Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

Головний лікар КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просив вирішити питання про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку [PERSON], посилаючись на те, що останній є інвалідом ІІ групи по психічному захворюванню безстроково. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.01.2013 року [PERSON] визнаний недієздатним. Згідно із рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22.03.2013 року опікуном над недієздатним [PERSON] призначена його матір [PERSON]. Із анамнезу відомо, що спостерігається у лікаря-психіатра з 1999 року. У клінічній картині захворювання домінує галюцинаторно-маячна, афективна-маячна симптоматика з агресивними тенденціями. Багаторазово лікувався стаціонарно в КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР. Госпіталізації часті, по 2-3 рази на рік, ремісії медикаментозні, короткочасні. Після виписки підтримуюче амбулаторне лікування приймає нерегулярно через відсутність критики до хвороби. Зі слів матері-опікуна, психічний стан змінився протягом тижня: не спить ночами, став дратівливий, злісний, конфліктує, агресивний до матері-опікуну, сам із собою розмовляє, загрожує фізичною розправою матері, не випускає її із квартири, постійно в русі, відмовляється від приймання таблеток. 21.03.2017 року пацієнт у супроводі матері-опікуна доставлений бригадою швидкої медичної допомоги в прийомне відділення КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР у зв'язку з погіршенням психічного стану. Оглянутий черговим лікарем прийомного відділення, який кваліфікував стан, як загострення хронічного психічного розладу у формі шизофренії, параноїдної форми, безперервний тип перебігу, галюцинаторно-параноїдний синдром. Госпіталізований у примусовому порядку. 21.03.2017 року оглянутий комісією лікарів-психіатрів. Під час огляду: контакт формальний, на запитання відповідає односкладово, роздратовується, настрій нестійкий, афектується на адресу матері-опікуна, агресивний, кричить на неї, замахується, загрожує фізичною розправою, нецензурно свариться, показує непристойні жести. Сексуально розгальмований. Свої переживання в повному обсязі не розкриває, зовні підозрілий, напружений, періодично до чогось прислухається, озирається по сторонах, сам із собою розмовляє. Злісний. Інструкції виконує після кількаразових повторень. Критика до хвороби відсутня. Приймаючи до уваги погіршення психічного стану, відсутність критики до хвороби, а також високу вірогідність скоєння суспільно-небезпечного діяння по відношенню до матері-опікуна (агресія та погрози фізичної розправи на її адресу), лікування можливо тільки в умовах психіатричного стаціонару. У судовому засіданні представник психіатричного закладу доводи заяви підтримала з підстав, викладених в ній, і просила суд задовольнити заяву. Законний представник [PERSON] його матір [PERSON] у судовому засіданні заяву підтримала і наполягала на примусовій госпіталізації останнього. [PERSON] у судовому засіданні щодо примусової госпіталізації не заперечував. Прокурор заяву підтримала і просила суд винести рішення про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу у примусовому порядку. Суд, заслухавши пояснення представника заявника, лікаря-психіатра, особи, щодо якої вирішується питання про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку, її законного представника, думку прокурора, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. У своєму рішенні Європейський Суд з прав людини (справа «[PERSON] проти України») від 17.04.2014 року зазначив, що особа не може вважатися «Психічно хворою» та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов; по-перше, об'єктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання. Як вбачається з висновку комісії лікарів-психіатрів від 21.03.2017 року, [PERSON], [INFO], страждає на тяжкий психічний розлад у формі шизофренії, параноїдної форми, безперервний тип перебігу, галюцинаторно-параноїдний синдром, з високою вірогідністю скоєння громадсько-небезпечного діяння у відношенні матері опікуна (агресія і погрози фізичної розправи на її адресу), його лікування можливе тільки в умовах психіатричного стаціонару (а.с. 2). Надані суду пояснення лікаря-психіатра, зокрема, про те, що [PERSON] вже багато років проходить курс лікування у психіатричній лікарні і внаслідок захворювання являє потенційну соціальну небезпеку для себе і оточуючих, суд вважає доказами по справі, підтверджуючими необхідність госпіталізації [PERSON] до психіатричного закладу у примусовому порядку. Таким чином, зібрані у справі докази і їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення заяви.

Outcome: approved