Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

В червні 2019 року до Київського районного суду м. Одеси звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та просить рішенням суду визнати за нею в порядку поділу майна, набутого за час шлюбу, право власності на нежиле приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що складається з нежилих приміщень 1-го поверху, загальною площею 73,6 кв.м. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що за час шлюбу з відповідачем ними за спільні кошти та в результаті спільної праці було набуто у власність два нежилих приміщення магазинів. Вказане майно після розірвання шлюбу позивач просить розподілити, як об`єкти права спільної сумісної власності подружжя, визнавши за нею право власності на один з об`єктів, що розташований в Київському районі міста Одеси. Ухвалою суду від 10.07.2019 року за позовною заявою [PERSON] відкрито провадження у цивільній справі № 520/13319/19. Розгляд справи призначено проводити в порядку загального позовного провадження. Відповідачу був визначений строк для подання відзиву, третій особі - строк для надання суду пояснень, втім будь-яких заяв по суті справи чи з процесуальних питань від вказаних учасників справи до суду не надходило. За приписами ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Учасники судового розгляду були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. В судове засідання з`явився представник позивачки - адвокат Урсу І.М., яка позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі з підстав, зазначених у позові. Інші учасники процесу до суду не з`явились. Враховуючи положення ст.ст. 280, 281 ЦПК України судом постановлено ухвалу про проведення розгляду справи в заочному порядку. В ході розгляду справи судом встановлено наступне. Шлюб між сторонами було укладено 15 вересня 1989 року, про що Палацом урочистих подій м. Одеси в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 2054. Під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] було набуто у власність нежиле приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що складається з нежилих приміщень 1-го поверху, загальною площею 73,6 кв.м. (свідоцтво про право власності, посвідчене Виконавчим комітетом Одеської міської ради 12.06.2003 року), та нежиле приміщення магазину «Комп`ютери», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що складається з нежилих приміщень 1-го поверху, загальною площею 47,9 кв.м. (свідоцтво про право власності, посвідчене Виконавчим комітетом Одеської міської ради 15.01.2007 року). Обидва об`єкти набутого майна оформлені на чоловіка [PERSON] [PERSON] . Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 27.12.2013 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим 27.12.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції. Зі змісту ч. ч. 1, 3 ст. 61, ст. 63, ч. 1 ст. 68 ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70, п. 1 ч. 1 ст. 71 СК України вбачається, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. [PERSON] просить здійснити поділ спільного майна подружжя. Суд зазначає, що принцип захисту судом порушеного права особи будується на встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 19 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 4 ЦПК України). Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав може бути визнання права власності. Правовідносини, які пов`язані з розподілом майна подружжя, врегульовані Сімейним кодексом України та Цивільним кодексом України. В силу статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як передбачено статтею 328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Матеріали цивільної справи № 520/13319/19 не містять доказів, які б спростовували твердження [PERSON] , викладені нею у позовній заяві. Відповідач зі свого боку доказів, які б спростували твердження позивача також не надав. Як роз`яснено у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Стаття 372 ЦК України визначає, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно із Оцінкою № 03077 від 06.05.2019 р. вартість майна, право власності на яке просить визнати за собою позивачка - нежилого приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та складається з нежилих приміщень 1-го поверху, загальною площею 73,6 кв.м. становить 2 301 844 грн. Вартість майна, яке за результатом поділу майна подружжя залишається у власності [PERSON] - нежиле приміщення магазину «Комп`ютери», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що складається з нежилих приміщень 1-го поверху, загальною площею 47,9 кв.м. становить - 1 553 356 грн. (згідно оцінки). Враховуючи те, що відповідачем не надано відзиву або пояснень до суду, з урахуванням належного повідомлення відповідача по справі, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає задоволенню. За положеннями ч. 1 ст. 76, ст. 77, ч. 2 ст. 78, ст. 79, ст. 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч. 3 ст. 13, ч. 2 ст. 49, ч. 1 ст. 206 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Принцип диспозитивності цивільного судочинства полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі вищевикладеного суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] є такими, що підлягають задоволенню. Суд задовольняє позов [PERSON] шляхом постановлення заочного рішення, що надає право відповідачу звернутися з заявою про перегляд цього рішення у встановленому законом порядку. Суд наголошує, що заочне провадження у цивільних справах спрямовано на забезпечення ефективності та своєчасності цивільного судочинства. Заочне провадження відповідно до ЦПК є особливим порядком розгляду та вирішення цивільної справи за відсутності відповідача, належним чином повідомленого про час та місце судового розгляду, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або зазначені ним причини визнані неповажними, та якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, з ухваленням заочного рішення. Інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети забезпечується доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства, що захищає їх від зловживань та затримок. На осіб, які беруть участь у справі покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Таким чином, заочне провадження є додатковою гарантією позивачеві від зловживання відповідачем процесуальними правами, усунення причин затягування процесу, дотримання судами строків розгляду справи. Отже, дотримання судами процесуального законодавства при ухваленні та перегляді заочного рішення є визначальним з точки зору виконання інститутом заочного провадження своєї мети - сприяти ефективному та оперативному здійсненню правосуддя.

Outcome: approved