Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-17 00:00:00

В січні 2015 року прокурор м. Чернівці в інтересах позивача звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 05.12.2011 року, укладеного між [PERSON] (продавець) та виконавчим комітетом Чернівецької міської ради (покупець), а також ДЖКГ ЧМР (замовник) позивач набув у власність квартиру [ADDRESS]. Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 27 грудня 2011 року № 8/2 [PERSON] як учаснику бойових дій та особі, яка потребує поліпшення житлових умов, видано ордер на вказану квартиру. 16 січня 2012 року [PERSON] відмовився від приватизації отриманої ним у користування квартири, оскільки вже використав своє право на безоплатну приватизацію квартир, проте спірна квартира не була повернута у власність територіальної громади м. Чернівці та у вказаній квартирі продовжував проживати син [PERSON] [PERSON], який 18.01.2012 року приватизував зазначену квартиру відповідно до розпорядження ДЖКГ ЧМР №49247 від 18.01.2012 року. Цього ж дня на підставі вказаного розпорядження [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на дану квартиру серії САЕ/338726. Отримавши у власність спірне нерухоме майно, [PERSON] розпорядився ним на власний розсуд та продав приватизовану ним квартиру [PERSON] на підставі укладеного між ними договору купівлі-продажу від 08.02.2012 року. Вважає, що вище вказане розпорядження органу приватизації та свідоцтво про право власності підлягають визнанню недійсними, а квартиру слід витребувати з незаконного володіння [PERSON], виходячи з наступного. Так, рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23.01.2014 року \~\~ було визнано незаконним п. 10.1 рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 12 лютого 2008 року № 92/3 про постановку на квартирний облік [PERSON], а також визнано незаконним рішення виконкому Чернівецької міської ради від 27 грудня 2011 року № 846/22 про видачу йому ордера на спірну квартиру. Таким чином, ДЖКГ ЧМР безпідставно видав розпорядження про передачу в особисту приватну власність [PERSON] вказану вище квартиру та свідоцтво про право власності на неї, оскільки у [PERSON] на момент приватизації не було права на користування спірним нерухомим майном та як наслідок він не мав права на відчуження зазначеної квартири, а отже остання за правилами ст. 388 ЦК України підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння в порядку віндикації. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просив визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації (ДЖКГ ЧМР) №49247 від 18.01.2012 року, яким передано в особисту власність [PERSON] квартиру [ADDRESS]; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності САЕ 338726 від 18.01.2012 року на квартиру [ADDRESS], виданого [PERSON]; витребувати із незаконного чужого володіння [PERSON] вказану квартиру та передати її у власність територіальної громади м. Чернівці в особі виконавчого комітету Чернівецької міської ради. В судовому засіданні прокурор та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві та заяві про додаткове обґрунтування позовних вимог. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], [PERSON] позовні вимоги не визнали та просили в задоволенні позову відмовити у звязку з його безпідставністю та необґрунтованістю. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав з підстав вказаних у письмових запереченнях проти позову, а також просив застосувати до спірних правовідносин наслідки пропуску строку позовної давності, про що надав відповідну письмову заяву, яка міститься в матеріалах справи. Представник відповідача ДЖКГ ЧМР [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову в частині скасування оскаржуваного розпорядження органу приватизації та виданого на його підставі свідоцтва про право власності, вважаючи позовні вимоги в цій частині безпідставними, оскільки рішення про приватизацію приймалось на підставі наданих відповідачем [PERSON] документів та відповідно до вимог чинного на той момент законодавства. Вирішення спору в частині вимог щодо витребування майна з чужого незаконного володіння залишила на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення прокурора, сторін, їх представників та третьої особи, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з копії рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23.01.2014 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 22.10.2014 року, у справі за позовом [PERSON] до виконавчого комітету Чернівецької міської ради, [PERSON], третя особа Чернівецька міська організація УСВА в м.