Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулася [PERSON] з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору та стягнення коштів. Позовні вимоги мотивовані тим, що 29.04.2005 між позивачем та КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № VIH0GF02020538. У 2005 році сімя позивача не мала власного житла і тому в терміновому порядку необхідно було придбати квартиру. Позивач звернулася до КБ «ПриватБанк» з проханням надати їй кредит в сумі 110\~000, 00 гривень, але їй повідомили, що кредити надаються лише в іноземній валюті. Часу на прочитання та обдумування умов договору позивачу не надали. Також позивач була обмежена в часі у виборі банку, тому й погодилася підписати кредитний договір на тих умовах, які були викладені у ньому, і на отримання кредиту в іноземній валюті. Таким чином, позивач змушена була укласти договір під впливом тяжкої для її сімї обставини та вкрай невигідних умовах, що згідно із ст. 233 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним. Необхідність сплати комісії, передбаченої п. 1.1. кредитного договору позивач виявила згодом. Крім того, до кредитного договору були включені такі несправедливі умови, які апріорі ставили позивача у вкрай невигідне становище при виникненні деяких обставин. Пунктом 2.3.1. кредитного договору передбачено право банку збільшувати відсоткову ставку за користування кредитом. Ці умови були підставою для розірвання кредитного договору, проте позивач не могла цього зробити, оскільки у день отримання кредиту 29.04.2005 вона уклала договір купівлі-продажу квартири за отриману суму і передала кошти продавцю квартири. Тепер позивачу стало зрозумілим, що кредитний договір має бути визнаний недійсним із підстав порушення законодавства України як при його укладенні, так і в процесі виконання. Крім цього, сума щомісячного платежу, згідно п. 1.1. кредитного договору, становить 293, 53 дол.США. Тобто, на кінець сплати кредиту позивач має сплатити банку 52\~835, 00 дол.США, переплата буде становити 30\~945, 00 дол.США. При цьому графік погашення кредиту позивачу банком надано не було. Також суттєвим порушенням є те, що кредитний договір викладений російською мовою, що суттєво ускладнює його розуміння та тлумачення більшості пунктів. В звязку із законодавчою забороною надавати кредити в іноземній валюті банк повинен був переукласти із позивачем договір, перерахувавши кредитні зобовязання у національну валюту гривню. Оскільки кредитне зобовязання забезпечене іпотекою, то банк ще у жовтні 2011 року повинен був реструктуризувати кредитне зобовязання в іноземній валюті у гривню за курсом, що діяв на момент отримання кредиту. Проте, дана вказівка закону була не виконана, і позивач змушена була продовжувати переплачувати відповідні валютні кошти. Положення кредитного договору про сплату щомісячної комісії набувають ознак нікчемності, і щомісячна сума погашення кредиту мала б бути банком скоригована, проте цього не відбувається. Умови закладені банком в п. 2.3. кредитного договору є дискримінаційними. На даний час заборгованість позивача за розрахунками становить 12\~678, 43 дол.США, що за курсом на квітень 2005 року становить 64\~026, 07 гривень. Отже, на день подання позову позивачем сплачено 35\~345, 00 дол.США, що еквівалентно 288\~857, 00 гривень. На руки позивач отримала від банку 21\~890 дол.США. Позивач повністю виплатила тіло кредиту та 13\~455 дол.США процентів та комісії, що становить більше ніж 61 %. У гривнях позивач переплатила банку 178\~313 гривень, що аж ніяк не узгоджується із п. 1.1. кредитного договору. Таким чином, в звязку із визнанням кредитного договору недійсним, відповідач має повернути позивачу безпідставно отримані 13\~455 дол.США, що за курсом НБУ на день подачі позову становить більше 343\~000, 00 гривень, або ж за курсом на день укладення договору 67\~947, 75 гривень. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогами про визнання недійсним кредитного договору № VIH0GF02020538 від 29.04.2005, укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», та стягнення з відповідача на користь позивача 13\~455, 00 доларів США. Ухвалою суду від 27.11.2017 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 21.12.2017 позивачу відмовлено в забезпеченні позову. Ухвалою суду від 06.02.2018 у відповідача судом витребувано докази по справі. Ухвалою суду від 10.04.2018 змінено порядок розгляду справи шляхом заміни судового розгляду на розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. На виконання вимог ухвали суду від 06.02.2018 відповідачем 22.05.2018 надано належним чином засвідчену копію кредитної справи. Ухвалою суду від 31.05.2018 відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про залучення до участі у справі співвідповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Ухвалою суду від 11.06.2018 відмовлено в задоволення клопотання представника позивача про призначення у справі бухгалтерської експертизи. 