Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

В червні 2021р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: Вищої ради правосуддя, Державної казначейської служби України, в якому просив суд: - стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на свою корись 151333,33 грн. як моральну шкоду заподіяну протиправною бездіяльністю працівників Вищої ради правосуддя. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 06 квітня 2021р. він звернувся до Вищої ради правосуддя із скаргою про притягнення до відповідальності судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області [PERSON] . Як на підставу для задоволення своєї скарги позивач посилався на постановлену суддею цього суду ухвалу від 12 березня 2021р. по справі № 344/3418/21, яка, на його думку постановлена з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права. Враховуючи те, що працівники Вищої ради правосуддя відмовилися притягнути суддю Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області [PERSON] до дисциплінарної відповідальності відповідно до підпункту «а» підпункту 1 ч. 1 ст. 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» за те, що цей суддя виніс ухвалу від 12 березня 2021р. у справі № 344/3418/21 про залишення позову ( [PERSON] ) без руху та придумав для позивача сплату судового збору в розмірі 454,0 грн., який не передбачений на думку сторони Законом України «Про судовий збір», стороні позивача була спричинена моральна шкода, яка оцінена стороною у вищезазначеному розмірі. З метою захисту порушеного права, сторона позивача звернулась до суду з вказаним позовом для захисту свого порушеного права. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2021р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 14 вересня 2021р. надійшов відзив на позов, в якому відповідач Вища рада правосуддя проти позову заперечив, зазначивши, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки приймаючи ухвалу Перша Дисциплінарна палата Вищої ради правосуддя від 14 травня 2021р. № 1031/1дп/15-21 про відмову у відкритті дисциплінарної справи за скаргою позивача на дії судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області Бородовського С.О. діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, при цьому відповідачем не були порушенні права позивача, оскільки останній не є безпосереднім учасником правовідносин, які виникають у зв`язку з вирішенням питання про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Також на думку сторони відповідача, позивачем не доведено належними і допустимими доказами заподіяння йому зі сторони відповідача моральної шкоди. 16 вересня 2021р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив Вищої ради правосуддя, в якій сторона позивача заперечила проти доводів сторони відповідача, підтримала заявлені позовні вимоги і зазначила, що відповідачем невірно зазначені посилання на положення ст. 1176 ЦК України, е враховані правові позиції Верховного Суду. Як і помилковими на думку сторони позивача, є твердження сторони відповідача про те, що саме позивач повинен довести наявність вини відповідача чи його працівників 27 вересня 2021р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач Державна казначейська служба України проти позову заперечив, зазначивши, що жодним чином не порушував права позивача, при цьому на думку сторони відповідача, при звернення до суду з вказаним позовом стороною позивача не враховані положення ст. ст. 23, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України. Решти заяв по суті від сторін на адресу суду не надходили. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 13 квітня 2021р. до Вищої ради правосуддя за вхідним № Б-2124/0/7-21 надійшла дисциплінарна скарга [PERSON] на дії судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області Бородовського С.О. під час розгляду справи № 344/3418/21. За результатами попередньої перевірки скарги доповідачем - членом Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Плахтій І.Б. складено висновок про відсутність підстав для відкриття дисциплінарної справи, оскільки доводи скарги зводяться до незгоди з судовим рішенням (пункт 4 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про Вищу раду правосуддя»). Відповідно до пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» у відкритті дисциплінарної справи має бути відмовлено, якщо факти неналежної поведінки судді, що повідомляються у дисциплінарній скарзі, вже були предметом перевірки та розгляду і щодо них відмовлено у відкритті дисциплінарної справи; суть скарги зводиться лише до незгоди із судовим рішенням. Перша Дисциплінарна палата Вищої ради правосуддя за результатами вивчення дисциплінарної скарги позивача, висновків члена Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя та матеріалів попередньої перевірки дійшла висновку про відмову у відкритті дисциплінарних справ стосовно зазначеного у скарзі судді Бородовського С.О., про що постановила ухвалу від 14 травня 2021р. № 1031/1дп/15-21. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом ч. 2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 1 ст. 1166 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 40 Конституції України визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. За змістом ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Стаття 1167 ЦК України передбачає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 3, 5 Постанови за № 4 від 31 березня 1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правої відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди, зокрема доказів протиправної поведінки відповідача Вищої ради правосуддя чи її посадової особи, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача. Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (пункт 64, заява № 40450/04, від 15 жовтня 2009р.) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Протягом всього часу розгляду справи в суді, в порушення положень п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 76-81 ЦПК України, стороною позивача не було надано суду жодного належного і допустимого доказу, що зі сторони відповідача Вищої ради правосуддя, йому була спричинена саме моральна шкода. Як і не було надано стороною позивача будь-якого доказу на підтвердження реального розміру цієї шкоди. При цьому під час розгляду справи, судом не встановлено порушення відповідачем Вищою радою правосуддя Глави 12 Регламенту Вищої ради правосуддя, затверджено рішенням від 24 січня 2107р. за № 52/0/15-17, в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин, під час розгляду скарги позивача про притягнення до відповідальності судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області Бородовського С.О. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачів не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed