Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

В серпні 2018 року позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредитних договорів частково недійсними. Позов обґрунтовано тим, що 16.07.2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Договір № 105/2-82-8 про отримання позивачем кредиту в сумі 10300 доларів США. 22.10.2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Договір № 105/2-78-7 про отримання позивачем кредиту в сумі 10600 доларів США. Умовами договорів (Тарифи на послуги по наданню кредитів Додаток № 1 до договору № 105/2-82-8 та Тарифи на послуги по наданню кредитів Додаток № 1 до договору № 105/2-78-7) передбачено сплату комісії за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку в розмірі 4 % у Додатку № 1 до Договору № 105/2-82-8 та сплату комісії за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку 0,99 % від суми та комісії за оформлення додаткової угоди до кредитного договору та/або договору забезпечення у розмірі 0,2 % у Додатку № 1 до Договору № 105/2-78-7. Разом з тим, в кредитних договорах сплату комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нарахував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. Обов»язок сплачувати комісію позивач вважає несправедливою умовою договору, яка суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та створює дисбаланс договірних прав та обов»язків, діють на шкоду споживачу, а тому є несправедливими та підлягають визнанню недійсними в судовому порядку. На підставі викладеного, позивач просить визнати Додаток 1 до Кредитного договору № 105/2-82-8 та Додаток 1 до Кредитного договору № 105/2-78-7 недійсним з моменту укладення договору, застосувавши наслідки недійсності правочину шляхом перерахування щомісячних платежів без сплати комісії за оформлення кредитної лінії та відкриття позичкового рахунку в розмірі 4 % у Додатку № 1 до Договору № 105/2-82-8 та сплату комісії за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку у розмірі 0,99 % від суми та комісії за оформлення додаткової угоди до кредитного договору та/або договору забезпечення в розмірі 0,2 % у Додатку 1 до Договору № 105/2-78-7. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 27.08.2018 року, у справі відкрито провадження за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами Сторони не подавали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи призначення судового засідання у спрощеному провадженні з повідомленням сторін. Від відповідача до суду надійшло клопотання про застосування строків позовнохдавності до позовних вимог та відмови в задоволенні позовних вимог з цих підстав. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 16.07.2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Договір № 105/2-82-8 про отримання позивачем кредиту в сумі 10300 доларів США. Тарифами на послуги по наданню кредитів, який є Додатком № 1 до зазначеного договору передбачено сплату комісії за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку в розмірі 4 % (а.с.5-8). 22.10.2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Договір № 105/2-78-7 про отримання позивачем кредиту в сумі 10600 доларів США. Тарифами на послуги по наданню кредитів, який є Додатком 1 до договору № 105/2-78-7, передбачено сплату комісії за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку 0,99 % від суми та комісії за оформлення додаткової угоди до кредитного договору та/або договору забезпечення за ініціативою клієнта у розмірі 0,2 % від суми (а.с. 10-13). Позивач вказує, що банк, включивши до договорів умову сплати обов»язкової комісії на час укладення договорів без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, - діяв на свою користь, порушуючи вимоги закону про захист прав споживачів. Вказані дії є несправедливими по відношення до нього, як до споживача фінансових послуг, а тому зазначені додатки до договорів мають бути визнані недійсними. Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того, глава 16, параграф 2 Цивільного кодексу України регулює правовідносини при укладені правочинів, їх дії і припинення, а також визнання недійсними. Зокрема, статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч.ч. 1,4 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Згідно положень ст. ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Зі змісту кредитних договорів та додатків до них вбачається, що сторони досягли всіх істотних умов та погодилися з її умовами, про що свідчать їх особисті підписи на вказаних договорах та додатках. Укладаючи оспорювані в частині кредитні договори сторони діяли вільно, на власний розсуд, визначаючи його умови. Підписавши кредитні договори та додатки позивач погодився з його умовами, та доказів зворотному суду надано не було. У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України, сторонами кредитних договорів було досягнуто згоди з приводу усіх істотних умов договору, про що свідчать відповідні підписи. Позивач вказує, що уклав кредитні договори під впливом істотної помилки щодо своїх прав, передбачених законом, а тому договори в частині мають бути визнані недійними. Однак, суд вважає за необхідне зазначити про те, що відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009, відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд достовірно встановлено, що умови, за якими сторони дійшли згоди, викладені у тексті оскаржуваних кредитних договорів, посвідчені підписом позивача та представника банку. Будь-яких доказів того, що позивач уклав ці кредитні договори під впливом обману суду надано не було, як і не надано доказів існування помилки з боку позивача, яка існувала на момент вчинення правочину. Враховуючи наведене, посилання позивача на те, що він помилився при укладенні кредитних договорів спростовуються матеріалами справи та судом до уваги не приймаються, як такі, що не доведені належними доказами. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Також, згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами. Проте, позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору не скористався. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України, сторонами договору було досягнуто згоди з приводу усіх істотних умов договору, про що свідчать підписи на договорі. З матеріалів справи вбачається, що протягом дії кредитних договорів позивач не звертався за роз'ясненням положень, які були йому не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим, погоджуючись зі всіма умовами таких кредитних договорів. Крім того, питання про розірвання кредитних договорів позичальник не порушував, виконував його умови з моменту укладення договорів, тобто визнавав усі умови кредитного договору З матеріалів справи також вбачається, що з моменту укладення та протягом дії договорів позивач не звертався до банку з пропозицією щодо внесення будь-яких змін (виправлень) до них, суть договорів йому була зрозуміла та він погодився із усіма умовами таких договорів, зокрема, і в частині сплати комісій. Посилання сторони позивача про те, що на момент укладення договорів позивач діяв під впливом помилки, суд відкидає, оскільки будь-яких доказів наведеним обставинам суду надано не було, та позивач, підписуючи договори, мав достатній обсяг цивільної дієздатності щодо розуміння положень кредитних договорів, діяв вільно та не був обмежений в отриманні інформації щодо її умов, оскільки, підписав кредитні договори та впродовж тривалого часу виконував їх вимоги. Посилання позивача на положення на ст. 18 «Про захист прав споживачів» є неаргументованими і не доведеними. Суд не приймає до уваги уваги позицію сторони позивача, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. Враховуючи викладене, а також враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог, зокрема, щодо несправедливості умов кредитних договорів, порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів» відносно нього, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду судом справи, суд вважає позов необґрунтованим, безпідставним та недоведеним, в зв»язку з чим в його задоволенні слід відмовити. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити про те, що, відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Вищевказаний позов сторона позивача надіслала до суду поштою 21.08.2018, а кредитні договори були укладені в 2007 р. та у 2008 р. Будь-яких доказів про поважність причин пропуску трирічного строку позовної давності, позивачем та його представником суду надано не було і судом таких доказів в ході розгляду справи не здобуто. Заяви про поновлення строку позовної давності позивач та її представник суду не подавали. Проте, представник відповідача, в своїй заяві наполягав на застосуванні даної норми, оскільки, позивач звернувся до суду з даним позовом в 2018 році, тобто після спливу трирічного строку з моменту укладення кредитних договорів. Однак, враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи із норм матеріального права, які регулюють відносини, що виникли між сторонами, відповідно пропуск позивачем строку позовної давності, як підстава для відмови у задоволенні позовних вимог, - судом не застосовується. Згідно із ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову суд вважає за необхідне відмовити та позивача звільнено від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», суд відносить судові витрати в частині судового збору за рахунок держави.

Outcome: dismissed