Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-13 00:00:00

В червні 2015 року [PERSON] (далі по тексту позивач, [PERSON] ) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до Військової частини [NUMBER] (далі по тексту відповідач, ВЧ), в якому просив суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі та за суми заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 23397,06 грн. та 20000,00 грн. моральної шкоди. В процесі розгляду справи позивач надав заяву про збільшення позовних вимог, в якій він просив суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в сумі 31741,67 грн. та 20000,00 грн. моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач працював у відповідача до 08 вересня 2014 року на посаді артиста оркестру Роти Почесної Варти, пороте йому всупереч нормам діючого законодавства не були здійсненні виплати заробітної плати у день звільнення та фактично не доплатили 0,19 грн. нарахованої заробітної плати, 376,38 грн. заробітної плати за вересень 2014 року (з урахуванням відпускних) та 20,39 грн. заборгованості внаслідок неправильного розрахунку за невикористану відпустку та 31345,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку, внаслідок чого відповідач зобов`язаний сплатити йому заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в сумі 31741,67 грн. та 20000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд про їх задоволення, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог. Представник відповідача проти позову заперечувала, пояснила що позивач навмисно звертається до суду із позовами до військової частини, маючи на меті збагатитися за рахунок держави. Пояснила, що згідно даних табелю обліку робочого часу за першу половину вересня 2014 року [PERSON] проставлено прогули у зв`язку із відсутністю його на роботі, а тому військова частина не нараховувала за цей час йому заробітну плату. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивач згідно трудової угоди працював у відповідача на посаді артиста другої категорії 2 взводу оркестру Роти Почесної Варти з 2014 року. Наказом командира військової частини № 200 від 08 вересня 2014 року позивача було звільнено з займаної посади, згідно ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Згідно із рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23.12.2014 року у справі № 761/34116/14-ц (провадження №2/761/9129/2014) зобов`язано Військову частину [NUMBER] видати [PERSON] належним чином оформлену трудову книжку та стягнуто з Військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.09.2014 року по 23.12.2014 року у розмірі 7 050 грн. 00 коп., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1 428 грн. 80 коп., вихідну допомогу у сумі 2 158 грн. 24 коп., компенсацію моральної шкоди у розмірі 2 158 грн. 24 коп. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23.12.2014 року у справі № 761/8309/15-ц (провадження №2/761/4394/2015) визнано незаконною бездіяльність Військової частини [NUMBER] , щодо затримки у видачі трудової книжки [PERSON] та стягнуто з Військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 грудня 2014 року по час ухвалення рішення по справі - 26 червня 2015 року у розмірі 8920 грн. 56 коп.; у відшкодування моральної шкоди 300,0 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 83 КЗпП у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. При цьому, суд відзначає, що з урахуванням положень КЗпП України, факт відсутності працівника на роботі протягом певного періоду часу має бути зафіксовано та з`ясовано причини його відсутності. Так, відсутність працівника на роботі має бути підтверджено відповідними доказами (зокрема, свідченнями інших працівників, складенням акту у відповідній формі, засвідчено поясненнями), а у працівника з`ясовані причини відсутності його на роботі шляхом відібрання письмових пояснень або складенням акту про відмову працівника від дачі таких пояснень. Із матеріалів справи вбачається, що відповідачем не перевірялось питання причин відсутності позивача на роботі з 01.09.2014 року по 08.09.2014 року. Відповідних пояснень безпосереднього керівника позивача та його особистих пояснень матеріали справи не містять. Згідно із ст. 40 КЗпП України прогул - це відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого часу без поважних причин. Акт щодо прогулу та причин відсутності на роботі [PERSON] з 01.09.2014 року по 08.09.2014 року не складався. За таких обставин, суд приходить до висновку про те що відсутні підстави вважати, що з 01.09.2014 року по 08.09.2014 року у [PERSON] мав місце прогул без поважних причин, оскільки доказів останніх суду не надано. Додані до матеріалів справи пояснення співробітників військової частини суд оцінює критично, оскільки вони були складені майже через рік після вказаних обставин та до них не додано доказів того, що вказані особи дійсно працювали на займаних посадах в період звільнення позивача з роботи. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач зобов`язаний був провести з позивачем розрахунок за період з 01.09.2014 року по 08.09.2014 року, а саме за 6 робочих днів. А тому, суд вважає вірним стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату за 6 робочих днів у вересні 2014 року в сумі 431,64 грн. (71,94 грн. * 6 днів), виходячи з розміру середньоденної заробітної плати позивача, яка була встановлена рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року по цивільній справі № 761/34116/14-ц (провадження № 2/761/9129/2014). Відповідно до виписки по рахунку [PERSON] , № [NUMBER] від 30.09.2014 року наданої ПАТ КБ «Приватбанк» за період з 01.02.2014 р. по 30.09.2014 р. позивачу було сплачено нарахування із заробітної плати в сумі 13963,71 грн., проте згідно із довідкою про доходи позивача, наданої військовою частиною позивачу нараховано до виплати 13963,90 грн. А тому суд приходить до висновку про те, що відповідачем не було доплачено позивачу 0,19 грн. нарахованої заробітної плати, які також підлягають стягненню з відповідача. Окрім того, із довідки про доходи [PERSON] вбачається, що за період з березня 2014 року по серпень 2014 року йому було нараховано суму заробітної плати в розмірі 14545,70 грн., при цьому для розрахунку суми відпускних було взято за основу суму заробітку в позивача в розмірі 14245,60 грн. В зв`язку із чим у наданих документах міститься розбіжність в нарахованих сумах заробітної плати представник відповідача пояснень суду не надала. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що під час розрахунку виплат за невикористану відпустку відповідачем були розраховані дані, які не відповідають довідці про доходи позивача, завіреної посадовими особами військової частини, що призвело до безпідставного заниження належних позивачу виплат при звільненні на 20,39 грн. (14545,70 грн. 14245,60 грн. = 300,10 грн.; 300,10 грн. : 176 календарних днів = 1,69 грн. Х 12 днів невикористаної відпустки = 20,39 грн.), які також підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи наведене, а також розміру середньоденної заробітної плати позивача, яка була встановлена рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року по цивільній справі № 761/34116/14-ц (провадження № 2/761/9129/2014) та стягнутих з відповідача сум середнього заробітку за час затримки за судовими рішеннями за період з 08.09.2014 року по 23.12.2014 року у розмірі 7 050 грн. 00 коп. та за період з 24.12.2014 року по 26.06.2015 року у розмірі 8920 грн. 56 коп., суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 3884,76 грн. за 54 робочих дні за період з 24.12.2015 року по 14.09.2015 року. У відповідності до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. В судовому засіданні позивач зазначав, що неправомірними діями відповідача, який не проводить із ним розрахунку до даного часу, йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінив в 20000,00 грн. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що в результаті несвоєчасного та неповного розрахунку із позивачем, останній зазнав душевних страждань, в нього виникли матеріальні труднощі, що призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків, а тому з метою захисту порушеного права позивача, суд виходить з втрат немайнового характеру, що їх зазнав позивач, зміни, які відбулись в житті позивача, витрачений час на збирання необхідних доказів, що призвело до негативних наслідків щодо самопочуття останнього, його душевної рівноваги та морального стану, а тому оцінює моральну шкоду в розмірі 500,0 грн. За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 452,22 грн., 3884,76 грн. суми заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 500,00 (п`ятсот) грн. відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 487,2 грн.

Outcome: partial