11.06.2018 представником відповідача суду подано клопотання про застосування позовної давності. Ухвалою суду від 11.06.2018 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. 20.06.2018 судом отримано відзив з порушенням строку встановленого судом. Поважних причин ненадання відзиву у встановлений судом строк не повідомлено. Тому, суд прийшов до висновку про відсутність поважних причин ненадання відзиву у встановлений судом строк і, враховуючи положення ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішив розглянути справу за наявними у ній матеріалами. Ухвалою суду від 26.07.2018 суддею Борисюк І.Е. прийнято справу до свого провадження і вирішено провести розгляд справи по суті. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві. Представник відповідача просив суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, застосувавши позовну давність, а також зважаючи на їх безпідставність та необґрунтованість. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 25.04.2005 Вінницьке регіональне відділення Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву видало КБ «ПриватБанк» довідку № 3-к про те, що [PERSON] відповідає умовам кандидата відповідно до постанови КМУ від 04.06.2003 № 853 «Про затвердження Порядку часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків молодим сімям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла» та має намір отримати часткову компенсацію відсоткової ставки по кредиту комерційного банку на придбання житла. (т. 1 а.с. 228) 26.04.2005 [PERSON] звернулася до КБ «ПриватБанк» із заявою про отримання кредиту. (т. 1 а.с. 226-227) Обробивши заявку на отримання кредиту, 28.04.2005 кредитним комітетом ПриватБанку було погоджено надання кредиту [PERSON] в межах програми «Житло в кредит», про що складено відповідний протокол. (т. 1 а.с. 222-225, 228-246) 29.04.2005 між [PERSON] та КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № VIH0GF02020538. Згідно умов даного кредитного договору банк зобовязався надати позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк по 27.04.2020 включно, у виді непоновлювальної кредитної лінії в розмірі 26\~552, 00 доларів США на наступні цілі: на придбання нерухомості в сумі 21\~890, 00 доларів США і на оплату страхових платежів за нерухомість в сумі 1\~122, 00 доларів США і особисте страхування в сумі 3\~540, 00 доларів США зі сплатою за користування кредитом процентів в розмірі 1 % щомісячно на суму залишку заборгованості по кредиту і комісії в розмірі 0, 13% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати, комісії за дострокове погашення кредиту у відповідності з п. 1.4. даного договору. (т. 1 а.с. 176-179) 29.04.2005 між КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно умов якого останній поручився перед кредитором за виконання [PERSON] зобовязань за вищевказаним кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник. (т. 1 а.с. 181-182) 29.04.2005 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за № 951. Відповідно до п. 2.1. цього договору продавець отримав від покупця 111\~100, 00 гривень за майно до підписання цього договору. (т. 1 а.с. 213-214) Того ж дня, 29.04.2005, між [PERSON] та КБ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки в забезпечення виконання зобовязань [PERSON] перед іпотекодержателем, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за № 952. Згідно п. 6 цього договору, [PERSON] було передано в іпотеку банку квартиру [ADDRESS]. (т. 1 а.с. 185-188) У відповідності до п. 2.1.3 кредитного договору № VIH0GF02020538 від 29.04.2005, позичальник, зокрема, клопотала перед банком про надання їй кредиту на оплату чергових страхових платежів у відповідності з договорами страхування, укладеними у відповідності до п. 2.2.7 цього договору, і доручила банку щороку перераховувати необхідну суму коштів згідно договорів страхування. Даним пунктом договору визначено порядок і умови внесення страхових платежів банком. 29.04.2005 [PERSON] звернулася із заявами до банку з проханням укласти договір страхування належного їй обєкта нерухомого майна, що надається у заставу ПриватБанку, на строк з 29.04.2005 по 28.04.2006, а також договір особистого страхування. (т. 1 а.с. 200, 206) 29.04.2005 між [PERSON] та ТОВ «Страхова компанія «Кредо» було укладено договір страхування майна, а саме: квартири [ADDRESS], на виконання договору застави, укладеного між ПриватБанком та страхувальником ([PERSON]В.) у забезпечення виконання обовязків позичальника по кредитному договору № VIH0GF02020538 від 29.04.2005. (т. 1 а.