Чернівці про визнання незаконним рішень органу місцевого самоврядування та стягнення коштів та за позовом третьої особи Чернівецької міської організації УСВА в м. Чернівці до виконкому Чернівецької міської ради про визнання незаконним рішень виконкому Чернівецької міської ради, судами першої та апеляційної інстанції було встановлено наступне. Так, на підставі неправдивих відомостей щодо постійного місця проживання в м. Чернівці, наданих [PERSON], рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 12.02.2008 №92/3 [PERSON] разом з сином [PERSON] та донькою [PERSON] на пільгових умовах зарахований на квартирний облік у виконкомі Чернівецької міської ради. В подальшому рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 27 грудня 2011 року № 826/22 [PERSON] видано ордер на вселення у квартиру [ADDRESS] разом із членами його сім'ї - сином та донькою. Вказаним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23.01.2014 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 22.10.2014 року, визнано незаконними пункт 10.1 рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 12 лютого 2008 року № 92/3 про постановку на квартирний облік [PERSON] та рішення виконкому міської ради від 27 грудня 2011 року № 846/22 про видачу йому ордера на спірну квартиру (а/с 10-12, 21-23). Проте, 18.01.2012 року Департаментом житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради було видано розпорядження №49247, у відповідності до якого було задоволено прохання наймача [PERSON] та вирішено передати в особисту власність квартиру, в якій він мешкає, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Суму в розмірі 248 грн. 23 коп. за надлишок загальної площі [PERSON] сплачує готівкою на відповідний рахунок (а/с 29). В подальшому, на підставі зазначеного розпорядження Департаментом житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради було видано на імя [PERSON] свідоцтво про право приватної власності на вказану квартиру (а/с 30). У відповідності до положень ст. 1, 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно ч. 1 ст. 5, ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Судом встановлено, що відповідно до довідки КЖРЕП №12 від 16.01.2012 року, [PERSON] з 03.01.2012 року був зареєстрований та проживав у [INFO] (а/с 33). Як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним судом України у постанові №6-125цс12, право на приватизацію повязується з правом на житло та фактом проживання, а не з місцем реєстрації особи. Так, у відповідності до вимог ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Як було встановлено судом, рішення органу місцевого самоврядування на підставі якого [PERSON] та члени його сімї отримали ордер на вселення у спірне житлове приміщення, було скасоване у звязку з наданням [PERSON] неправдивих відомостей, які стали підставою зарахування його на квартирний облік, а тому у [PERSON] не було правових підстав на вселення у спірну квартиру та він користувався нею безпідставно, оскільки рішення про видачу ордера його батьку визнано незаконним за рішенням суду. Отже, з урахуванням того, що \~\~право приватизації залежить від права користування житлом, та визнання незаконним рішення про видачу ордера на вселення [PERSON] з сином та донькою у спірну кватиру впливає на право [PERSON] користуватись зазначеним житлом, позбавляючи його такого права, та як наслідок відсутні підстави для приватизації [PERSON] квартири та відповідно видачі свідоцтва про право власності на неї у звязку з приватизацією. Разом з тим, оскільки представником відповідача в судовому засіданні заявлено про застосування наслідків пропуску строку позовної давності до спірних правовідносин, позов в частині визнання незаконними та скасування розпорядження органу приватизації (ДЖКГ ЧМР) №49247 від 18.01.2012 року, яким передано в особисту власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] та виданого на його підставі свідоцтва про право власності на вказану квартиру, задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У відповідності до вимог ст. 257, ст. 267 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що оскаржуване розпорядження органу приватизації було прийняте 18.01.2012 року та цього ж дня на його підставі було видане свідоцтво про право власності, проте з позовом до суду прокурор в інтересах позивача звернувся лише 28.01.2015 року, тобто поза межами встановленого законом трирічного строку позовної давності. Крім того, судом встановлено, що 08.02.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, на підставі якого останній набув у власність спірну квартиру (а/с 72). У відповідності до вимог ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Враховуючи той факт, що у задоволенні позову про визнання незаконним розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності виданого [PERSON] на спірну квартиру слід відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності, відсутні підстави також для застосування ст. 388 ЦК України, оскільки квартира [ADDRESS] була відчужена особою, яка мала на це право та вибула із власності Чернівецької міської ради з підстав, які у встановленому законом порядку визнаними незаконними та скасованими не були. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed