Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

В серпні 2018 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, просить суд розірвати договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS], загальною площею 124,8 кв.м укладений між ТОВ «Керівник проекту «Інститут сучасного житла» та [PERSON], посвідчений ПНКМНО Ситницькою Т.О. від 01.04.2016 р. за реєстровим № 375. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01.04.2016 р. між ТОВ «Керівник проекту «Інститут сучасного життя» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS], однак на думку позивача відповідачем було порушено істотні умови, внаслідок чого він повинен бути розірваним, так як відповідач у порушення п. 11 Договору на підставі якого вона зобов'язалася звільнити та передати вищевказаний об'єкт нерухомості у строк, встановлений у договорі і навість станом на дату подання позовної заяви до суду не здійснила передачу об'єкта нерухомості, тобто більше двох років ні вказаним у договорі способом шляхом укладення акті, ні будь-яким іншим способом, таким чином відповідач не виконала свій обов'язок щодо передачі об'єкта нерухомості на підставі вказаного договору купівлі-продажу, що є істотним порушенням умов договору. В судове засідання представник позивача не з'явився, при подачі позову просив розглянути справу за його відсутності, позов підтримав та не заперечував проти постановлення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву до суду не подавалось. Приймаючи до уваги викладене, визнавши матеріали справи достатніми для вирішення справи, а неявку учасників справи такою, що не перешкоджає розгляду заяви, суд розглядає заяву без участі відповідача. Оскільки відповідач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив та не подав до суду відзив, а також те, що представники позивача не заперечували щодо розгляду справи в порядку заочного провадження, суд вважає можливим розглянути спір відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 01.04.2016 між ТОВ «Керівник проекту «Інститут сучасного життя» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] згідно умов якого продавець передав у власність покупця, а покупець прийняв від продавця у власність нежитлову будівлю (а.с. 6). Відповідно до п. 11. Договору продавець зобов'язується фактично звільнити (повністю звільнити від нежилих продавцеві речей, що можуть бути відокремлені від об'єкта нерухомості без його пошкодження) та передати вищевказаний об'єкт нерухомості для його подальшого повного володіння, користування та розпоряджання покупцем у день нотаріального посвідчення цього договору. Відповідно до п. 12. Договору факт, що передача об'єкта нерухомості відбулася. Підтверджується відповідним актом прийомки-передачі, який має бути підписаний між продавцем та покупцем у простій письмові формі. Усі ризики випадкового знищення або пошкодження відчужуваної об'єкта нерухомості до моменту його передачі покупцю. Несе продавець. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Як роз'яснено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 (далі-Постанова), судам необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Пунктом 8 Постанови визначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. Згідно ч. 3 ст. 77 ЦПК України сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Проте, всупереч правилам п.п. 4, 5, ч. 2 ст 175 ЦПК України, п. 7 Постанови ВСУ № 2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», позивач у своєї позовної заяві викладає лише позовні вимоги, але не зазначає доказів, що підтверджують кожну обставину, на яку він посилається. Верховний Суд України в своїй постанові від 31.10.2012 в справі №6-53цс12 зробив висновок про те, що «особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способом захисту суб'активних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника». Позивачем не надано належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог та порушення його особистого права. Окремо слід зазначити, що при зверненні позивача до суду безпосередньо через представника копії документів, що додані до позовної заяви не були належним чином завірені, однак відповідність документа, з якого засвідчується вірність копії, повинна відповідати вимогам закону. Це означає, що документ не повинен суперечити законові як за змістом, так і за формою. Копії документів, що додані до матеріалів справи, викликають сумнів щодо відповідності їх оригіналу, а тому такий доказ не береться до уваги. Згідно із п. 5.27 Національного стандарту України Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації «Вимоги до оформлення документів» (ДСТУ 4163-2003), затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 № 55, відмітка про засвідчення копії документа складають зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії з відтиском печатки підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи. Відповідно до пункту 77 Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2011 № 1242 напис про засвідчення документа складається із слів «Згідно з оригіналом», найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів (ініціалу імені) та прізвища, дати засвідчення копії і проставляється нижче реквізиту документа «Підпис». У свою чергу, законодавство не містить вимог у разі, коли фізичною особою здійснюється засвідчення копії документа, який «стосується» цієї особи, а тому виходячи із загальних положень щодо засвідчення копій документів, на таких копіях проставляється особистий підпис особи, яка засвідчує копію, її ініціали та прізвище, з відміткою «Згідно з оригіналом», дата засвідчення копії. Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За приписами ч. ч. 2, 4, 5 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен заначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 417 ЦПК України, судова практика повинна відповідати наведеному рішенню касаційної інстанції. Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що вимоги позивача є такими, що не обґрунтовані на законі, не доведені матеріалами справі та відповідно до ч. 2 та 6 ст. 95 ЦПК України належним чином не завірені копії документів, внаслідок чого не підлягають задоволенню. У зв'язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позову, судом не вбачається підстав для відшкодування судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed