Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-31 00:00:00

В червні 2017 року [PERSON] звернулася з позовом до ФОП [PERSON] про стягнення не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за невикористану відпустку. Позивач зазначала, що в листопаді 2014 року її було прийнято на роботу до ФОП [PERSON] на посаду пекаря-кондитера, а через півроку отримала підвищення і стала працювати бригадиром. 19 квітня 2017 року позивач подала відповідачу заяву про звільнення з роботи і її було повідомлено, що вона звільнена, але в день звільнення не було виплачено розрахункових коштів. 25 квітня 2017 року вона звернулася з проханням до відповідача, щоб останній виплатив їй заробітну плату і компенсацію за невикористану відпустку, але останній повідомив, що виплатить пізніше, коли будуть кошти. Після цього позивач звернулась до Броварського об'єднаного управління Пенсійного фонду України з проханням видати дані з персоніфікованого обліку, і виявила, що відрахування до пенсійного фонду оплачувались лише з серпня 2016 року, що підтверджується відповідною випискою, хоча вона повноцінно працювала у відповідача з листопада 2014 року. Посилаючись на викладене, з урахування уточнень позовних вимог, позивач просила суд стягнути з ФОП [PERSON] на її користь невиплачену заробітну плату за березень та квітень 2017 року на загальну суму 6400, 00 грн. та компенсацію за невикористану відпустку 3200,00 грн., а також середній заробіток за весь час затримки випалати заробітної плати з 01 квітня 2017 року по 01 листопада 2017 року на суму 19200,00 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні позовній заяві, просив про їх задоволення в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти їх задоволення. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що з 08 лютого 2016 року вона працює на посаді заступника керівника, так як бухгалтер перебуває у декретній відпустці, в її обов'язки входить отримання грошових коштів від керівника та передання їх працівнику. Позивач працювала з 01 червня 2016 року на посаді кондитера до квітня 2017 року, звільнилася за власним бажанням. Заробітна плата виплачувалася двічі на місяць, зарплату за березень 2017 року позивач отримала, компенсація за невикористану відпустку їй було нараховано, позивач повідомлялася щодо виплати коштів, проте, вона не з'явилася. В судове засідання 01 червня 2018 року сторони не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, направили до суду заяви про розгляд справи у їхню відсутність. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено, що згідно наказу №07/05-К від 01 червня 2016 року позивач [PERSON] була прийнята на постійну роботу з 01 червня 2016 року на посаду бригадира з випробувальним терміном з окладом згідно штатного розкладу (а.с.25). Відповідно до наказу №28/11-К від 19 квітня 2017 року позивача [PERSON] було звільнено із займаної посади з 19 квітня 2017 року за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП (а.с.26). Відомості про ознайомлення працівника з наказом в ньому відсутні; наказ підписано керівником [PERSON], з печаткою ФОП [PERSON] В наказі відомості про нараховану компенсацію за невикористану відпустку, про виплату вихідної допомоги, про утримання за невідпрацьовані дні - відсутні. Даний наказ не оспорений позивачкою, є дійсним і судом береться до уваги як підстава припинення трудових відносин з позивачем. Щодо позовних вимог про стягнення заробітної плати за березень - квітень 2017 року, то суд дійшов таких висновків: Відповідач надав суду відомості про виплату зарплати позивачу: За даними таблиць відомостей про нарахування заробітної плати (доходу) застрахованої особи, - звітний місяць 3, рік 2017, сума нарахованої зарплати 3200 грн., єдиний внесок 704 грн.; звітний місяць 4, рік 2017, сума нарахованої зарплати 2021,05 грн., внесок 444,63 грн. (а.с.36-37,42-43). Згідно зведеної відомості за березень 2017 року, нараховано - 3200 грн., премія - 1226,23 грн., всього 4426,23 грн., утримано 704 грн., до сплати 3722,23 грн., виплачено: 02.04.2017 р. - 2000 грн., 05.04.2017 р. - 722,23 грн., 07.04.2017 р. - 1000 грн., всього 3722,23 грн. (а.