Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

В травні 2018 року [PERSON] (надалі також - позивач) звернулась з позовом до [PERSON] (надалі також - відповідач), у якому просила стягнути на свою користь аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON], [INFO], який продовжує навчання в Житомирському національному агроекологічному університеті IV рівня акредитації, у твердій грошовій сумі в розмірі 1300 грн. щомісячно, починаючи з дати подання позову та до закінчення навчання, а саме до 30.06.2019 роу. За умови продовження навчання, але не більше ніж до досягнення [PERSON] двадцяти трьох річного віку. В обґрунтування своїх вимог також зазначила, що їх спільний з відповідачем син [PERSON] в даний час навчається в Житомирському національному агроекологічному університеті IV рівня акредитації на факультеті інженерії та енергетики, термін навчання з 01.09.2017 року по 30.06.2019 року, вартість якого складає 12480,00 грн. У зв'язку з чим потребує матеріальної допомоги, яку відповідач може надавати, а тому просить стягнути аліменти з відповідача у судовому порядку. Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира від 06.06.2018 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Сторін повідомлено, що розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. В листопаді 2018 року відповідач подав заяву про надання йому часу для підготовлення відзиву, оскільки позов не визнає та потребує правової допомоги. В січні 2019 року на адресу суду надійшов відзив відповідача, в якому зазначено, що ніколи не відмовлявся від матеріального утримання дітей, а згідно наказу суду з нього стягуюються аліменти на утримання малолітнього [PERSON] в розмірі ? частини усіх видів доходу, які ним сплачуються. Окрім того зазначив, що на даний час не працює та перебуває на обліку в Центрі зайнятості, а тому просить стягувати аліменти в розмірі 1/6 частини заробітку, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення сином 23-річного віку. Розгляд справи просив проводити за його відсутності. Позивач в судове засідання не з'явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. З огляду на вищезазначене суд, на підставі ч.5 ст.279 ЦПК України розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Ніхто із учасників по справі заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не подавав. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню частково з огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком повнолітнього [PERSON], [INFO]. Згідно довідки «ОСББ на Бориса Тена 90/1, 92» від 16.05.2018 року №56 [PERSON] зареєстрований за місцем реєстрації матері за адресою: [ADDRESS]. Згідно довідки №09-44 від 07.05.2018 року [PERSON] навчається в Житомирському національному агроекологічному університеті IV рівня акредитації на першому курсі скороченого терміну навчання за освітньо-кваліфікаційним рівнем бакалавр факультету інженерії та енергетики заочної форми навчання, термін навчання з 01 вересня 2017 року по 30 червня 2019 року. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку передбаченого ч.5 ст.157 цього Кодексу. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до п. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до Конвенції про права дитини (ратифіковані Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до ст. 199 Сімейного кодексу України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Чинним законодавством України встановлено, що діти рівні у своїх правах незалежно від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей та повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги. Зобов'язання з утримання дітей виникає за наявності сукупності таких умов: родинного зв'язку між батьками й дитиною (кровний зв'язок між батьками та дитиною або зв'язок між усиновлювачем і усиновленою дитиною); неповноліття дитини; навчання повнолітньої дитини; відсутність підстав для звільнення батьків від сплати аліментів; можливість батьків надавати матеріальну допомогу. Частиною 1 ст. 200 Сімейного кодексу України встановлено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 статті 200 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Положеннями статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 6 від 15.05.2006 судам роз'яснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Визначаючи розмір аліментів, що підлягають до стягнення, суд враховує, що відповідач не працює та сплачує аліменти на неповнолітнього сина, а також положення статті 182 Сімейного кодексу України, те, що син є повнолітнім, проживає разом з матір'ю і продовжує навчання на заочній формі навчання в закладі вищої освіти, тому з відповідача підлягають стягненню аліменти у твердій грошовій сумі 1100,00 грн. щомісячно на період його навчання у в Житомирському національному агроекологічному університеті, починаючи з 11 травня 2018 року і до закінчення навчання, але не довше, ніж до досягнення ним 23 (двадцяти трьох) років. Відповідно до ст. 430 ЦПК України рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць. Оскільки позивач згідно Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача в дохід державного бюджету України судовий збір у розмірі 704, 80 грн.

Outcome: partial