Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся Квартирно-експлуатаційного відділ м. Вінниці з первісним позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Служби у справах дітей Вінницької міської ради та Військової частини [NUMBER] про виселення із службової квартири з наданням іншого житла. Первісний позов мотивований тим, що [PERSON] проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] на посаді начальника повітряно-вогневої і тактичної підготовки. З 25.12.2013 року його було переведено до нового місця служби, зокрема військової частини [NUMBER] . Згідно з рішенням житлової комісії військової частини [NUMBER] [PERSON] був зарахований на квартирний облік при військовій частині [NUMBER] зі складом сім`ї в кількості чотири особи: [PERSON] , 1978 року народження; дружина [PERSON] , 1978 року народження; син [PERSON] , 2002 року народження; дочка [PERSON] , 2004 року народження. В подальшому згідно з рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №104 від 19.01.2009 року, виписаний ордер 0056 від 23.01 2009 року на трикімнатну службову квартиру від Міністерства оборони України за адресою: [ADDRESS] , жилою площею 44.9 кв.м на склад сім`ї чотири особи - [PERSON] , 1978 р.н.; дружина - [PERSON] , 1978 р.н.; син - [PERSON] , 2002 р.н.; донька - [PERSON] , 2004 р.н. Вказане службове житлове приміщення було розподілено [PERSON] та членам його сім`ї у зв`язку з проходженням [PERSON] військової служби у військовій частині [NUMBER] , яка знаходиться за адресою: с. Гавришівка, Вінницького району Вінницької області. 23.12.2010 р. рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Неповнолітніх дітей : [PERSON] 2002 року народження, [PERSON] 2004 року народження, залишено разом з матір`ю. [PERSON] та діти [PERSON] , [PERSON] були зняті з квартирного обліку при військовій частині [NUMBER] . Позивач вважає,що [PERSON] та її діти [PERSON] , [PERSON] , не є членами сім`ї [PERSON] . Але вони до цього часу продовжують проживати у службовій квартирі. На даний час [PERSON] проходить військову службу у військовій частині [NUMBER] , яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] проходить військову службу у військовій частині [NUMBER] , яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно з нормами\~ Житлового кодексу Української РСР та наказу Міністерства оборони\~\~ України №737 відповідачі мають право на забезпечення жилою площею не більше 40,95 кв. м. Спірна ж квартира має житлову площу 44,9 кв.м, що значно перевищує норму забезпечення жилою площею для трьох осіб. На засіданні житлової комісії Вінницького гарнізону [PERSON] було запропоновано інші службові жилі приміщення, які відповідають нормам жилої площі. Витяг з протоколу, який був затверджений начальником Вінницького гарнізону, було направлено відповідачу за вихідним №350/129/130/179 пс від 19.02.2016 року для прийняття рішення. За таких обставин позивач за первісним позовом просить суд виселити [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] із службової квартири [ADDRESS] із наданням іншого житла, а саме кімнат [ADDRESS] та стягнути з відповідачів понесені судові витрати. 06.05.2016 року до суду від відповідача за первісним позовом надійшла зустрічна позовна заява. [PERSON] мотивує її тим, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 17 червня 2014 року було відмовлено військовій частині [NUMBER] у виселенні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] із службового жилого приміщення по [ADDRESS] . Рішення набрало законної сили. Однак, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниці відмовляє їй в перерозподілі квартири. Такі дії Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці позивач оскаржила начальнику Головного КЕВ управління Збройних Сил України. У своїй відповіді від 22 травня 2015 року начальник Головного управління КЕВ повідомив, що комісією було прийнято рішення направити облікову справу на доопрацювання у зв`язку з відсутністю в ній матеріалів судових рішень (протокол № 1 від 27 березня 2015 року.). З цього часу пройшло більше року, а КЕВ м. Вінниці не перерозподіляє спірну квартиру [PERSON] . У зв`язку з цим позивач просить суд зобов`язати КЕВ м. Вінниці перерозподілити квартиру [ADDRESS] на [PERSON] і її малолітніх дітей. [PERSON] подано уточнену зустрічну позовну заяву, в якій позивач просить зобов`язати Квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниці та військову частину [NUMBER] в особі начальника гарнізону, вчинити дії щодо перерозподілу квартири [ADDRESS] за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відповідно до положень п. 3.3. та 3.4 «Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 30.11.2011 року №737. 19.05.2016 року до суду від позивача за первісним позовом подано заяву про уточнення позовних вимог. В заяві зазначено, що після звернення до суду із даним позовом у Вінницькому гарнізоні вивільнилась двохкімнатна службова квартира за адресою : [ADDRESS] . Ця квартира також була запропонована [PERSON] на засіданні житлової комісії Вінницького гарнізону, яке відбулось 15.03.2016 року.\~ Враховуючи те, що вивільнена службова квартира відповідає нормам забезпечення жилою площею відповідачів та відповідає вимогам Житлового кодексу УРСР та Наказу Міністерства оборони України №737 від 30.11.2011 року Квартирно-експлуатаційний відділ міста Вінниці вважає за доцільне уточнити позовні вимоги в частині визначення житла, яке надається відповідачам в зв`язку з виселенням з найманої 3-х кімнатної службової квартири. Відтак просить суд виселити [PERSON] , 1978 року народження, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , із службової квартири\~ [ADDRESS] із наданням іншого житла, а саме службової квартири [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом - відповідача за зустрічним позовом первісний позов підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, зустрічний позов не визнала, про що надав письмові заперечення. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представники [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні вимоги первісного позову не визнали та просили залишити їх без задоволення. Зустрічний позов підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у зустрічній позовній заяві. Просили суд стягнути на користь [PERSON] судові витрати. В судовому засіданні представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору за первісним позовом та відповідача за зустрічним військової частини [NUMBER] , первісний позов підтримав у повному обсязі, зустрічний позов просив залишити без задоволення. В судовому засіданні представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору за первісним позовом Служби у справах дітей Вінницької міської ради щодо задоволення первісного позову заперечувала, при ухваленні рішення просила врахувати інтереси дітей. При судовому розгляді справи встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 23 грудня 2010 року малолітні діти, дочка та син, залишилися проживати з [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , яка складається із трьох кімнат площею 42,62 кв. м, що перевищує норму забезпечення житлом на 1.68 кв. м., що підтверджується ксерокопією ордера на службове жиле приміщення та довідкою КЕВ м. Вінниці від 23 квітня2013 року. Суд звертає увагу, що в первісній позовній заяві позивач зазначив житлову площу квартири [ADDRESS] , що перевищує встановлену норму на 3.95 кв. м. Однак доказів на підтвердження саме площі 44.9 кв. м суду не подано. Питання про виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] розглядалося в судових інстанціях. Так, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 березня 2014 року в цивільній справі №127/13601/13-ц позов військової частини [NUMBER] задоволено частково. Ухвалено виселити [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ,\~ законним представником яких є [PERSON] із службової квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] з наданням іншого житла. Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 17 червня 2014 було скасовано рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 березня 2014 року в частині виселення [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] ,\~ законним представником яких є [PERSON] із службової квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] з наданням іншого житла та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Рішення суду набрало\~ законної сили. Судовим рішенням встановлено наступне. « [PERSON] будучи членом сім`ї військовослужбовця, якому надане службове житлове приміщення, сама перебуває на обліку як така, що потребує поліпшення житлових умов у загальній черзі за №955, зі складом сім`ї три особи (вона, дочка, син). У вересні 2013 року [PERSON] звернулася до начальника КЕВ м. Вінниці із рапортом про переоформлення ордера на службове житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] на неї зі складом сім`ї три особи у зв`язку з тим, що колишній чоловік з 2010 року за даною адресою не проживає. В задоволенні рапорту було відмовлено з тих підстав, що житлова площа квартири перевищує рівень забезпеченості житловою площею на її склад сім`ї. Так, при нормі забезпеченості житловою площею 13,65 кв. м на особу, житлова площа службової квартири становить 42,62 кв. м, тобто перевищує норму забезпеченості житловою площею на 1,67 кв. м. (42,62 кв. м. - 13,65 кв. м х 3). В Постанові від 13 листопада 2013 року в справі за №6-115цс13 Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Судом має надаватись адекватне обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та надаватись оцінка виселення в контексті пропорційності застосування такого закону. Враховуючи ті обставини, що житлова площа службової квартири, в якій проживає [PERSON] разом з дітьми різної статі віком 12 і 10 років, перевищує норму забезпечення лише на 1,67 кв. м, а відповідно до ст. 50 ЖК України при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя, один з дітей - син хворіє з діагнозом «нічний енурез, невротичний тік», колегія суддів приходить до висновку, що застосування такого примусового заходу, як виселення, є непропорційним, і не може бути застосованим до апелянта та її неповнолітніх дітей». Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до листа голови житлової комісії Вінницького гарнізону від 16.03.2016 року та витягу з протоколу №7 засідання житлової комісії від 15.03.2016 року встановлено, що у зв`язку з тим, що відповідно до ст. 47 ЖК УРСР, норма жилої площі на одну особу встановлена 13,65 кв.м, рівень забезпеченості жилою площею [PERSON] зі складом сім`ї три особи перевищує встановлений чинним законодавством. При цьому [PERSON] було запропоновано розподіл двохкімнатної службової квартири [ADDRESS] . З поданої заяви представника КЕВ м. Вінниці про уточнення позовних вимог від 19.05.2016 року судом установлено, що квартира [ADDRESS] є двохкімнатною. Відповідно до листа від 19.08.2016 р. №350/110/1430 військової частини [NUMBER] -К начальник Вінницького гарнізону являється службовою особою\~ військової частини [NUMBER] . Наказом Міністерства оборони України від 14.09.2015 р. №198КП начальником Вінницького гарнізону призначений перший заступник командира військової частини [NUMBER] . Військова частина [NUMBER] має статус юридичної особи і включена до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ).\~\~\~\~ Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд дійшов до переконання про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного з таких підстав. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Відповідно до статті 118 ЖК Української PCP (далі ЖК України) службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включаються до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК Української PCP та іншими нормативно-правовими актами. «Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями», а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України. Пунктами 12, 14, 19 «Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 червня 2006 року № 1081, визначено, що службові житлові приміщення надаються військовослужбовцям згідно з рішенням командира військової частини, яке погоджується з квартирно-експлуатаційним органом, за місцем проходження ними військової служби. Службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (у тому числі на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця в даному або іншому населеному пункті). Члени сім`ї військовослужбовця дають письмову згоду на проживання в службовому житловому приміщенні. Військовослужбовець та повнолітні члени його сім`ї беруть письмове зобов`язання щодо звільнення службового житлового приміщення в передбачених законодавством випадках. У разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено законодавством. Статтею 126 ЖК України встановлено, що надане громадянам у зв`язку з виселенням службового жилого приміщення інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу, тобто знаходитись в межах даного населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22.1 Постанови від 12 квітня 1985 р. №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» позови про виселення з наданням іншого жилого приміщення (статті 114, 114-1, 117, 125, ч. 3 ст. 132 ЖК) не можуть бути задоволені, якщо надане приміщення не відповідає санітарним і технічним вимогам. Вирішуючи це питання, суд має враховувати як визначений згідно з постановою Ради Міністрів УРСР від 26 квітня 1984 р. № 189 «Про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання» перелік випадків, коли жилі будинки (жилі приміщення) визнаються не відповідними санітарним і технічним вимогам, так і інші конкретні обставини (стан здоров`я, склад сім`ї тощо). Відповідне санітарним і технічним вимогам інше жиле приміщення може бути меншим, ніж займане і менш благоустроєним, але разом з тим воно має відповідати вимогам, що виключають визнання особи, яка поселилась в