с.35). Є підписи позивача за отримання грошей: 1000 грн., 722,23 грн., 2000 грн. (а.с.38-40). За зведеною відомістю за квітень 2017 року, нараховано 2021,02 грн.; утримано - 444,63 грн., до виплати 1576,39 грн., отримано в квітні - 10.04.2017 р. - 1000 грн. Є підписи [PERSON] за отримання нею 1000 грн. (а.с.44). Таким чином, заборгованість по зарплаті у квітні 2017 року становить 1021,02 грн. Позовні вимоги в іншій частині необґрунтовані, спростовані наданими письмовими доказами та задоволенню не підлягають. Щодо розгляду позовних вимог про проведення розрахунку та стягненні середнього заробітку за статтею 117 КЗПП , суд робить такі висновки: Наказом №28/12-К від 19.04.2017 р. ФОП [PERSON] позивачу [PERSON] нараховано компенсацію за невикористану відпустку - за період роботи з 01.06.2017 р. по 19.04.2017 р. в сумі 1335,01 грн., розрахунок додається (а.с.30). Відомостей про виплату вказаної суми компенсації нема. Позивач не оспорила даного розрахунку і він судом вважається правильним. Підстав для нарахування компенсації за невикористану відпустку у розмірі, про який просить позивач в сумі місячної зарплати 3200 грн., немає, оскільки позивач не мала права на відпустку тривалістю один місяць, не набула права на повну відпусту, враховуючи термін її роботи на даному підприємстві, і крім того, відсутні підстави для автоматичного визначення такої компенсації у розмірі мінімальної заробітної плати за місяць. Як пояснила свідок [PERSON], дана сума позивачу була нарахована, але не була виплачена у зв'язку з тим, що позивач не з'явилась за отриманням даної суми. Згідно ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст.117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Суд враховує, що відповідач, нарахувавши вказану компенсацію при звільненні позивача, не повідомив її письмово про нараховану суму, тобто не виконав вимоги ст. 116 КЗпП. Тому є підстави для застосування статті 117 КЗпП, за вказаний період невиконання відповідачем вимог ст. 116 КЗпП щодо повідомлення про нараховані суми. Суд враховує, що відповідач, отримавши позовну заяву (з вимогою про проведення розрахунку), в перше ж судове засідання 26.07.2017 р. подав письмові заперечення і повідомив про наявність наказу про звільнення та розрахунків, натомість, позивач, дізнавшись про нараховану їй компенсацію за невикористану відпустку (принаймні з поданих відповідачем суду документів та заперечень), не з'явилась на підприємство за отриманням даної суми, незважаючи на неодноразові пропозиції представника відповідача, з приводу чого неодноразово оголошувались перерви у судовому засіданні, в чому суд вбачає недобросовісність самої позивачки і зловживання правом на своєчасне отримання розрахунку, з метою збільшення строку застосування санкції, передбаченої у статті 117 КЗпП. Суд також враховує, що причиною тривалого розгляду справи і неодноразових перерв у судовому засіданні були саме неявки позивача та/або її представника, здебільшого не підтверджені поважними причинами. Враховуючи наведені вище обставини затримки розрахунку, враховуючи дії як відповідача, так і позивача, застосовуючи положення статті 117 КЗпП, враховуючи часткове задоволення позову, то, згідно ст. 117 КЗпП, суд визначає розмір відшкодування середнього заробітку за затримку розрахунку в сумі 6400 грн., тобто в сумі, рівній двом мінімальним місячним зарплатам. Суд вважає, що така компенсація буде адекватною порушенню, допущеному відповідачем, і співмірною сумі затриманого розрахунку. За таких обставин суд приходить до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення із ФОП [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі за квітень 2017 року в розмірі 1021,02 грн., середнього заробітку за затримку розрахунку в сумі 6400 грн. та компенсації за невикористану відпустку в розмірі 1335,01 грн. Крім того, відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, суд вважає за можливим стягнути із відповідача на користь Держави судовий збір в розмірі 640 грн. за задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати.

Outcome: partial