Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-29 00:00:00

В травні 2014 року позивачка [PERSON] звернулася в з цим позовом до відповідача [PERSON], посилаючись на порушення ним її прав в частині наданні утримання на неповнолітніх дітей за судовим рішенням. Під час розгляду справи по суті позивачка заявлений позов підтримала, просила задовольнити його, пояснивши, що на даний час вона самостійно утримує двох неповнолітніх дітей, а відповідач ухиляється від сплати аліментів за рішенням суду. Відповідач є працездатним та має постійне місце роботи, однак має заборгованість по сплаті аліментів, між тим одержує кредити в установах банку, які використовує не на погашення заборгованорсті, а на придбання автомобілів. Відповідач [PERSON] заявлений позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, пославшись на те, що він не в змозі виплачувати аліменти на утримання своїх дітей через те, що отримує мінімальну заробітну плату та надає допомогу хворій матері. Не заперечував факту наявності у нього заборгованості по аліментам за судовим рішенням, проте вказував на те, що така заборгованість виникла не з його вини, а через безробіття. Не заперечував факту отримання в банках двох кредитів та придбання автомобіля, посилаючись на те, що це йому необхідно для обробітку городу та відвідним матері. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, надані на засадах змагальності і диспозитивності, суд приходить до переконання про те, що заявлений позов підлягає до задоволення з таких обгрунтувань. Судом встановлено, що між сторонами по справі склалися і існують сімейні правовідносини, які визначають права та обов'язки матері, батька і дитини, оскільки від їхнього шлюбу вони мають дочку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], які на час розгляду справи є неповнолітніми / а.с. 7, 8 /. На підставі рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 27 грудня 2010 року з відповідача до стягнення підлягають аліменти на користь позивачки на утримання двох дітей в розмірі 1/3 частини усіх видів його доходів щомісячно до їх повноліття, проте не менше, ніж мінімальний розмір, встановлений законодавством України. Вказане рішення суду набрало законної сили та допущене до примусового виконання / а.с. 9, 35, 42, 47, 48 /. За ст. 61 ч. 3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Як вбачається з копії розрахунку заборгованості по аліментам, складеного державним виконавцем ВДВС Миргородського МРУЮ Логвин Г.Г., станом на 01.04.2014 року відповідач заборгував позивачці по аліментам 9171 гривну 27 копійок / а.с. 10 /. Згідно зі ст. 196 ч. 1 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. За розрахунком, наданим стороною позивачки в позовній заяві, розмір неустойки ( пені ) від несплачених аліментів за кожний день прострочення становить 73856,53 гривень / а.с. 4 /. Цей розрахунок суд вважає обґрунтованим та таким, що узгоджується з розміром несплачених аліментів по кожному періодичному платежу за період з грудня 2010 року по березень 2014 року, за який ці зобов'язання відповідача мали бути виконані. З огляду на це, виходячи із засад диспозитивності, загальна сума пені включно до березня 2014 року має становити 73856,53 гривень. Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача судових витрат по оплаті позову судовим збором, які документально підтверджені / а.с. 1, 2 /, грунтуються на положеннях ст. 88 ч. 1 ЦПК України.

Outcome: approved