с. 201-203) Того ж дня, 29.04.2005, між [PERSON] та ТОВ «Страхова компанія «Кредо» було укладено договір особистого страхування № VIH0GFP0265 з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № VIH0GF02020538 від 29.04.2005. (т. 1 а.с. 209-212) На виконання умов вищевказаного кредитного договору відповідачем було видано позивачу кредит готівкою в сумі 21\~890, 00 доларів США, що еквівалентно 110\~544, 50 гривень, що підтверджується заявою на видачу готівки № 2 від 29.04.2005, ордером-розпорядженням № 1 від 29.04.2005 і випискою по рахунку. (т. 1 а.с. 82, 162, 221) Крім того, на виконання умов кредитного договору та договорів страхування позивачем було сплачено страхові платежі в сумі 442, 33 гривень та 1\~191, 76 гривень, що підтверджується квитанціями №\~203 і № 204 від 29.04.2005, з коштів отриманих у відповідності до п. 2.1.3. кредитного договору. (т. 1 а.с. 199) 20.05.2005 між [PERSON] та Вінницьким регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву було укладено договір № 2-45 про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків. Згідно умов даного договору Фонд від імені Держави зобовязався відшкодувати частину відсотків за кредитом, наданим [PERSON] на придбання житла КБ «ПриватБанк», згідно кредитного договору № VIH0GF02020538 від 29.04.2005. (т. 1 а.с. 242-243) Також, сторони цього договору погодили розрахунок прогнозованого розміру компенсації, виклавши його у додатку № 1 до даного договору. (т. 1 а.с. 243 зв.) Статтею 3 кредитного договору сторони визначили порядок розрахунків. Крім того, у п. 1.1. цього договору визначено порядок погашення заборгованості. Так, період сплати з 25 по 30 число кожного місяця; щомісячно позичальник зобовязана сплачувати банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 293, 53 доларів США в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору, як складається із заборгованості по кредиту, процентах і комісії. Отримання позивачем кредитних коштів та сплата нею коштів в рахунок погашення кредиту підтверджується випискою по особовому рахунку позивача. (т. 1 а.с.\~139-162) Належне виконання позивачем умов кредитного договору № VIH0GF02020538 від 29.04.2005 судом не досліджується, оскільки воно не є предметом спору. В ході розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] змінила прізвище на «Підвисоцька», що також було визнано учасниками справи і не мало обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому законодавством визначено кілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (ст. 215 ЦК України). За положеннями ч. 2 ст. 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається. Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону «Про захист прав споживачів» та Закону «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10.06.2017. Однією із підстав звернення до суду із даним позовом, позивач зазначає порушення відповідачем положень Закону України «Про захист прав споживачів». Однак, враховуючи положення Конституції України та ст. 5 ЦК України про дію актів цивільного законодавства в часі, судом при розгляді справи необхідно враховувати, яка норма матеріального права була чинна на час виникнення спірних правовідносин. Положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на яке, зокрема, позивач посилається як на підставу звернення до суду, було викладено в новій редакції, як і увесь цей закон, набравши чинності 13.01.2006. Таким чином, на момент укладення кредитного договору № VIH0GF02020538 від 29.04.2005, чинне на той час законодавство не кваліфікувало умови договору як несправедливі з підстав, вказаних у ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з 13.01.2006. Суд вважає, що не заслуговують на увагу твердження позивача та її представника про порушення відповідачем [PERSON] України «Про захист прав споживачів», оскільки не було порушено право споживача на свободу вибору продукції, оскільки позивач самостійно обрав фінансову установу та умови кредитування. В матеріалах справи відсутні докази порушення принципу рівності сторін договору, умовами кредитного договору не обмежено право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Також, позивачем не надано доказів реалізації споживачу продукції (послуги), яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою та не наведено обґрунтованих доводів стосовно визначення ціни продукції (послуги) неналежним чином. Щодо посилання позивача та її представника про включення до умов кредитного договору № VIH0GF02020538 від 29.04.2005 несправедливих умов, а саме до п. 2.3.1. цього договору щодо права банку підвищувати розмір відсоткової ставки за користування кредитом, то суд виходить з наступного. Умова кредитного договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку включена до нього до набрання 10.01.2009 чинності Законом України від 12 грудня 2008 року № 661 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банком змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким внесено зміни до Закону України «Про банки і банківську діяльність» та доповнено ЦК України ст. 1056-1, а тому зазначені норми не підлягають застосуванню до даних спірних правовідносин. Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (ч. 1 ст. 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), на що також звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 28 Постанови Пленуму № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Згідно із \~ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинні з 13.01.2006, тобто після укладення кредитного договору,\~у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь яка зміна відсоткової ставки є недійсною. 05.06.2007 набрала чинності постанова НБУ № 168 від 10.05.2007 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», яка втратила свою чинність 10.06.2017, якою було встановлено правила прийняті з метою захисту прав споживачів під час укладання договорів про надання споживчих кредитів, запобігання завданню споживачам моральної чи матеріальної шкоди через надання свідомо недостовірної чи неповної інформації. Таким чином, на момент укладення кредитного договору закон не забороняв включення до умов договору умови щодо зміни відсоткової ставки за користування кредитними коштами. Суд звертає увагу на те, що у разі підвищення банком процентної ставки зясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Однак, предметом спору не є неправомірність дій банку щодо підвищення відсоткової ставки за користування кредитом в односторонньому порядку, а включення до умов кредитного договору права банку на збільшення розміру відсоткової ставки за користування кредитом, що на момент його укладення не суперечило вимогам законодавства України. Твердження позивача\~та її\~представника про\~дисбаланс договірних\~прав і\~обовязків на\~шкоду споживача\~не знайшли\~свого підтвердження\~і спростовуються\~матеріалами справи.\~Так,\~у відповідача\~є один\~основний обовязок\~-\~ надати\~кошти позивачу,\~який виконаний\~в повному\~обсязі,\~і порушення\~прав щодо\~надання кредиту\~в повному\~обсязі \~відсутнє. Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача при укладенні договору про надання кредиту позивачем та її представником суду не надано. Посилання позивача, як на суттєве порушення відповідачем вимог законодавства щодо викладення кредитного договору російською мовою, суд вважає безпідставним і необгрунтованим. Щодо посилання позивача та її представника на заборону видачі кредитів в інозмній валюті, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а ст. 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною 3 ст. 533 ЦК України передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Також, право на здійснення операцій в іноземній валюті, в тому числі і надання кредитів в іноземній валюті, на час укладення кредитного договору було передбачено ст.ст. 2, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.ст. 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», в редакції чинній на час укладення кредитного договору) банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», в редакції чинній на час укладення кредитного договору). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачав на момент укладення кредитного договору наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то оскільки на той час законодавством України не було встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. На вищевикладене, також, звернув увагу в п. 10, п. 11 Постанови Пленуму № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Як вбачається\~з інформації,\~розміщенї на\~офіційному сайті\~НБУ,\~яка є\~публічно доступною, Національним банком України 04.12.2001 видано закритому акціонерному товариству «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ «ПриватБанк», банківську ліцензію № 22. Дозвіл № 22-2 від 29.07.2003 з додатком, пункт 1 якого до переліку операцій, які має право здійснювати КБ «ПриватБанк» відносить операції з валютними цінностями, зокрема неторговельні операції з валютними цінностями, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Відповідно до п. 1.5. Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою правління Національного банку України від 14.10.2004 № 483, в редакції чинній на час укладення кредитного договору, між учасниками справи, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без отримання індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Вищезазначене свідчить про те, що вищезазначені дозволи є генеральними ліцензіями на здійснення валютних операцій. Отже, враховуючи те, що відповідач володів на момент укладення кредитного договору із позивачем усіма передбаченими законодавством України дозволами на здійснення кредитування в іноземній валюті, надання КБ «ПриватБанк», одержання [PERSON] кредиту в іноземній валюті та сплата банку процентів та інших платежів за таким кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України жодною із сторін кредитного договору, а наявність у банка генеральної ліцензії та відповідного письмового дозволу на здійснення валютних операцій, отриманих у встановленому порядку, на момент укладення кредитного договору, є правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно із вимогами ст. 5 Декрету «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», в редакції чинній на час укладення кредитного договору. Враховуючи посилання позивача та її представника в обґрунтування позовних вимог на абз. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо заборони надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України, то дане положення не може бути застосовано до даних правовідносин, оскільки кредитний договір було укладео до набрання чинності 16.10.2011 Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22.09.2011. Таким чином,\~суд прийшов\~до висновку,\~що відповідачем\~правомірно надано\~кредит позивачу\~в іноземній\~валюті.\~ Посилання позивача та її представника на те, що відповідач, у звязку із прийняттям Закону № 3795-VI від 22.09.2011, яким доповнено ч. 1 та ч. 12 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», повинен був переукласти кредитний договір із позивачем, визначивши зобовязання у національній валюті гривні, та реструктуризувати кредитне зобовязання, є безпідставними. Загальні положення про виконання грошового зобовязання закріплені у ст. 533 ЦК України, зокрема в ч. 3 цієї статті зазначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, установлених законом. Таким чином, якщо кредит видано в іноземній валюті, то виконання зобовязання повинно відбуватися в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 533 ЦК України. Судове рішення, зокрема, не може змінювати змісту договірного зобовязання, яке існувало між сторонами, тобто воно залишається грошовим зобовязанням в іноземній валюті. Крім того, положення ч. 12 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній з 16.10.2011, на яке посилається позивач та її представник в обґрунтування позовних вимог, надають право кредитодавцю реструктуризути заборгованість за договором споживчого кредиту, а не покладають на нього такий обовязок. Також, судом прийнято до уваги, що виконання банком положень ст.ст. 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808, може розглядатись лише щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності. На що, також, звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Постанові Пленуму № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Посилання позивача та її представника на нікчемність умови кредитного договору на підставі абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо обовязку сплати позичальником щомісячної комісії, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що на момент укладення кредитного договору, законодавством не було встановлено заборону на включення до умов договору, зокрема, комісії. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 ч. 3, ч. 5 та ч. 6 ст. 203 ЦК України, саме в момент вчинення цього правочину. Посилання позивача та її представника на положення абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яке введено в дію з 16.10.2011, є безпідставним, оскільки кредитний договір було укладено більше ніж за шість років до цього 29.04.2005. При цьому до цього, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції від 01.12.2005, яка набула чинності 13.01.2006, було передбачено, що споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві лише ті будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Наразі ж, діє з 10.06.2017 Закон України «Про споживче кредитування», який не забороняє встановлення у договорі про споживчий кредит комісій та інших обовязкових платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Позивачем та її представник необґрунтовано посилання на положення абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», саме в редакції від 22.09.2011, яке введено в дію з 16.10.2011. Тому таке вибіркове використання позивачем законодавства у власних інтересах є безпідставним. Отже, враховуючи вищевказане, суд прийшов до висновку, що на момент укладення кредитного договору законодавство України не забороняло встановлювати у договорі кредиту, зокрема, комісії. Суд вважає, що правомірність нарахування комісії, застосування збільшеної відсоткової ставки за користування кредитом, може бути предметом дослідження при визначенні заборгованості по кредитному договору. Судом прийнято до уваги, що споживач мав право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Зазначених дій позивачем вчинено не було. Щодо посилання позивача, як на одну з підстав визнання кредитного договору недійсним, укладення цього договору під впливом для її сімї тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, то суд прийшов до наступного висновку. Так, дійсно ч. 1 ст. 