Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

В травні 2015р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2, 3 т. 1) до відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] (далі по тексту - третя особа 1), в якому просила суд: - ухвалити рішення, відповідно до якого припинити право власності [PERSON] на 1/3 частину квартири за [ADDRESS] , якою вона володіє на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 1 від 01 березня 1996р. № 18-481, та право власності [PERSON] на 1/3 частину цієї ж квартири, якою він володіє на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 1 від 01 березня 1996р. № 18-481; - визнати за позивачкою право власності за набувальною давністю на 2/3 частини квартири [ADDRESS] . В процесі розгляду справи, стороною позивача подавались різні редакції позовної заяви і змінювався суб`єктний склад учасників процесу, у зв`язку, з тим, що позивачці не було відомо, що відповідачка [PERSON] померла [INFO] , а відповідач [PERSON] 28 лютого 2010р. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. від 29 травня 2015р., відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду (а.с. 61 т. 1). Розпорядженням керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва Марчук М.В. №01-24-728 від 20 липня 2015р. було здійснено повторний автоматизований розподіл справи (а.с. 85 т.1). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 липня 2015р. головуючим суддею по справі визначено суддю Гуменюк А.І. (а.с. 86 т.1). Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Гуменюк А.І. від 21 липня 2015р., справу призначено до розгляду (а.с. 87 т. 1). 20 липня 2016р. стороною позивача подано нову редакцію позовної заяви (а.с. 171-174 т.1). 15 серпня 2016р. відповідачкою [PERSON] подано заперечення на позов (а.с. 195-198 т.1). Розпорядженням керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва Марчук М.В. №01-08-1120 від 21 листопада 2017р. було здійснено повторний автоматизований розподіл справи (а.с. 38 т.2). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 листопада 2017р. головуючим суддею по справі визначено суддю Волошина В.О. (а.с. 39 т. 2). 31 липня 2018р. стороною позивача подано нову редакцію позовної заяви в редакції від 26 квітня 2018р. (а.с. 82, 83 т.2). 31 липня 2018р. стороною позивача подано відповідь на відзив [PERSON] (а.с. 84, 85 т.2). 14 серпня 2018р. представником [PERSON] подано заяву про залучення до участі у справі, в якості третьої особи без самостійних вимог [PERSON] (а.с. 154-156 т.2), яка була задоволена судом. 06 червня 2019р. відповідачкою [PERSON] подано відзив на позовну заяву (а.с. 1-6 т.3). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2019р. визначено здійснювати процесуальний розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання. 25 червня 2019р. стороною позивача подано нову редакцію позовної заяви (а.с. 35, 36 т.3). 15 жовтня 2019р. стороною відповідача [PERSON] подано відзив на позов, в останній редакції (а.с. 147-152 т.3). 22 жовтня 2019р. стороною позивача подано відповідь на відзив відповідачки [PERSON] (а.с. 163, 164 т.3). 04 листопада 2019р. відповідачкою [PERSON] подано заперечення на відповідь сторони позивача (а.с. 170-177 т.3). З урахуванням остаточних позовних вимог в редакції від 19 червня 2019р. (а.с. 35, 36 т. 3), позивачка зверталась з вимогами до відповідачів: Київської міської ради, [PERSON] треті особи: [PERSON] , [PERSON] (далі по тексту - третя особа 2) та просила суд: - ухвалити рішення, відповідно до якого припинити право власності [PERSON] на 1/3 частину квартири за [ADDRESS] , якою вона володіє на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 1, та право власності на іншу 1/3 частину цієї квартири, яка належала [PERSON] , померлої [INFO] , на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 1, правонаступником якої є територіальна громада, в особі Київської міської ради; - визнати за позивачкою право власності за набувальною давністю на 2/3 частини цієї квартири. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що спірна квартира належить на праві спільної часткової власності їй та її сестрі - третій особі 1 по 1/6 частині кожній, відповідачці [PERSON] - 1/3 частина, а також ще 1/3 частина цієї квартири належала [PERSON] . У вказаній квартирі ніколи не проживала відповідачка [PERSON] , проте в ній постійно з 20 квітня 1995р. по час смерті - [INFO] проживав батько позивачки та третьої особи 1 [PERSON] . Після смерті батька у вказаній квартирі постійно проживає позивачка, зі своєю сім`єю, відкрито, і безперервно користується, володіє цією квартирою, на підставі ст. 344 ЦК України, просила суд визнати за нею право власності на спірну кімнату. У відзиві на позов, в останній редакції (а.с. 147-152 т.3), відповідачка [PERSON] проти позову заперечила, зазначивши, що є власником 1/3 частини спірної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 листопада 2016р., після смерті її чоловіка [PERSON] . Користуватися належної їй 1/3 частини спірної квартири, відповідачка позбавлена можливості, оскільки позивачка разом з членами своєї сім`ї фактично «захопили» цю квартиру, користуючись похилим віком відповідачки, при цьому відповідачкою здійснюється, як співвласником сплата житлово - комунальних послуг. На думку відповідачки, зі сторони позивачки не надано належних і допустимих доказів, в обґрунтування заявлених позовних вимог, при цьому відповідачка вважає, що у зазначений спосіб позивачка намагається позбавити її належної частки квартири, що заборонено законом. У відповіді на відзив (а.с. 163, 164 т.3), сторона позивача підтримала заявлені позовні вимоги, зазначаючи, що сторона позивача безперервно, відкрито користується всією квартирою загалом 23 роки, а сторона відповідача ніколи не зверталась до суду з вимогами про усунення перешкод у користуванні власністю. У запереченнях на відповідь (а.с. 170-177 т.3), сторона відповідача [PERSON] проти позову заперечила, зазначаючи, що стороною позивача не вірно розуміються положення ст. 344 ЦК України, і сторона позивача незаконно бажає позбавити відповідачку її власності. 04 листопада 2019р. на адресу суду надійшла заява (пояснення) відповідачки [PERSON] (а.с. 188 т.3), в яких зазначала, що в період часу з 1996р. по 2010р., у спірній квартирі її співвласники не проживали, оскільки квартира була передану в оренду батьком позивачки, і решта співвласників доступу до неї не мали. Також сторона відповідача звертала увагу суду, що позивачкою навмисно було зазначено відповідачами інших співвласників, які на час подання позову вже давно померли. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2019р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивачка, її представник, третя особа 1, заявлені позовні вимоги, в остаточній редакції підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, відповіді на відзив, просили суд позов задовольнити. Відповідач Київська міська рада, про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, свого представника до суду не направила, відзив на позов, у строк визначений судом не подавався, поважність причин неявки представника до суду не повідомила. Відповідачка [PERSON] , та її представник проти позову, в останній редакції заперечили, з підстав, наведених у відзиві на позов, запереченнях на відповідь на відзив, просили суд залишити позов без задоволення, в частині вимог до відповідачки. Третя особа 2, суду пояснив, що [PERSON] є його бабусею, яка за життя склала на його користь заповіт, доступу до спірної квартири він не має, при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є сусідом позивачки, яка проживає в квартирі по вул. Д. Щербаківського в м. Києві . Померлий [PERSON] проживав у вказаній квартирі з 1991р. по дату смерті. Хто є власником спірної квартири свідку невідомо. Померлий [PERSON] проживав у спірній квартирі разом зі своєю «цивільною» дружиною. Також у вказаній квартирі певний час проживали сестра покійного та його племінник. Покійного свідок знав дуже добре, оскільки перебував з ним у дружніх стосунках, і певний час працював з ним у 2000р. Відповідачку свідок ніколи не бачив в квартирі. Дати смерті [PERSON] свідок не пам`ятає але приблизно сім років назад в квітні місяці. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є цивільною дружиною померлого [PERSON] проживали разом з 1995р. та вели спільне господарство. Проживала в квартирі [ADDRESS] по 2014р. Померлий [PERSON] з братом не підтримував стосунки, однак підтримав відносини з сестрою [PERSON] та її сином. За час проживання з померлим в квартирі, вони робили ремонт. З січня 2014р. свідок проживав м. Ірпені з сином, невісткою та онуком, і ніколи не була зареєстрована за місцем реєстрації [PERSON] . Свідок [PERSON] , суду пояснила, що є сусідкою позивачки, зареєстрована по вул. Тичини в м. Києві , але фактично проживає в будинку по вул. Щербаківського в м. Києві з 1961р. До проживання [PERSON] у спірній квартирі, в ній проживали постійно його батьки, які померли в 90-х роках, точної дати не пам`ятає. В подальшому в квартирі проживав [PERSON] зі своєю дружиною на ім`я « [PERSON] ». Інших сторонніх осіб в квартирі вона не бачила. Чи відвідували померлого [PERSON] його доньки свідку невідомо, оскільки вона працювала. Відповідачку ніколи не бачила. Суд, заслухавши пояснення сторін, третіх осіб, які з`являлись до суду, допитавши свідків, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. ( ч. 2 ст. 15 ЦК України ) Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до ч. 3 цієї статті кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, двокімнатна квартира [ADDRESS] , належала на праві спільної часткової власності по 1/3 частині кожному з співвласників на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого Київською державною нотаріальною конторою № 1 від 01 березня 1996р. № 18-481: [PERSON] ; [PERSON] , [PERSON] (а.с. 7 т.1). Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] (а.с. 208 т.1), [INFO] помер [PERSON] (а.с. 106 т.1), [INFO] помер [PERSON] (а.с. 15 т. 1). Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17 лютого 2011р. (а.с. 127 т. 1), належна на праві спільної часткової власності 1/3 частина спірної квартири [PERSON] була успадкована його дружиною відповідачкою [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2014р., по цивільній справі № 761/20255/13-ц, яке набрало законної сили, позов [PERSON] , [PERSON] до Київської міської ради, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину майна у порядку спадкування за законом - задоволено; визнано за [PERSON] , [PERSON] право власності по 1/6 частині на спірну квартиру. Державна реєстрація права власності на 1/6 частину спірної квартири позивачкою здійснено 24 вересня 2014р. (а.с. 5 т. 1). Судом не встановлено, що після смерті [PERSON] належна їй частка квартири була успадкована будь-якою особою, проте за життя остання склала заповіт на свого онука [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (а.с. 158 т.2). З матеріалів справи вбачається, що станом на 17 січня 2015р. зареєстрованих осіб у спірній квартирі немає (а.с. 8 т. 1), з 06 квітня 2016р. у спірній квартирі зареєстрована позивачка, а з 30 червня 2017р. у спірній квартирі зареєстрований її син [PERSON] , [INFO] . Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. За змістом ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч 1, 2, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Відтак йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини 3 статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2 статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вищевказаних умов у сукупності. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 9, 10 Постанови за № 5 від 07 лютого 2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача просила на підставі ч. 2 ст. 344 ЦК України приєднати увесь час, протягом якого спірною квартирою володів її батько - [PERSON] , чиїм спадкоємцем позивачка є за законом, при цьому сторона посилалася на довідку ТОВ «Кийградсервіс» від 21 травня 2013р. (а.с. 87 т. 2). Судом критично оцінюється зазначений доказ, оскільки, як вбачається з зазначеної довідки батько позивачки зареєстрований у спірній квартирі з 20 квітня 1995р. по теперішній час - 21 травня 2013р., при цьому останній помер [INFO] . Крім того, зазначена довідка не містить взагалі відомості про час фактичного проживання у спірній квартирі батька позивачка, як і відсутні відомості, що він відкрито користувався і фактично володів належними іншим співвласникам часткам у спірній квартирі. Посилання позивачки, на подані нею численні квитанції про сплату нею житлово-комунальних послуг, не свідчить про дотримання положень часу володіння майном, визначених ст. 344 ЦК України, при цьому в судовому засіданні сторони визнали, що між теперішніми співвласниками, як і попередніми співвласниками був відсутній порядок користування спірною квартирою. До того ж, в судовому засіданні відповідачка стверджувала, що немає доступу до спірної квартири, як співвласник, і не може користуватись спірним майном, на спростування зазначених обставин стороною позивача не було надано жодного належного і допустимого доказу. Судом критично оцінюються покази допитаних в судовому засіданні, за клопотанням сторони позивача свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які не підтвердили і не зазначили конкретний час проживання в спірній квартирі, як батька позивачки, так і її самої. Крім того, зазначені свідки не підтвердили факту заволодіння частками інших співвласників спірної квартири, батьком позивачки та нею особисто, які продовжують відкрито, безперервно володіти спірною квартирою. За змістом ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника; 12) визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів, в обґрунтування правових підстав позову, в частині вимог про припинення права власності на 2/3 частини спірної квартири, при цьому судом враховано, що положеннями ст. 344 ЦК України не передбачено припинення права власності інших співвласників. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги правові позиції Верховного Суду висловлені в постановах по справах: № 910/17274/17 від 14 травня 2019р., № 755/16913/16-ц від 24 січня 2019р., № 552/1354/18 від 28 квітня 2020р., суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачів не підлягає стягненню на користь позивачки понесені останньою судові витрати.

Outcome: dismissed