Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

В травні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що у вересні 2008 року між ним та відповідачем укладено домовленість про його (позивача) зобов'язання, на час від'їзду відповідача за межі України, наглядати за належною [PERSON] та його дружині квартирою, розташованої за адресою: [ADDRESS] та оплачувати квартплату і комунальні послуги зі своїх особистих коштів. Відповідачі повинні були відшкодувати позивачу всі витрачені ним грошові кошти з оплати квартплати та комунальних послуг згідно відповідних квитанцій. 15.05.09р. Зазначена домовленість була оформлена нотаріально у вигляді довіреності. 13.07.11р. між позивачем і відповідачем [PERSON] укладено договір дарування 1/2 частини належної йому квартири, який було зареєстровано у КП «БТІ» м.Краматорська 27.12.12р. У період часу з вересня 2008 року по 26.12.2012 року позивач здійснював зі своїх особистих коштів оплату комунальних послуг, в т.ч. оплату за телефон, електроенергію та послуги з охорони квартири, а також квартплату, на що ним було витрачено 32481грн. 04коп. Між тим, відповідач добровільно не відшкодовує йому витрати понесені на утримання нерухомого майна відповідно до його частки у спірному майні, внаслідок чого позивач зазнав моральних страждань. Просив суд, з урахуванням уточнених позовних вимог, стягнути з відповідача на його користь витрати на утримання майна у розмірі 24 360грн. 78коп. та моральну шкоду у розмірі 15 000грн. (а.с.2-3, 149-150, 228). Оскаржуваним рішенням позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення витрат на утримання майна задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на утримання майна у розмірі 14 114грн. 47коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON] та його представник [PERSON] просять скасувати судове рішення, через неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Доводи апеляційної скарги обґрунтовують тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що домовленість про нагляд за квартирою була досягнута між ним (апелянтом) та позивачем в день надання довіреності на здійснення такого нагляду, тобто 15.05.09р.; судом не надана оцінка той обставині, що з довіреності від 15.05.09р. не вбачається спеціальної умови відповідно до якої [PERSON] був зобов`язаний виконувати надані йому права за власний рахунок, а також не враховано, що позивачем не надано доказів оплати комунальних послуг та витрат з утримання квартири за рахунок власних коштів, оскільки відповідно до наданих позивачем квитанцій платником послуг зазначено [PERSON] (апелянта). Крім викладеного, апелянт послався на не встановлення судом місця реєстрації та фактичного місця проживання відповідача (апелянта), що позбавило останнього своєчасно здійснити захист своїх порушених прав. Апелянт та його представник в судове засідання апеляційного суду не з'явились, надали клопотання про розгляд справи у їх відсутність (т.2 а.с.33). Позивач в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що з 06.04.09р. [PERSON] (відповідач по справі) є власником ? частки квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], з яких ? частки належить йому як пережившому подружжю після смерті [PERSON], померлої [INFO] на підставі свідоцтва про право власності та ? частка як спадкоємцю, на підставі свідоцтво про право на спадщину за законом. Інша ? частка квартири належить сину відповідача - [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину (т.1 а.с.146). 15.05.2009 року [PERSON] на ім`я [PERSON] видано довіреність строком до 15.05.12р., якою відповідач уповноважив позивача управляти належною йому ? часткою квартири за вказаною вище адресою з наданням наступних прав: здійснювати нагляд за квартирою, мати до неї вільний доступ; укладати з відповідними установами та організаціями договори на користування електроенергією, газом, телефонним зв`язком та іншими комунальними послугами; вносити необхідні платежі, які стосуються реалізації права власності на квартиру [PERSON], в т.ч. комунальні, за користування телефонним зв`язком та інші платежі та інше (т.1 а.с. 6). Відповідно до копії договору дарування від 13.07.11р., зареєстрованого в реєстрі під № 2-6458 (т.1 а.с.133), [PERSON] передав у власність [PERSON] ? частку квартири, що розташована в [ADDRESS]. За період з вересня 2008р. по 26.12.12р. [PERSON] понесено на утримання квартири по [ADDRESS] витрати по утриманню спірного майна у розмірі 27 656грн. 97коп., що вбачається з зведеної таблиці витрат, пов`язаних з утриманням квартири та копій квитанцій (т.1 а.с.7-132, 244). Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції послався на ст.ст.360, 544 ЦК України та виходив з того, що відповідач [PERSON] повинен нести витрати по утриманню нерухомого майна як власник ? його частки, тому, врахувавши оплату [PERSON] витрат за період з вересня 2008 року по 26.12.12р., суд стягнув з відповідача пропорційно до його частки у праві власності 14 114грн. 47коп. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з [PERSON] витрат за електропостачання, охорону квартири та кабельного ТБ, суд виходив з того, що відповідач не користувався даними послугами у зв`язку з відсутністю за місцем мешкання. Ухвалюючи оскаржуване рішення суд також відмовив у задоволенні позовних вимог про відшкодування [PERSON] моральної шкоди через недоведеність її заподіяння. Рішення суду оскаржується в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат на утримання нерухомого майна у розмірі 14 114грн. 47коп. Апеляційний суд, з урахуванням меж доводів апеляційної скарги, не може повністю погодитися з даним висновком суду з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.1 ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом першої інстанції встановлено, та не заперечується сторонами, що відповідач не мешкає у квартирі за адресою: [ADDRESS], при цьому участі у витратах по її утриманню за спірний період не приймав. Як було зазначено вище, 13.07.11р. [PERSON] відповідно до договору дарування, зареєстрованого в реєстрі під № 2-6458 (т.1 а.с. 133), передав у власність [PERSON] ? частку квартири, що розташована в [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, що передбачено ч.2 ст.719 ЦК України. Статтею 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Враховуючи зазначене, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про стягнення сплачених позивачем сум за період з вересня 2008 року по 26 грудня 2012 року. В даному випадку слід виходити з моменту укладення договору дарування (13.07.11р.) по 26.12.12р. (межі позовних вимог), саме з цього періоду [PERSON] та [PERSON] повинні брати участь у витратах по управлінню, утриманню та збереженню спільного майна відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності. Враховуючи сплату [PERSON] за даний період послуг по утриманню майна та комунальних послуг у розмірі 8 613грн. 09 коп. (без врахування оплати послуг електроенергії, охорони квартири та кабельного ТБ, оскільки рішення суду в цій частині не оскаржується), з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню витрати на утримання майна (з у рахуванням його 1/4 частки у спільній частковій власності) у розмірі 2 153грн. 27коп. Доводи позивача, з чим погодився суд першої інстанції, про стягнення витрачених ним сум виходячи з розміру долі відповідача 3/4 частини до 26.12.12р. (дати реєстрації права власності позивача на 1/2 частину квартири) колегія суддів вважає помилковими, оскільки це не відповідає вимогам ст.722 ЦК України. Крім того суд, задовольняючи позовні вимоги та стягуючи відповідні суми починаючи з вересня 2008 року, помилково виходив з вимог ст.544 ЦК України, якою передбачено, що боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. В даному випадку позивачем не доведено в суді, з наданням належних допустимих доказів, про наявність домовленості між сторонами щодо утримання майна до моменту укладання договору дарування частини спірної квартири позивачу, коли обов'язок по утриманню спільного майна виник у останнього згідно закону. З копії довіреності від 15.05.2009 року виданої [PERSON] на ім`я [PERSON] за якою відповідач уповноважив позивача управляти належних йому 3/4 част. квартири не вбачається обов'язку позивача за особистий рахунок здійснювати певні платежі, а надано лише право діяти від його (відповідача) імені щодо реалізації права власності останнього на квартиру (т.1 а.с.6). Доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Доводи скарги про те, що позивачем не надано доказів оплати комунальних послуг та витрат з утримання квартири за власний рахунок, є необґрунтованими, оскільки пояснення позивача про сплату відповідних сум підтверджено наданими ним копіями квитанцій які містяться в матеріалах справи, тоді як заперечення відповідача не підтверджено будь-якими доказами. З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим, тому відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України воно підлягає зміні із стягненням з [PERSON] на користь [PERSON] понесених витрат на утримання нерухомого майна за період з 13.07.11р. по 26.12.12р. у розмірі 2 153грн. 27коп. В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржувалось.

Outcome: partial