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Такий правочин є оспорюваним. При цьому судом враховано, що тяжкими обставинами\~можуть бути\~тяжка хвороба\~особи,\~членів її\~сім'ї\~чи \~родичів,\~смерть годувальника,\~загроза \~втратити житло\~чи загроза\~банкрутства та\~інші обставини,\~для усунення\~або зменшення\~яких необхідно\~укласти такий\~правочин. Особа\~має вчиняти\~такий \~правочин добровільно,\~без наявності\~насильства,\~обману чи\~помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однієї із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним, на що також звернув увагу Верховний Суд України в Постанові Пленуму № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Підпис позивача у кредитному договорі та вчинення нею дій спрямованих на виконання його умов, свідчить про її обізнаність із його умовами, дана обставина підтверджується й договором іпотеки від 29.04.2005, укладеним в забезпечення виконання умов цього кредитного договору, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрованим в реєстрі за № 952. З даного договору іпотеки вбачається, що сторони підтвердили, що [PERSON] ознайомлена з умовами кредитного договору (п. 5.), що даний договір підписано іпотекодавцем добровільно не під впливом тяжких обставин, загрози, примусу, насильства (морального або фізичного) (п. 11.9). (т. 1 а.с. 185-188) Також, укладаючи договір купівлі-продажу квартири 29.04.2005, позивач діяла добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій, про що вказано у преамбулі договору. (т. 1 а.с. 213-214) З метою\~отримання відшкодування\~частини відсотків\~за кредитом,\~наданим позивачу\~згідно кредитного\~договору №\~VIH0GF02020538\~від 29.04.2005,\~позивач уклала 20.05.2005 договір № 2-45 про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків із Вінницьким регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву, погодивши прогнозний розмір компенсації. (т. 1 а.с. 242-243 зв.) В той же час, суду не доведено позивачем, що за відсутності тієї обставини, яку вона вважає тяжкою відсутність у власності житла, такий правочин нею не укладався би. При цьому судом прийнято до уваги, що позивач на момент укладення оспорюваного кредитного договору проживала і була зареєстрована в [INFO]. Суд вважає, що відсутність нерухомого майна саме у власності, не може розглядатися як тяжка обставина, виникнення якої стало наслідком укладення кредитного договору. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 12 ЦК України особа здійснює\~свої цивільні\~права вільно,\~на власний\~розсуд.\~Якщо законом\~встановлені правові\~наслідки недобросовісного\~або нерозумного\~здійснення особою\~свого права,\~вважається,\~що поведінка\~особи є\~добросовісною та\~розумною,\~якщо інше\~не встановлено\~судом. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що поведінка позивача відносно прийняття рішення про купівлю квартири і укладення кредитного договору, була добросовісною і розумною на момент укладення оспорюваного правочину. Наявність будь-яких інших обставин, для усунення або зменшення яких необхідно було укласти такий правочин, позивачем не доведена. Згідно із ч.\~1\~ст.\~6\~Закону України\~«Про фінансові\~послуги та\~державне регулювання\~ринків фінансових\~послуг»,\~в редакції\~чинній на\~час укладення\~кредитного договору,\~фінансові послуги\~відповідно до\~положень цього\~Закону надаються\~суб'єктами\~підприємницької \~діяльності на\~підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2)\~назву,\~адресу та\~реквізити суб'єкта\~ підприємницької\~діяльності; 3) прізвище, ім'я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4) найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 10)\~інші умови\~за згодою\~сторін; 11) підписи сторін. У відповідності до ст. 203 ЦК України судом встановлено, що зміст кредитного договору № VIH0GF02020538 від 29.04.2005 на момент його укладання не суперечив Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Позивач на момент укладення договору мала необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину на момент його укладення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Правочин вчинено у формі, встановленій законом і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Кредит позивач отримала, вчиняла дії спрямовані на його повернення. Проаналізувавши крединий договір, суд вважає, що в даному випадку, вказаний кредитний договір складений з урахуванням вимог закону щодо його форми і змісту стосовно дотримання прав споживача та принципу справедливості, чинних на момет його укладення. Згідно заяви від 26.04.2005 позивач просила банк видати кошти в кредит в доларах США. (т. 1 а.с. 226) Позивач не просила банк видати кредит в національній валюті України, як те нею зазначено в позові. Дана обставина позивачем жодним належним доказом не підтверджена, натомість таке твердження спростовується наявними в матеріалах справи доказами. Відповідно, отримання кредиту саме в іноземній валюті, було волевиявленням самого позивача. Твердження позивача та її представника про те, що позивачу не було надано графік погашення кредиту, не заслуговують на увагу, оскільки статтею 3 кредитного договору чітко визначено порядок розрахунків. Законодавством України не передбачено обов'язкове викладення саме порядку розрахунку по кредиту в окремому документі. Суд вважає, що підписанням кредитного № VIH0GF02020538 від 29.04.2005 сторони підтвердили, що будь-які умови цього договору є істотними і підлягають виконанню в порядку, передбаченому цим договором. Виконання чи невиконання сторонами зобовязань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~ч.\~1\~і ч.\~2\~ст.\~77\~ЦПК України\~належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 ч. 3 ст.\~83\~ЦПК України сторони\~та інші\~учасники справи\~подають докази\~у справі\~безпосередньо до\~суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до\~ч.\~2\~і ч.\~3\~ст.\~12\~ЦПК України\~учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обовязків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з\~п.\~2,\~п.\~4,\~п.\~6\~ п.\~7\~ч.\~2\~ст.\~43\~ЦПК України\~учасники справи\~зобовязані: сприяти\~своєчасному,\~всебічному,\~повному та\~обєктивному встановленню\~всіх обставин\~справи; подавати\~усі наявні\~у них\~докази в\~порядку та\~строки,\~встановлені законом\~або судом,\~не приховувати\~докази; виконувати\~процесуальні дії\~у встановлені\~законом або\~судом строки; виконувати інші процесуальні обовязки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, заслухавши пояснення учасників справи в судовому засіданні, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позовній заяві, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню. Кредитний договір № VIH0GF02020538 від 29.04.2005 є домовленість сторін цього договору, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України. Предметом виконання як невідємним елементом виконання договору є ті конкретні субєктивні права і конкретні юридичні обовязки для набуття, здійснення і виконання яких конкретні субєкти права вступають в конкретні правовідносини і, відповідно, до вимог норми права, що реалізується, вчиняються належні правомірні дії. Згідно ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин), або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У разі коли недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність із передбачених законом підстав, такий правочин згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Разом із тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим, згідно із ч. 3 і ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Представником відповідача подано заяву про застосування позовної давності. Однак,\~судом прийнято\~до уваги,\~що за\~змістом ч.\~1\~ст.\~261\~ЦК України,\~позовна\~давність застосовується\~лише за\~наявності порушення\~права особи. Тому, вирішуючи питання щодо застосування позовної давності, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню оскільки є необґрунтованими і недоведеними належними і допустимими доказами. Отже, судом не встановлено наявність порушення прав позивача. Враховуючи вищевикладене,\~не підлягають\~задоволенню й\~позовні вимоги\~в частині\~застосування наслідків\~недійсності правочину\~шляхом стягнення\~з відповідача\~на користь\~позивача 13\~455,\~00\~доларів США,\~оскільки суд\~прийшов до\~висновку про\~відсутність правових\~підстав для\~визнання кредитного\~договору №\~VIH0GF02020538\~від 29.04.2005\~недійсним,\~а законом,\~зокрема ст.ст.\~216,\~1057-1\~ЦК України,\~визначено правові\~наслідки виключно\~недійсності правочину. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне. Позивач,\~звернувшись до\~суду за\~захистом своїх\~прав як\~споживача,\~була звільнена\~від сплати\~судового збору. Доказів понесення позивачем інших судових витрат суду не надано. Згідно із\~ч.\~7\~ст.\~141\~ЦПК України,\~якщо інше\~не передбачено\~законом,\~у разі\~залишення позову\~без задоволення,\~позивача,\~звільненого від\~сплати судових\~витрат,\~судові витрати,\~понесені відповідачем,\~компенсуються за\~рахунок держави\~у порядку,\~встановленому Кабінетом\~Міністрів України. Доказів понесення відповідачем судових витрат суду не надано. На підставі\~вищевикладеного та\~

Outcome: dismissed