Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 05.04.2017 р. надійшла позовна заява [PERSON] до ТОВ «Сільгосптехніка Нова», третя особа: Реєстраційна служба Володарського районного управління юстиції Київської області, про визнання недійсним договору оренди землі, в якій Позивач просив суд визнати недійсним договір оренди землі від 12.07.2013 р., укладений ним та ТОВ «Сільгосптехніка Нова», та скасувати його реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 02.08.2014 р. за № 6563862. На обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] у позовній заяві зазначив, що він є власником земельної ділянки площею 4,390 га із цільовим призначенням - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Біліївської сільської ради Володарського району Київської області. У 2009 році він уклав договір оренди землі з ТОВ «Сільгосптехніка Нова» строком на 5 років, тобто до 2015 року. Проте наприкінці 2015 року представник ТОВ «Сільгосптехніка Нова» повідомив, що через зміни в Законі України «Про оренду землі» строк оренди землі не може бути меншим за 7 років, а тому земельну ділянку повернуть в кінці 2016 року. Тому Позивач вважав, що строк дії укладеного ним у 2009 році договору оренди землі діє до кінця 2016 року. В січні 2017 року він звернувся до Відповідача з вимогою повернути належну йому земельну ділянку за закінченням строку дії зазначеного договору оренди землі та відсутністю наміру продовжувати строк його дії, на що від представників Відповідача дізнався про існування іншого договору оренди землі, нібито підписаного ним 12.07.2013 р. на 5 років. Однак цей договір Позивач не підписував і взагалі не знав про його існування. Примірник зазначеного договору та копію акту приймання-передачі від 12.07.2013 р. він отримав від Відповідача в січні 2017 року після його вимоги. Тому Позивач вважає, що спірний договір оренди землі від 12.07.2013 р. є недійсним, оскільки згоди та повноважень на його укладення й підписання іншим особам він не надавав, а відтак укладення цього договору відбулося поза його волевиявленням. Ухвалою Володарського районного суду Київської області від 07.04.2017 р. відкрито провадження у справі, призначено справу до слухання у попередньому судовому засіданні на 12.05.2017 р, яке за клопотанням представника Відповідача було відкладено на 23.05.2017 р. Ухвалою суду від 23.05.2017 р. призначено судову почеркознавчу експертизу, провадження в справі було зупинено. Після отримання судом 19.08.2017 р. висновку експерта ухвалою суду від 22.08.2017 р. відновлено провадження у справі, призначено попереднє судове засідання на 26.09.2017 р., ухвалою від 26.09.2017 р. справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 26.10.2017 р., в якому оголошено перерву до 30.11.2017 р. У судових засіданнях Позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити. Представник Позивача звернув увагу на те, що позовна давність до договору 2013 року не застосовується, оскільки Позивач дізнався про нібито укладений ним договір лише у 2017 році. Також представником Позивача подано заяву про включення до судових витрат, окрім витрат на судовий збір, ще витрати на проведення судової експертизи в розмірі 2 250,24 грн. та витрати, пов'язаних з оплатою правової допомоги адвоката, в розмірі 2 000 грн., до якої додано підтверджувальні витраті документи. Допитаний у судовому засіданні як свідок Позивач повідомив суд, що він є власником зазначеної в позові земельної ділянки, у 2009 році уклав з Відповідачем договір оренди цієї землі строком на 5 років, у 2015 році по закінченні п'ятирічного строку дії договору звернувся до Відповідача, де йому повідомили, що строк продовжено через зміни в законі. У 2017 році дізнався про новий договір, нібито ним підписаний. Позивач також вказав на те, що заяв на отримання орендної плати за 2014, 2015, 2016 роки не писав, за отримання коштів можливо розписувався, але точно не пам'ятає. Представник Відповідача у суді заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені, зокрема, в письмових запереченнях (а.с. 23-36). На думку Відповідача, спірний договір укладено за згодою сторін і відповідно до вимог чинного законодавства, з часу укладення договору у 2013 році до тепер від Позивача не надходило будь-яких претензій, заперечень чи повідомлень щодо недійсності договору оренди, він отримував орендну плату у виді грошових коштів та продукції, щороку Позивач звертався до Відповідача із заявою про виплату орендної плати, де зазначав, що претензій до виконання сторонами умов договору не має. Тому договір оренди земельної ділянки є дійсним та таким, що визнаний Позивачем, який за весь час його дії визнавав його, отримував орендну плату, тобто виконував усі умови договору; оспорюваний договір спрямований на реальне настання правових наслідків, при виконанні договору не порушувались права орендодавця. Крім того, Відповідач у своїх письмових пояснення просив суд застосувати загальний строк позовної давності у три роки, оскільки Позивач знав про договір 2013 року, адже він вчасно отримував орендну плату. Представник третьої особа - Реєстраційної служба Володарського районного управління юстиції Київської області у судові засідання не з'являвся, про дату, час та місце розгляду справи судом належним чином повідомлялися, клопотань до суду не подавали. Суд, заслухавши пояснення Позивача та представників сторін, розглянувши позовну заяву, заперечення проти позовної заяви, інші матеріали справи, оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого. Судом встановлено, що Позивач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 4,390 га із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Біліївської сільської ради Володарського району Київської області, що підтверджується копією державного акта на право приватної власності на землю, [NUMBER], виданого 29.03.2001 р. Біліївською сільською радою на підставі рішення цієї сільради від 27.02.2001 р., зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 5 (а.с. 8). Зазначена земельна ділянка, що належить Позивачеві на праві приватної власності, використовується Відповідачем на підставі укладеного сторонами договору оренди землі від 12.07.2013 р., строк дії цього договору 5 років (а.с. 9-10), згідно із сформованим 05.08.2014 р. витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права зазначений договір оренди землі зареєстрований 02.08.2014 р. (а.с. 12). Разом з тим, згідно з висновком експерта від 07.08.2017 р. № 8-4/1231 за результатами судової почеркознавчої експертизи, проведеної на виконання ухвали суду від 23.05.2017 р., підписи від імені [PERSON] в двох примірниках договору оренди землі від 12.07.2013 р., укладеного між [PERSON] та ТОВ «Сільгосптехніка Нова», в розділі цього договору «Підписи сторін» в графі «Орендодавець», виконано не [PERSON], а іншою особою (а.с. 73-77). Крім того, Позивач заперечив, що підписи у заявах, накладних та відомостях на виплату грошей і продукції в рахунок орендної плати за оспорюваним договором, копії яких додано до письмових заперечень Відповідача (а.с. 26-36), належать йому, хоча окремі, дійсно, схожі на його підпис, водночас клопотань про проведення почеркознавчої експертизи цих підписів суду не подавалися. За чинним законодавством України однією з підстав виникнення права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб є договір (зокрема, договір оренди землі) між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (стаття 407 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), стаття 93 Земельного кодексу України, стаття 13 Закону України «Про оренду землі»). Договір оренди землі укладається у письмовій формі; об'єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом (статті 14, 17 Закону України «Про оренду землі»). З огляду на це та зважаючи на факт проведення державної реєстрації 02.08.2014 р. (а.с. 12) оспорюваного договору оренди землі від 12.07.2013 р., цей договір є укладеним. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. За визначенням частини першої статті 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України). Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку, що також відповідає загальним вимогам вчинення правочину, визначеним цивільним законодавством України. За визначенням статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори); дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. За загальним правилом частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) наведених вимог статті 203 ЦК України, зокрема, частини третьої цієї статті Кодексу (волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі), є підставою для визнання судом недійсності правочину (частини перша, третя статті 215 ЦК України, пункт 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Отже, у випадку невідповідності волевиявлення учасника правочину його внутрішній волі такий правочин визнається недійсним згідно з частиною третьою статті 203, частинами першою, третьою статті 215 ЦК України. Судом встановлено, що Позивач не підписував оспорюваний ним договір оренди землі від 12.07.2013 р., що підтверджено висновком експерта від 07.08.2017 р. № 8-4/1231 (а.с. 73-77), відтак волевиявлення Позивача на укладення цього договору відсутнє. Відповідно до частини першої статті 15, пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. За нормами статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю; власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків; захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання угоди недійсною. Водночас суд не бере до уваги заперечення Відповідача про те, що Позивач, отримуючи орендну плату на виконання оспорюваного ним договору, фактично погодився на цей договір та своїми діями підтвердив волевиявлення на реалізацію укладеного у 2013 році правочину, скільки виконання сторонами умов недійсного договору та/або подальше його погодження само по собі не надає цьому договору правомірності, а істотність порушення прав Позивача як орендодавця полягає у створенні перешкод у розпорядженні його власним майном, у тому числі шляхом укладення договорів оренди з іншими особами. Крім того, як зазначалося вище, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог статті 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину. За роз'ясненням, викладеним у пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Таким чином, факт отримання Позивачем орендної плати за користування землею не свідчить про його погодження з умовами укладеного без його волевиявлення договору та не спростовує висновків суду про недійсність договору (зокрема, постанова Верховного Суду України від 22.04.2015 р. у справі №6-48цс15, ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.07.2915 р.). Вирішуючи питання щодо застосування до оспорюваного договору оренди строку позовної давності, суд виходить з такого. За визначенням статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частин першої, п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. З огляду на це та враховуючи дату підписання оспореного договору оренди землі - 12.07.2013 р. та строк дії цього договору - 5 років, суд не погоджується з представником Відповідача щодо визначення часу початку відрахування строку позовної давності та його пропущення Позивачем. Згідно із судовою практикою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, відмова у задоволенні такого позову з мотивів пропуску строку позовної давності не відповідає нормам матеріального права (ухвала від 21.10.2015 р. у справі № 6-24300св15). За таких встановлених обставин, суд дійшов висновку, що спірний договір оренди землі не відповідав волі позивача [PERSON], відсутність його підпису у договорі як власника земельної ділянки (орендодавця) свідчить про відсутність його волі на укладання договору та є підставою для визнання договору недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України, відтак позов підлягає задоволенню. За правилами статей 79, 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати: судовий збір - у розмірі 640 грн. (а.с. 1); на проведення судової почеркознавчої експертизи - у розмірі 2 250 грн. 24 коп. (а.с. 70); на правову допомогу - у розмірі 2 000 грн. (а.с. 108, 110, 111). Відповідно до статті 41 Конституції України, статей 15, 16, 202-204, 207, 215, 216, 256, 257, 261, 316, 319, 321, 792 Цивільного кодексу України, статей 93, 152 Земельного кодексу України, статей 1, 6, 13, 14, 16, 30 Закону України «Про оренду землі» та

Outcome: approved