ньому, такою, що потребує поліпшення житлових умов, у тому числі у зв`язку з проживанням в одній кімнаті осіб різної статі старших за дев`ять років, крім подружжя. Отже, за змістом закону в рішенні суду про виселення з наданням іншого житла має бути вказане конкретне житлове приміщення, що надається особі у зв`язку з виселенням, а суд зобов`язаний перевірити його відповідність встановлених санітарним і технічним вимогам. При розгляді справи судом встановлено, що відповідачі за первісним позовом проживають у службовій квартирі [ADDRESS] . При нормі забезпеченості житловою площею 13,65 кв. м на особу, житлова площа службової квартири становить 42,62 кв. м, тобто перевищує норму забезпеченості житловою площею на 1,67 кв. м. (42,62 кв. м. - 13,65 кв. м. х 3). Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 17 червня 2014 було скасовано рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 березня 2014 року, в частині виселення [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , законним представником яких є [PERSON] зі службової квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] з наданням іншого житла та ухвалене в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Рішення суду набрало законної сили. Не зважаючи на прийняте рішення апеляційної інстанції, в листі голови житлової комісії Вінницького гарнізону від 16.03.2016 року та витягу з протоколу №7 засідання житлової комісії від 15.03.2016 року зазначено, що у зв`язку з тим, що відповідно до ст. 47 ЖК УРСР, норма жилої площі на одну особу встановлена 13,65 кв. м, рівень забезпеченості жилою площею [PERSON] зі складом сім`ї три особи перевищує встановлений чинним законодавством. При цьому [PERSON] було запропоновано розподіл службової квартири [ADDRESS] . Ця квартира є двохкімнатною. В той же час площа службової трьохкімнатної квартири, в якій проживає [PERSON] разом з дітьми різної статі віком 14 і 12 років, перевищує норму забезпечення лише на 1,67 кв. м, а відповідно до ст. 50 ЖК України при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя. А тому запропонована двохкімнатна квартира жилою площею 29,3 кв.м як інше житло на переконання суду є неприйнятною, оскільки значно погіршить житлові умови відповідачів. В Постанові від 13 листопада 2013 року в справі за №6-115цс13 Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Відповідно до положень п. 3.3. та 3.4. «Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», затвердженої Наказом Міністерства оборони України 30.11.2011 №737 службові жилі приміщення надаються військовослужбовцям за місцем проходження ними військової служби шляхом видання на підставі списку розподілу службової житлової площі в гарнізоні (далі - Список розподілу службової житлової площі) наказу начальника гарнізону. Список розподілу службової жилої площі розробляється КЕВ (КЕЧ) району з урахуванням рішень Міністра оборони України щодо розгляду питання про надання службового жилого приміщення (у тому числі щодо надання військовослужбовцю службового жилого приміщення (із зазначенням його місцезнаходження) та пропозицій командирів військових частин. Командири військових частин надають пропозиції щодо розподілу службових жилих приміщень військовослужбовцям до КЕВ (КЕЧ) району у десятиденний строк. Прийняте Міністром оборони України рішення доводиться до начальника гарнізону та гарнізонної житлової комісії для керівництва в роботі і є підставою для подання КЕВ (КЕЧ) району, Київським квартирно-експлуатаційним управлінням до органів місцевого самоврядування документів, визначених законодавством, для оформлення ордера та для оформлення ордерів на службові жилі приміщення в закритих та віддалених військових містечках. Перерозподіл службових жилих приміщень здійснюється протягом 15 днів з дати надходження рішення (пропозицій) Комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України з урахуванням вимог, визначених у пункті 3.3 цього розділу. Таким чином, беручи до уваги зазначені обставини, практику Верховного Суду України, рішення Апеляційного суду Вінницької області від 17.06.2014 року, суд дійшов до переконання що первісний позов необхідно залишити без задоволення, а зустрічний слід задовольнити в повному обсязі. Відповідно до положень статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої винесено судове рішення, суд присуджує з іншої сторони відшкодувати понесені нею судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Судові витрати, понесені відповідачем-позивачем [PERSON] , складаються зі сплаченого судового збору в розмірі 551, 20 грн. та на правову допомогу в розмірі 6000 грн.\~\~\~\~ Враховуючи наведене,

Outcome: approved