Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

До Гайворонського районного суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя. 28.10.2019 року позивач уточнила позовні вимоги, просить суд поділити спільне майно [PERSON] та [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] половину, витрат на ремонт жилого будинку по [ADDRESS] , тобто 212737,39 грн., що еквівалентна 8450,64 доларів США; визначити недійсним договір купівлі-продажу автомобіля VOLKSWAGEN TRANSPORTER ТЗ, білого кольору, 1998 року випуску д.н.з. [NUMBER] , № кузова - [NUMBER] , № двигуна - [NUMBER] , укладений між [PERSON] і [PERSON] та посвідченим 19.10.2016 року в ТСЦ; зобов`язати відповідача [PERSON] повернути вказаний автомобіль у спільну власність подружжя - [PERSON] та [PERSON] ; поділити спільне майно [PERSON] та [PERSON] ; виділити у власність [PERSON] легковий автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER ТЗ, білого кольору, 1998 року випуску д.н.з. [NUMBER] , № кузова - [NUMBER] , № двигуна - [NUMBER] , вартістю 50000 грн., стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] різницю вартості 25000 грн.; виділити у власність [PERSON] трактор колісний Т-40М, 1992 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , вартістю 50000 грн., стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] різницю вартості 25000 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] половину, тобто 70000 грн. - витрати на ремонт жилого будинку по [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі - 2359,60 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн. Позивач та її представник в судовому засідання позовні вимоги підтримали, просять суд їх задовольнити. Позивач пояснила, що за час шлюбу вони проживали у житловому будинку по [ADDRESS] , за спільні кошти, згодом будинок значно поліпшили - зробили ремонт. Крім того, під час шлюбу придбали автомобіль Фольксваген Транспортер та трактор. 26.08.1995 року вони одружилась, а шлюб розірвали 22.03.2017 року. Оцінює автомобіль та трактор по 50000 грн. кожен. Доказів про реальну вартість автомобіля та трактора не має. Де на даний час знаходиться трактор, вона не знає. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні підтримали наданий відзив та просять суд відмовити в задоволенні позову повністю. Відповідач пояснив, що будинок належав йому ще до шлюбу. По ремонту будинку доказів позивач суду не надала. Він проводив ремонт в будинку вже з новою дружиною, після розірвання шлюбу з позивачем. Він передав позивачу майно згідно акта. Трактор, ще під час шлюбу був зданий на металобрухт. По компенсації позивач не внесла гроші на депозит суду. Під час шлюбу придбали автомобіль. Про продаж автомобіля позивач знала. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги в частині визнання договору купівлі продажу автомобіля недійсним не визнала. Пояснила, що купила автомобіль в сина, бо хотіла, щоб не продавав чужим людям. Чи повідомлялось позивачу про продаж автомобіля вона не знає. Хату вона утеплила за свої кошти. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що позивач її донька. Позивач жила з відповідачем в будинку по [ADDRESS] в якому робили ремонт і добудови. Ремонти робилися більше 12 років назад. В сторін був трактор і автомобіль. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є донькою сторін. Проживали її батьки за адресою [ADDRESS] . Батьки робили ремонт. В них були трактор та автомобіль. Батько купив квартиру і віддав меблі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що був присутнім при поділі майна сторін восени 2017 року. На той час був депутатом селищної ради. Куди вивезли майно не знає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що восени 2017 року відповідач передав майно позивачу згідно акту, в якому вона підписалась. Вислухавши пояснення сторін їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що починаючи з 1995 року по 2017 рік, сторони перебували у шлюбі. За період шлюбу, подружжям було набуто у власність рухоме майно, частину з якого після розірвання шлюбу було передано позивачу, що підтверджується Актом обстеження проживання від 08.11.2018 року (а.с. 28), з якого вбачається, що [PERSON] передав [PERSON] перелічене у Акті рухоме майно, що не заперечується сторонами. У 2004 році під час шлюбу, на підставі договору дарування від 04.07.2004 року відповідачем [PERSON] було набуто у власність житловий будинок, що по [ADDRESS] (а.с. 23), який у відповідності до вимог п.2 ч.1 ст.57 СК України є його особистою приватною власністю та не підлягає поділу між подружжям. В 2005 році, на підставі рішення Заваллівської селищної ради Гайворонського району Кіровоградської області від 26.05.2005 року про приватизацію земельної ділянки (а.с. 24), відповідачем [PERSON] була приватизована присадибна земельна ділянка по [ADDRESS] , яка у відповідності до п.5 ч.1 ст.57 СК України, також є його особистою приватною власністю та не підлягає поділу між подружжям. Позивач стверджує, що проживаючи в указаному будинку, сторони, за спільні кошти подружжя здійснили капітальний ремонт будинку. Добудували веранду з навісом, ванну кімнату, перепланували жилі кімнати та кухню, поклали кахель та лінолеум, замінили вікна та двері, замінили електропроводку, придбали побутову техніку та ін. Тому вважає, що має право на половину майна. Просить стягнути з відповідача половину, тобто 212737,39 грн., що еквівалентна 8450,64 доларів США витрат, що відповідає вартості ремонтних робіт житлового будинку по [ADDRESS] на момент проведення експертизи. Дана позовна вимога не підлягає до розгляду, оскільки позивачем не надано доказів про сплату судового збору, відповідно до Закону України «Про судовий збір» за її розгляд. Крім того, експерт визначаючи вартість ремонту у доларах США вийшов за межі поставлених йому запитань, а тому в цій частині його висновок не приймається до уваги судом. Стосовно позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля VOLKSWAGEN TRANSPORTER, білого кольору, 1998 року випуску д.