Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-03 00:00:00

В травні 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив суд усунути перешкоди у здійсненні права власності на належне нерухоме майно шляхом зняття з всього нерухомого майна громадянки [PERSON] , що був накладений шляхом внесення запису про обтяження у Державному реєстру прав власності на нерухоме майно № 10952886. В обґрунтування позову зазначала, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2010 року, по справі №2-13999/2009 було стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 722008 гривень заборгованості за кредитним договором №2007-021 від 07 лютого 2007року. Так як судові засідання по цій справі відбувалися без участі позивача чи участі її представників, [PERSON] подала позов, до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська, в окремому провадженні про визнання договору поруки недійсним. Підставою позову був той факт, що договір поруки за яким з неї стягнули заборгованість нею не укладався, про його існування не було нічого відомо і підпис на цьому договорі поруки було підроблено. 14 травня 2015року Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська до справі 0417/9145/2012 було прийнято рішення, яке вступило в законну силу і наразі є дійсним, яким договір поруки №2007/023 до кредитного договору №2007-021 від 07 лютого 2007року було визнано недійсним. В тому числі і на підставі відповідного висновку експертизи. Після того як вказане рішення вступило в законну силу [PERSON] було подано до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська окрему заяву про визнання виконавчих листів по справі № 2-8329/10 (№2-13999/2009) що до неї такими що не підлягають виконанню. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2015року по справі №201/1028/15-ц. виконавчі листи по справі № 2-8329/10 (№2-13999/2009) що до [PERSON] визнані такими що не підлягають виконанню. Заявник направляла цю ухвалу до виконання у Красногвардійський ВДВС. Відповідно до діючої на той момент редакції п. 4 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» в разі визнання судом виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню виконавче провадження підлягає безумовному закінченню. А відповідно до п. 1.2. ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець був зобов`язаний зняти арешт накладений на нерухоме майно позивача. Арешт знято не було. Як пояснив виконавець представнику позивача йому потрібно було для зняття арешту ухвалу суду яка б прямо його зобов`язувала до таких дій. 06 жовтня 2015 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська (справа №201/14020/15-ц) було прийнято рішення яким Красногвардійський ВДВС було зобов`язано зняти всі арешти і заборони накладені на моє позивача за виконавчим листом по справі № 2-8329/2010 (№2-13999/2009). Цю ухвалу було направлено до Красногвардійського ВДВС 19.11.2015року, після чого, на початку 2016року представник позивача дзвонив до ВДВС і там йому повідомили, що арешти було знято. Після того як позивач довідалась про те, що оскаржуваний арешт не знятий і існує надалі, її представник зробив запит стосовно виконавчих проваджень щодо позивача у Красногвардійському ВДВС. Відповідно до наданих даних, виконавчий лист № 2-8329/2010 було повернуто стягувачу ще 13.12.2011 року. Особисто державний виконавець повідомив, що це виконавче провадження було знищене ще у 2014році і тому ще з 2014року вони не могли вчиняти стосовно нього ніяких дій. Отже, наразі і на протязі значного проміжку часу Красногвардійським (Чечелівським) ВДВС не виконані ні вимоги закону по зняттю арештів, за наявності передбачених Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2015року по справі №201/1028/15-ц.підстав, ні зобов`язуюча ухвала 06 жовтня 2015 року Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (справа №201/14020/15-ц), а виконавче провадження по якому накладалися арешти знищене. Внаслідок зазначених обставин, позивач обмежений у своїх правах щодо розпорядження своїм майном, а тому змушений звернутися до суду. Позивачка у судове засідання не з`явилася, надала суду письмову заяву, у якій прохала справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. Відповідачі своїм правом на подання відзиву на позову заяву не скористалися. Відповідачі та треті особи, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що згідно з свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 05.03.1998 року, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (а.с.10-11). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2010 року, по справі №2-13999/2009 (2-8329/2010) залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2010 року, позов задоволено частково. Стягнути в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 722008 гривень заборгованості за кредитним договором №2007-021 від 07 лютого 2007року. Рішення суду в частині стягнення з [PERSON] заборгованості було мотивоване наявністю укладеного між Банком та [PERSON] договору поруки №2007/023 від 07.02.2007 року (ЄДРСР №54419817). Згідно з інформацією, що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, все майно [PERSON] знаходиться під арештом з 17.03.2011 року на підставі запису, внесеному реєстратором ДФ ДФ «Інформаційний центр» МЮУ відповідно до постанови 17.03.2011 року відділу державної виконавчої служби у Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на майно, ВП № 25192133 з виконання виконавчого листа №2-8329/2010 виданого 14.12.2010 року (а.с.8-9). В свою чергу, рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 травня 2015 року у цивільній справі № 0417/9145/2012 позов [PERSON] до [PERSON] , ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання договору поруки недійсним - задоволено, визнано недійсним договір поруки № 2007/023 від 07 лютого 2007 року, між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» (ЄДРСР № 44468085). Окрім того, ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 червня 2015 року у цивільній справі №201/10287/15-ц, визнано виконавчі листи № 2-8329/2010р. про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в розмірі 722 008 грн. 70 коп. та 200 грн., а також виконавчі листи про стягнення на користь держави судового збору в розмірі 1700 та витрат на ІТЗ в розмірі 120 грн. - такими, що не підлягають виконанню (ЄДРСР № 45998255). Також, ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 06 жовтня 2015 року у цивільній справі № 201/14020/15-ц, зобов`язано Красногвардійський ВДВС Дніпропетровського МУЮ зняти всі заборони та арешти накладені на майно [PERSON] за виконавчим листом №2-8329/2010 (ЄДРСР № 51993702). Зазначена ухвала була отримана Красногвардійським ВДВС Дніпропетровського МУЮ 19.11.2015 року (а.с.18). В свою чергу, як було встановлено судом вище, арешт на майно позивача органом ДВС не знято. 27 березня 2019 року на запит позивача щодо надання інформації про накладення арешту на майно, що належить позивачу Відділ направив відповідь за №520 про те, що на виконанні у Відділу перебував виконавчий лист №2-8329/2010р., виданий 14.12.2010 року, на підставі зазначеного виконавчого документа, було відкрите виконавче провадження 15.03.2011 року. 13 грудня 2011 року на підставі пункту 4 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ було повернуто стягувачу (а.с.19). Зняття арешту з майна боржника у виконавчому провадженні, що закрито - не передбачено. Станом на 27.03.2019 року відкритих виконавчих проваджень про стягнення заборгованості з [PERSON] на виконанні не має (а.с.19). З урахуванням того, що виконавчий документ №2-8329/2010 р., виданий 14.12.2010 року, 15.03.2011 року було повернуто стягувачу, а саме виконавче провадження закрито, та тих обставин, що судовим рішенням було визнано виконавчого листа таким що не підлягає виконанню в частині позивача та наявність ухвали суду якою прямо зобов`язано Красногвардійський ВДВС зняти арешти з усього мого майна позивача, підстави для збереження арешту - відсутні. Згідно ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Згідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Крім того, може звернутись до суду з позовом про визнання права на майно та звільнення майна з-під арешту. На сьогодні, позивач має намір розпорядитися належним йому майном, проте через наявність арешту позбавлений можливості це зробити. Таким чином, арешт накладений на майно порушує право власності позивача. Згідно із ч. 2 ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. Згідно ч.1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з позовною заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту. В свою чергу, з урахуванням предмету та підстави позову, суд дійшов висновку, що ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права позивача, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням, буде саме скасування арешту з належного позивачу майна, накладеного постановою Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на майно, ВП 25192133 від 17.03.2011 року з виконання виконавчого листа № 2-8329/2010, виданого 14.12.2010 року. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені частково то з відповідачів в рівних частках необхідно стягнути сплачений за подачу позову судовий збір у розмірі по 420 грн. 40 коп. з кожного відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial