, площею 12,5 кв.м), загальна житлова площа яких становить 55,0 кв.м. Крім того, в квартирі є кухня, площею 8,5 кв.м, ванна кімната, площею 3,0 кв.м, вбиральня, площею 1,3 кв.м, коридор, площею 13,3 кв.м та три балкони, загальною площею 6,2 кв.м. Сторони хоча й володіють вказаною квартирою, проте відповідачі не сплачують належним чином за житлово-комунальні послуги. Так, рішенням Голосіївського районного суд м. Києва від 29.03.2016 року у справі № 752/9745/14-ц, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10.08.2016 року, позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення вартості житлово-комунальних послуг було задоволено частково, та стягнуто із відповідачів на користь позивача по 9486,67 грн. за житлово-комунальні послуги із кожної. Так, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК України). Власникові, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ч. 2 ст. 317 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України, встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до статті 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010 р. Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом. Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Правовою підставою позовних вимог є положення статті 391 ЦК України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вже зазначалось вище, квартира знаходиться у спільній власності позивача та відповідачів, за якими сторони володіють: позивач - 1/2 частиною квартири, відповідачі - по 1/6 частина кожна. Між сторонами, виникають конфлікти з приводу користування житлом та сплатою коштів за житлово-комунальні послуги, вирішити які вони в позасудовому порядку не можуть. Суд, зважаючи на встановлені правовідносини, частки у праві власності на квартиру, вважає за необхідне визначити порядок користування квартирою, відповідно до якого виділити позивачу у користування житлові кімнати, площею 12,4 кв.м із балконом та площею 12,6 кв.м з балконом; а відповідачам виділити в користування житлові кімнати, площею 17,5 кв.м з балконом та площею, 12,5 кв.м; залишити у спільному володінні та користуванні сторін підсобні приміщення - кухню, площею 8,5 кв.м, коридор, площею 13,3 кв.м, вбиральню, площею 1,3 кв.м, ванну кімнату, площею 3,0 кв.м. Відповідно до припису ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, а відповідно до ч. 3 вказаної статті кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно з роз`ясненнями Верховного Суду України, викладеними в п. 14 постанови Пленуму від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику в справах за позовами про захист права власності» з послідуючими змінами, квартира, яка є спільною сумісною власність чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Оскільки згідно даних правовідносин сторони як співвласники не домовились про порядок користування квартирою, яка є їх спільною частковою власністю, даний спір підлягає вирішенню судом. Як вбачається із матеріалів справи, фактично позивачу належить 27,5 кв.м. житлової площі, та площа кімнат, які позивач просить виділити їй у користування не перевищує її частку у праві власності, запропонований порядок користування житловими кімнатами стороною відповідачів не спростовано та не наведено обґрунтованих підстав, за якими порядок користування кімнатами в квартирі із врахуванням ідеальних часток власників має бути іншим, а відтак суд приходить до висновку, що встановлення запропонованого позивачем порядку користування квартирою не порушуватиме ані житлові права їх співвласників, ані майнові права. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України, закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи знайшли об`єктивне підтвердження обґрунтування позовних вимог, обставин, які б спростовували вимоги позивача стороною відповідача суду не наведено, та судом в ході розгляду справи таких обставин не встановлено, а відтак суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, із відповідачів на користь позивача в рівних частинах слід стягнути судовий збір в сумі 908,00 грн., тобто по 302 грн. 67 коп. із кожної.

Outcome: approved