н.з. [NUMBER] , № кузова - [NUMBER] , № двигуна - [NUMBER] , укладеного між [PERSON] і [PERSON] та посвідченим 19.10.2016 року в ТСЦ суд дійшов до слідуючого. Під час шлюбу сторонами був придбаний транспортний засіб - автомобіль марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, білого кольору, 1998 року випуску д.н.з. [NUMBER] , № кузова - [NUMBER] , № двигуна - [NUMBER] (а.с. 40), що не оспорюється сторонами. Відповідно до реєстраційної картки транспортний засіб VOLKSWAGEN TRANSPORTER, білого кольору, 1998 року випуску д.н.з. [NUMBER] , № кузова - [NUMBER] , № двигуна - [NUMBER] був перереєстрований на відповідача [PERSON] (а.с. 39). Вказана перереєстрація була проведена на підставі договору купівлі-продажу в ТСЦ № 3545/2016/135597 від 19.10.2016 року. Судом встановлено, що новий власник транспортного засобу [PERSON] є рідною матір`ю відповідача [PERSON] , що не оспорюється сторонами. Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч.ч.1-3 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. За змістом статей 69,70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вимогами ст.216 ЦК України, встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, не можуть здійснюватись та породжувати будь-які правові наслідки. Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.1 та ч.5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір щодо продажу транспортного засобу було укладено 19.10.2016 в період коли сторони перебували у шлюбі, але фактично не проживали, тобто відповідач не ставлячи до відома позивачку та без її згоди вчинив відчуження спірного автомобіля на користь своєї матері. Спірний договір укладено між близькими родичами та спрямовано на фіктивний перехід права власності на автомобіль до близького родича, з метою приховання такого майна від майбутнього можливого поділу майна подружжя та без мети його реального виконання. Вказані обставини відповідачами не спростовано жодними належними та допустимими доказами. Враховуючи наведене, вказаний правочин є фіктивним та визнається судом недійсним, а тому, в свою чергу, відповідні вимоги позивача в цій частині є обгрунтованими та такими що підлягають до задоволення. Поряд з цим не підлягає до задоволення позовна вимога про зобов`язання відповідача [PERSON] повернути вказаний автомобіль у спільну власність подружжя - [PERSON] та [PERSON] , оскільки дане подружжя на час розгляду справи не існує, у зв`язку з тим, що 22.03.2017 року даний шлюб було розірвано, а згідно ч. 1 ст. 36 СК України тільки шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Також не підлягає до задоволення позовна вимога про виділення у власність [PERSON] легкового автомобіля VOLKSWAGEN TRANSPORTER Т3, білого кольору, 1998 року випуску д.н.з. [NUMBER] , № кузова - [NUMBER] , № двигуна - [NUMBER] , вартістю 50000 грн., стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] різницю вартості 25000 грн., оскільки на момент розгляду справи позивачем не надано доказів про дійсну вартість автомобіля, а відповідач [PERSON] заперечує вартість вказану позивачем. Вартість автомобіля заявлена позивачем також не співпадає з реальною вартістю автомобілів вказаних в роздруківках з auto.ria.com від 30.01.2019 року про продаж аналогічних Фольксваген Транспортер 1998 року випуску (а.с. 68-70). Згідно частини 1 статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. У відповідності до частини 4 цієї статті присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Частиною 5 даної статті визначено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно з частиною другою статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-2784цс15. Враховуючи, що позивач, суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду не внесла, тому в задоволенні позовних вимог в цій частині [PERSON] слід відмовити. Також не підлягає до задоволення позовна вимога про виділення у власність [PERSON] трактора колісного Т-40М, 1992 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , вартістю 50000 грн., стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] різницю вартості 25000 грн. оскільки на момент розгляду справи позивачем не надано доказів про дійсну вартість трактора Т-40М, 1992 року випуску, а відповідач заперечує вартість вказану позивачем. Також відповідач [PERSON] не визнає, що має у володінні трактор колісний Т-40М, 1992 року випуску, оскільки вказаний трактор під час шлюбу в 2016 році був зданий на утилізацію, як металобрухт в пункт прийому чорних та кольорових металів м. Гайворон, що підтверджується довідкою пункту прийому металобрухту про прийняття на утилізацію транспортного засобу, як металобрухту від 25.11.2016 року (а.с. 67). Також позивачем не надано відомостей про місцезнаходження трактора Т-40М, 1992 року випуску. Суд вважає, що позовна вимога про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] половину, тобто 70000 грн. - витрати на ремонт жилого будинку по [ADDRESS] підлягає до часткового задоволення в розмірі 65484 грн., оскільки згідно висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи № 777/778/19-27 від 20.09.2018 року, вартість виконаних робіт, відповідно кошторису у 2009 році дорівнює 130968,00 грн., (тобто 130968:2). Згідно зі ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволенню позовних вимог.

Outcome: partial