Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-18 00:00:00

в травні 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. В обгрунтування позову зазначено, що вони із відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 11.08.2012 року. В період шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . Однак, шлюбні відносини між нею та відповідачем припинені, вони проживають окремо. Шлюб фактично розпався, причина розпаду протилежні погляди на сімейне життя, втрата почуття любові та взаємоповаги, шлюб існує формально. Дитина проживає разом із позивачем. Відповідач періодично спілкується з сином, однак, матеріальної допомоги, яка ним надається є недостатньою. У зв`язку з наведеним просила шлюб розірвати, визначити місце проживання сина із нею та стягнути із відповідача на її користь на утримання дитини, аліменти у прив`язці до прожиткового мінімума на дитину, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття та стягнути з відповідача судові витрати. Позивач та відповідач в судове засідання не з`явились. Подали суду письмову спільну заяву про розгляд справи без їх участі. Просили шлюб розірвати. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в підготовчому судовому засіданні без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 11.08.2012 року Виконавчим комітетом Вороньківської сільської ради Бориспільського району Київської області, актовий запис № 8, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.10). В період шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.7). Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно зі ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст.ст. 105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст.110 СК України). Згідно із ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Враховуючи наведене, а також приймаючи до уваги те, що має місце припинення подружніх стосунків, що виключає відновлення колишніх сімейних відносин, суд вважає, що збереження сім`ї неможливе, а тому позов в частині розірвання шлюбу є обґрунтований та законний, в зв`язку з чим підлягає задоволенню. Крім того, позивачем заявлена позовна вимога щодо визначення місця проживання дитини разом із нею. Судом встановлено те, що малолітній [PERSON] , [INFO] проживає разом із матір`ю - позивачкою у справі [PERSON] , та доказів зворотному стороною відповідача суду надано не було. Однак, стороною позивача не надано суду доказів наявності між сторонами спору в частині місця проживання дитини, як і не надано доказів відсутності згоди між батьками щодо того із ким із них буде проживати малолітня дитина. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог в цій частині, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно із ч. 3 ст. 45 ЦПК України, суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визначення його недійсним та поділ майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. З огляду на викладене, а також приймаючи що уваги те, що стороною позивача не доведено те, що фактично між сторонами існує спір щодо місця проживання дитини, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини слід відмовити. Крім того, в частині позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини слід зазначити наступне. Судом встановлено, що в період шлюбу у сторін народився син [PERSON] , який проживає разом із матір`ю, перебуває на її утриманні, та доказів зворотному з боку відповідача суду надано не було. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України), батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 2 ст. 181 СК України, домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні у грошовій і (або) натуральній формі. Частиною третьою статті 181 СК України передбачено можливість стягнення за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів). Враховуючи те, що відповідач проживає окремо і домовленість між позивачем та відповідачем про сплату аліментів на утримання дитини відсутня, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути аліменти на утримання спільного сина. Разом з тим, згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішуючи питання про спосіб стягнення та розмір аліментів, які мають бути стягнуті в даному випадку з відповідача на користь позивача, суд враховує позицію позивача щодо способу та розміру стягнення аліментів, відсутність будь-яких заперечень щодо розміру аліментів з боку відповідача, а тому суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача на утримання спільного сина необхідно стягнути аліменти в розмірі 1/4 частини від його заробітку, в зв`язку з чим позовна вимога в цій частині підлягає частковому задоволенню. На думку суду, стягнення аліментів в зазначеному розмірі суд вважає розумним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини в даному віці. На підставі частини першої статті 191 СК України, стягнення аліментів необхідно присудити від дня пред`явлення позову. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, те, що позивачем при поданні позовної заяви було сплачено судовий збір за одну позовну вимогу про розірвання шлюбу не в повному обсязі на суму 810,80 коп., останній, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а решту суми судового збору в розмірі 30,00 грн. - слід стягнути із відповідача на користь держави. Судовий збір за позовну вимогу про стягнення аліментів на суму 840,80 грн., слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: partial