Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

В травні 2018 року позивач - [PERSON] через свого представника звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. У поданому до суду позові вказувала на те, що 03.12.2009 року між нею та відповідачем по справі [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований у Відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №2079. Від вказаного шлюбу народилась дитина - син [PERSON], [INFO]. Упродовж подружнього життя у подружжя були добрі стосунки, вони поважали та цінили один одного. Поступово стосунки почали погіршуватись, а на початку 2017 року взагалі припинились. Позивач та відповідач втратили довіру один до одного та почали сваритись, що негативно позначилось на емоційному стані і здоров'ї обох сторін, а також малолітнього сина. В присутності дитини відбувалось остаточне руйнування нормальних людських відносин між батьками. Подальше спільне життя і збереження шлюбу, укладеного між сторонами по справі є неможливим, суперечить інтересам подружжя та інтересам спільної дитини. Строку на примирення позивач просила не надавати, оскільки вважає, що в цьому жодного сенсу немає, з відповідачем вона є фактично чужою людиною та всі шляхи примирення та порозуміння вже вичерпано. Наразі, малолітній син постійно мешкає з матір'ю - позивачем у справі, за місцем проживання останньої. Вона не має наміру перешкоджати відповідачу в здійсненні його прав та обов'язків щодо спільної дитини. Позивач має постійне місце проживання, регулярний та стабільний заробіток, займається вихованням та утриманням дитини. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, з урахуванням побажань самої дитини, просила суд визначити місце проживання малолітньої дитини разом з матір'ю - [PERSON], за місцем її проживання. Ухвалою судді від 05.05.2018 року вищевказану позовну заяву було залишено без руху з наданням строків на усунення вказаних в ухвалі недоліків. 14.05.2018 року у встановлений суддею строк позивачем на виконання вищевказаної ухвали було подано відповідну заяву та сплачено судовий збір. При цьому, у поданій заяві остання порушувала питання щодо залучення до участі в розгляді справи в якості третьої особи Службу у справах дітей Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 15.05.2018 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою від 02.10.2018 року, яка занесена до протоколу судового засідання за клопотанням представника позивача замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування Вишгородської міської державної адміністрації Київської області, яка була залучена представником позивача помилково на Службу у справа дітей і сім'ї Вишгородської районної державної адміністрації Київської області. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.11.2018 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. 17.12.2018 року через загальну канцелярію суду позивачем, відповідачем та представником позивача подано заяву про затвердження мирової угоди, укладеної між [PERSON] та [PERSON] у вищевказаній справі. Ухвалою від 15.01.2019 року відмовлено взадоволенні заяви [PERSON] та [PERSON],про затвердження мирової угоди у вказаній цивільній справі, оскільки умови укладеної між сторонами мирової угоди в частині погодження розірвання шлюбу, є не виконуваними. Крім того, при затвердженні зазначеної мирової угоди в частині погодження її умов по розподілу спільного сумісного майна подружжя, можуть бути порушені права та інтереси інших осіб, угода не стосується лише прав і обов'язків сторін, які її укладають та не обмежена предметом позову. Відповідач скористався правом наданим ст. 178 ЦПК і подав до суду відзив на позов, вимогами якого були: розірвання шлюбу, укладеного між ним та позивачем. Визначення фактичної адреси місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] Зобов'язання відповідача повідомляти про зміну фактичного місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] Враховувати думку дитини, щодо зміни фактичного місця проживання згідно віку, що регулюється чинним законодавством України. Визначення суми аліментів для відповідача в твердій грошовій сумі - 4000,00 грн. на утримання малолітнього сина. Зобов'язання позивача відкрити особовий картковий рахунок у на ім'я малолітнього сина для перерахування коштів. У зв'язку з поданим до суду відзивом, який фактично містить самостійні вимоги, які виходять за межі заявлених позивачем позовних вимог і не є предметом позову, судом було роз'яснено відповідачу його право звернутись за отриманням правової допомоги. Однак, відповідач в процесі тривалого розгляду справи, наданим йому правом не скористався, та не пред'явив зустрічний позов у строк для подання відзиву, як то передбачено ст. 193 ЦПК України. Позивач у свою чергу скористалася правом передбаченим ст. 179 ЦПК України та подала до суду відповідь на відзив, де просила відхилити доводи, викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву внаслідок їх необґрунтованості та фактично продублювала заявлені позовні вимоги. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позові, просили його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні вказував на те, що з вересня 2017 року проживає окремо від позивача. Вважає не можливим збереження шлюбу. Однак разом з тим, він не погоджується з висновком щодо визначення місця проживання дитини з матір'ю, вважає даний висновок необгрунтованим та таким, що суперечить інтересам дитини. Також вказав, що висновок був складений з порушенням вимог законодавства. Разом з тим, на запитання суду зазначив, що у визначеному законом порядку не оскаржував вказаний висновок Вишгородської районної державної адміністрації Київської області. Крім того, зазначив суду, що позивач неналежним чином дбає про їх спільну дитину, він приділяє увагу сину, цікавиться його життям, навчанням, займається вихованням, а тому категорично заперечує проти визначення місця проживання дитини з матір'ю. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, просили справу розглянути без участі їх представника, не заперечували проти задоволення позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини з матір'ю, про що суду надали відповідну заяву. Висдухавши позивача, її представника, відповідача, ретельно дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Письмовими доказами підтверджується, що сторони зареєстрували шлюб 03.12.2009 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено відповідний актовий запис за №2079, що підтверджується відповідною копією свідоцтва про шлюб (а.с.10). Від вказаного шлюбу сторони по справі мають дитину: [PERSON], [INFO], що також підтверджується копією свідоцтва про народження дитини (а.с.11). Як вбачається з поданої позовної заяви, сімейне життя сторін по справі не склалося. Сім'я існує лише формально, подальше спільне проживання та збереження сім'ї є не доцільним. В Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв'язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23.06.2005 року, а також інших нормативно правових актів, що регулюють сімейні відносини. Згідно ч. 1 ст. 3 СК України, сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу жінки та чоловіка не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч.3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд вважає, що позовні вимоги про розірвання шлюбу є обґрунтованими і підлягають задоволенню, оскільки сторони не бажають перебувати у шлюбі, а примушування до збереження шлюбу не допускається - збереження шлюбу суперечить інтересам обох сторін. Вирішуючи позовні вимоги позивача про визначення місця проживання дитини, суд виходить з наступного. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно із п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Суд враховує, що у цій справі обидва батьки бажають належно виконувати свої батьківські обов'язки, підстав вважати їх такими, що неналежно виконують ці обов'язки, у суду немає. При цьому станом на час розгляду справи у суду відсутні відомості про зловживання кимось із батьків алкогольними напоями або наркотичними засобами, випадків демонстрації кимось із батьків аморальної поведінки судом також не встановлено. Разом з тим, з Висновку Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, про визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO] від 02.11.2018 року №7-20/2884 (а.с.96) вбачається, що орган опіки та піклування Вишгородської районної державної адміністрації вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO] разом з його матір'ю [PERSON], за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до копії акту обстеження умов проживання та виховання дітей в сім'ї від 31.10.2018 року, складеного Службою у справах дітей та сім'ї Вишгородської районної державної адміністрації вбачається, що мати [PERSON] належним чином виконує батьківські обв'язки по вихованню та утриманню дитини. Для дитини створені всі належні умови для проживання, навчання, розвитку та проведення дозвілля. [PERSON] забезпечений всім необхідним для повноцінного розвитку (а.с.84). Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2). Згідно із статтями 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім виняткових обставин, відокремлюватися від матері. Суспільство і органи влади повинні забезпечити необхідний догляд за дітьми, які залишилися без піклування сім'ї або без адекватних засобів підтримки. Із змісту інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.08.2017 року № 9-1580/0/4-17, а також із змісту інформації, викладеної на офіційному веб-сайті Європейського суду з прав людини за посиланням ttps://hudoc.echr.coe.int/eng# \«languageisocode»:[«ENG»], «respondent»:[«UKR»], «documentcollectionid2»: «GRANDCHAMBER», «CHAMBER»], «itemid»:[«001-175140»]\ вбачається, що 01 липня 2017 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) ухвалив рішення у справі «М.С. проти України», яке набуло статусу остаточного 11 жовтня 2017 року. ЄСПЛ наголосив, що в усіх подібних випадках основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Саме з урахуванням зазначених принципів ЄСПЛ здійснював оцінку того, чи національні суди вжили всіх заходів для визначення найкращих інтересів дитини у цій справі та визначили її місце проживання з дотриманням вимог статті 8 Конвенції. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Крім того, під час вирішення цієї справи суд враховує статтю 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Схожа норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов'язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року). Суд зазначає, що у спірних правовідносинах найкращим інтересам дитини відповідатиме постійне проживання дитини разом із матір'ю за місцем проживання якої створено всі умови для гармонійного розвитку дитини. Суд також враховує, що доказів того, що мати якимось чином перешкоджає батьку спілкуватись з дитиною та вчиняє якісь перешкоди для зустрічі батька з сином, в процесі розгляду справи не здобуто та відповідачем суду не надано. Отже, оскільки в процесі розгляд управи судом достовірно встановлено, що матір'ю дитини [PERSON] створені належні умови для проживання та виховання дитини, позивач має можливість забезпечувати нормальний всебічний розвиток дитини, тому в інтересах дитини, суд, приходить до висновку про визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO] разом із матір'ю. Згідно із ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь позивача сплачений нею судовий збір в загальній сумі 1409,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved