Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-03 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулося ПАТ «Банк Фінанси та кредит» з позовом до [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що 15.04.2008 року між ВАТ «Банк Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 46_33-04/08-МФ-ЗН, згідно якого позичальнику було надано кредит в сумі 150 000, 00 доларів США строком до 14.04.2023 року із сплатою 18 % річних. 23.10.2008 року між ВАТ «Банк Фінанси та Кредит» та [PERSON] була укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору № 46_33-04/08-МФ-ЗН, згідно якого позичальник сплачує 20 % річних за користування кредитом та складено новий графік погашення заборгованості. Станом на 07.03.2014 року заборгованість за кредитним договором становить 7 338 120, 54 гривень, з яких: строкова заборгованість по кредиту - 143 164, 12 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 1 344 010, 44 гривень; прострочена заборгованість по кредиту - 6 282, 88 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 58 983, 05 гривень; строкова заборгованість по процентах - 2 905, 92 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 27 280, 49 гривень; прострочена заборгованість по процентам - 158 140, 71 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 1 484 609, 17 гривень; пеня за період з 07.03.2013 року по 07.04.2014 року - 4 423 237, 39 гривень. Окрім того, апеляційним судом Вінницької області від 26.07.2010 року було ухвалено рішення по справі № 22ц-3568 2010 р. за позовом АТ «Банк «Фінанси та Кредит» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості, згідно якого позовні вимоги банку задоволено та стягнуто з відповідачів, у тому числі й 542 875, 34 гривень пені. Таким чином, станом на 07.03.2014 року загальна сума заборгованості за кредитним договором № 46_33-04/08-МФ-ЗН від 15.04.2008 року становить 7 880 995, 88 гривень. 15.04.2008 року між ВАТ «Банк Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1276. В якості забезпечення повернення кредиту в іпотеку банку було передано наступне нерухоме майно: житловий будинок з прибудовами та господарськими спорудами [ADDRESS]. Згідно чинного законодавства іпотекодержатель має право за рахунок предмета іпотеки задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням в повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором. Звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення всіх мешканців. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок з прибудовами та господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» за іпотечним договором від 15.04.2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за № 1276, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 46_33-04/08-МФ-ЗН від 15.04.2008 року в розмірі 7 880 995 (сім мільйонів вісімсот вісімдесят тисяч дев'ятсот дев'яносто п'ять) гривень 88 копійок станом на 07.03.2014 року, з яких: строкова заборгованість по кредиту - 143 164, 12 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 1 344 010, 44 гривень; прострочена заборгованість по кредиту - 6 282, 88 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 58 983, 05 гривень; строкова заборгованість по процентах - 2 905, 92 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 27 280, 49 гривень; прострочена заборгованість по процентам - 158 140, 71 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 1 484 609, 17 гривень; пеня за період з 07.03.2013 року по 07.04.2014 року - 4 423 237, 39 гривень; пеня по рішенню апеляційного суду Вінницької області від 26.07.2010 року - 542 875, 34 гривень шляхом продажу вказаного предмета іпотеки з прилюдних торгів за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Також, позивач просив суд виселити та визнати такими, що втратили право користування усіх мешканців будинку під [ADDRESS] згідно ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у тому числі [PERSON], [INFO] разом із її неповнолітньою дочкою [PERSON], [INFO] Ухвалами суду від 11.04.2014 року та від 11.06.2014 року до участі у справі судом було залучено третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - [PERSON], [PERSON], службу у справах дітей Вінницької міської ради та Вінницьку міську раду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, аргументуючи мотивами викладеними в позовній заяві, та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов не визнав і просив відмовити в його задоволенні. Законний представник відповідача - неповнолітньої [PERSON] [PERSON], який також є третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, позов не визнав і просив відмовити в його задоволенні. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - [PERSON], [PERSON], служба у справах дітей Вінницької міської ради та Вінницька міська рада, в судове засідання не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомлено. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 15.04.2008 року між ВАТ «Банк Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк Фінанси та Кредит», та [PERSON] було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1276. Даний іпотечний договір, згідно якого [PERSON], як майновий поручитель [PERSON] передала в заставу нерухоме майно, а саме: житловий будинок з прибудовами та господарськими спорудами [ADDRESS], було укладено в забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих за кредитним договором № 46_33-04/08-МФ-ЗН від 15.04.2008 року. Того ж дня, 15.04.2008 року, нотаріусом зареєстрована в реєстрі за № 1277 заборона відчуження житлового будинку з прибудовами та господарськими спорудами [ADDRESS], який належить [PERSON], до припинення дії договору іпотеки. (а.с. 34-42, 71-72) Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 26.07.2010 року позов ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» задоволено. Солідарно стягнуто з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 46_33-04/08-МФ-ЗН від 15.04.2008 року в загальній сумі 2 007 236, 36 гривень. В задоволенні позову [PERSON] до ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» про визнання кредитного договору № 46_33-04/08-МФ-ЗН від 15.04.2008 року недійсним відмовлено. В позовах [PERSON], [PERSON] та [PERSON] до ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» про визнання недійсними договорів поруки та іпотеки, укладеними відповідно 15 квітня та 15 травня 2008 року відмовлено. (а.с. 21-23) Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15.10.2013 року, яке набрало законної сили 16.01.2014 року, в задоволенні позовних вимог [PERSON], що діяв в інтересах малолітньої [PERSON], до ПАТ «Банк Фінанси та кредит» про визнання договору іпотеки від 15.04.2008 року, укладеного між [PERSON] та ВАТ «Банк Фінанси та кредит», недійсним та зняття арешту з житлового будинку з прибудовами, що розташований за адресою: [ADDRESS] було відмовлено. (а.с. 24-31) Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені вище зазначеними судовими рішеннями, що набрали законної сили, не підлягають доказуванню, оскільки в даній справі беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини. Станом на 07.03.2014 року заборгованість за кредитним договором № 46_33-04/08-МФ-ЗН від 15.04.2008 року становить 7 338 120 (сім мільйонів триста тридцять вісім тисяч сто двадцять) гривень 54 копійки, з яких: строкова заборгованість по кредиту - 143 164, 12 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 1 344 010, 44 гривень; прострочена заборгованість по кредиту - 6 282, 88 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 58 983, 05 гривень; строкова заборгованість по процентах - 2 905, 92 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 27 280, 49 гривень; прострочена заборгованість по процентам - 158 140, 71 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 1 484 609, 17 гривень; пеня за період з 07.03.2013 року по 07.04.2014 року - 4 423 237, 39 гривень. (а.с. 8-13, 151-155) Судом встановлено, що заборгованість, стягнута за рішенням апеляційного суду Вінницької області від 26.07.2010 року в повному обсязі не погашена. Як вбачається із розрахунку заборгованості, на виконання рішення суду примусово було стягнуто лише 852, 61 доларів США і зараховано в рахунок погашення заборгованості по процентах. Даним рішенням суду, зокрема, було стягнуто пеню в сумі 542 875, 34 гривень. Таким чином, станом на 07.03.2014 року загальна сума заборгованості за кредитним договором № 46_33-04/08-МФ-ЗН від 15.04.2008 року становить 7 880 995 (сім мільйонів вісімсот вісімдесят тисяч дев'ятсот дев'яносто п'ять) гривень 88 копійок. (а.с. 8-13, 151-155) Судом перевірено розрахунок заборгованості перед позивачем і встановленого його відповідність умовам кредитного договору № 46_33-04/08-МФ-ЗН від 15.04.2008 року. Отже, заборгованість по кредитному договору № 46_33-04/08-МФ-ЗН від 15.04.2008 року перед позивачем не погашена. Протягом тривалого часу ніяких розрахунків не проводиться, відповідно має місце ухилення від виконання зобов'язань, взятих на себе згідно кредитного договору. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Згідно ст. 530 ЦК України, зобов'язання підлягає виконанню у строк встановлений договором. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов договору не допускається. Згідно положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У відповідності до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню в повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ст.ст. 546, 549, 550 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 1 ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. У відповідності до положень ст. 584 ЦК України сторонами в договорі застави визначено його зміст. Відповідно до ст. 589 ЦК України та ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. Судом надана правова оцінка співмірності визначеної позивачем суми заборгованості за кредитом із вартістю заставного майна. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є примусове виконання зобов'язання в натурі. Примусове виконання зобов'язання в натурі - це спосіб захисту, який випливає з загального принципу повного і належного виконання зобов'язання та полягає в зобов'язанні здійснити дію або утриматися від її здійснення, незалежно від застосування до боржника інших заходів впливу. Посилання законного представника [PERSON] на неправомірність звернення позивача до суду із вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки через наявність рішення суду про стягнення заборгованості є безпідставним та необґрунтованим. Так право вибору способу захисту, передбаченого законом або договором належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст.ст. 3 і 4 ЦПК України). Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою погашення за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. На що також звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Постанові Пленуму № 5 від 30.03.2012 року (із змінами) «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». В судовому засіданні судом було встановлено відсутність погашення заборгованості за кредитним договором № 46_33-04/08-МФ-ЗН від 15.04.2008 року. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, шляхом звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК України. На що також звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Постанові Пленуму № 5 від 30.03.2012 року (із змінами) «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Судом, зокрема, прийнята до уваги правова позиція, висловлена Верховним Судом України 04.09.2013 року у справі за № 73цс13, яка у відповідності до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою. За змістом статей 598 - 609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання. Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених ст. 11 ЦК України, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Підстави припинення зобов'язань зазначені в ст.ст. 599, 600, 601, 604- 609 ЦК України та не передбачають можливості припинення зобов'язання у зв'язку з ухваленням судом рішення про задоволення вимог кредитора. За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Отже, виконання зобов'язань відсутнє, а тому й відсутнє припинення зобов'язань. Підстави для застосування судом Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», як те вимагав представник відповідача, суд вважає відсутні. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15.10.2013 року було встановлено, що майно, що є предметом іпотеки не є постійним місцем проживання відповідачів, тому дані обставини не підлягають доказуванню у відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України; дане майно не є об'єктом незавершеного будівництва. Відсутні й інші умови, які б давали підстави застосувати даний Закон. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15.10.2013 року встановлено, що згідно реєстраційного посвідчення від 23.01.2006 року житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS] належить в цілому на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу будинку, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 26.12.2005 року за реєстровим № 5283. Дана обставина зазначена в п. 4 умов іпотечного договору від 15.04.2008 року. (а.с. 24-31) Твердження [PERSON] про наявність на час укладання іпотечного договору невідповідності площі предмета іпотеки зазначеній площі в іпотечному договорі не приймаються до уваги, оскільки не доведені належними та допустимими доказами. (а. с. 174-175) Однак, судом встановлено наявність перепланування предмета іпотеки вже після укладення іпотечного договору, і без згоди іпотекодержателя. (а.с. 53-59) Зокрема, п. 8.1.8. іпотечного договору від 15.04.2008 року визначено, що іпотекодавець зобов'язаний не здійснювати реконструкції (переобладнання, перебудови) предмету іпотеки без письмового дозволу іпотекодержателя. Згідно ст. 9 Закону України «Про іпотеку» при користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець, зокрема має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого повторно Відділом РАЦС ВМУЮ Вінницької області 17.05.2010 року, батьками [PERSON], [INFO], записані [PERSON] та [PERSON]. (а.с. 20) Також, вище вказаним судовим рішенням було встановлено, що малолітня [PERSON] право власності на предмет іпотеки на момент укладання договору іпотеки не мала; на момент укладення іпотечного договору малолітня [PERSON] проживала і була зареєстрована за місцем реєстрації і проживання свого батька [PERSON] - за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні [PERSON] підтвердив, що дійсно подарував 16.02.2010 року своїй дочці [PERSON] 1/3 частину квартири [ADDRESS]. Однак, відповідно до довідки № 283 від 28.02.2014 року, виданої КК мікрорайону «Лівобережний», в будинку [ADDRESS] на даний час проживає двоє осіб - [PERSON] (власник), [INFO] та [PERSON] (дочка), [INFO] (а.с. 60) За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України у Вінницькій області в будинку [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] з 2006 року. (а.с. 82) Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців. Разом з тим, у ч. 1 ст. 40 цього ж Закону зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. У частинах 2 і 3 цієї ж статті 40 законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК України. Судом встановлено дотримання позивачем вище вказаної процедуру, а саме: направлено відповідачу письмову вимогу про звільнення житлового будинку, що є предметом іпотеки, в тридцятиденний строк з дня отримання вимоги. (а.с. 61-64, 67-70) Відповідно до ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Судом встановлено, що відповідачами не виконано вимогу позивача про виселення із житлового будинку, що є предметом іпотеки. Виселення є категорією житлового законодавства, тому предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло. Статтею 346 ЦК України визначено підстави припинення права власності, в тому числі й в разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника. Наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла є втрата права користування житловим приміщенням. Враховуючи вище викладене суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком з прибудовами та господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] та виселення їх з даного жилого приміщення. Однак вимоги в частині виселення та визнання такими, що втратили право користування усіх мешканців будинку, який є предметом іпотеки не підлягає задоволенню. Суду не надано доказів проживанні інших осіб в будинку, що є предметом іпотеки. Також, на час ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутнє виконання імперативно-диспозитивних приписів, встановлених ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК України, щодо примусового виселення за рішенням суду інших мешканців, крім відповідачів, із житлового приміщення, на яке здійснюється звернення стягнення як на предмет іпотеки. Отже, такі позовні вимоги на цій стадії не можуть бути задоволені, оскільки на момент звернення до суду відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав та свобод іпотекодержателя щодо звільнення вказаного житлового приміщення іншими мешканцями, в разі їх наявності, крім відповідачей, в розумінні вимог ст. 3 ЦПК України щодо права особи для звернення до суду за захистом, на що також неодноразово звертав увагу Верховний Суд України та Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Заява представника відповідача про застосування строків позовної давності не підлягає до задоволення, оскільки є необґрунтованою. Кредитним договором № 46_33-04/08-МФ-ЗН від 15.04.2008 року визначено, що позичальник зобов'язується повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором до 14.04.2023 року (п. 3.2.). Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Норми, що регулюють поруку (ст.ст. 553-559 ЦК України) не застосовуються до правовідносин кредитора із майновим поручителем, оскільки він відповідає перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета іпотеки і відповідно до ст. 546 ЦК України іпотека та порука є різними видами забезпечення. Отже, зобов'язання не припинені, кредитний договір діє, а тому строк звернення до суду із вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки не сплив. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Кредитний договір № 46_33-04/08-МФ-ЗН від 15.04.2008 року, а так само й іпотечний договір від 15.04.2008 року, є домовленість сторін цих договорів, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України. Предметом виконання як невід'ємним елементом виконання договору є ті конкретні суб'єктивні права і конкретні юридичні обов'язки для набуття, здійснення і виконання яких конкретні суб'єкти права вступають в конкретні правовідносини і, відповідно, до вимог норми права, що реалізується, вчиняються належні правомірні дії. Суд вважає, що позичальником порушено вимоги ст. 526 ЦК України, згідно якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а також вимоги ст. 1049 ЦК України, яка вказує, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 589 ЦК України та ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 40 цього ж Закону зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Враховуючи вище викладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави для захисту прав позивача, шляхом звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 46_33-04/08-МФ-ЗН від 15.04.2008 року в розмірі 7 880 995 (сім мільйонів вісімсот вісімдесят тисяч дев'ятсот дев'яносто п'ять) гривень 88 копійок станом на 07.03.2014 року, з яких: строкова заборгованість по кредиту - 143 164, 12 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 1 344 010, 44 гривень; прострочена заборгованість по кредиту - 6 282, 88 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 58 983, 05 гривень; строкова заборгованість по процентах - 2 905, 92 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 27 280, 49 гривень; прострочена заборгованість по процентам - 158 140, 71 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 1 484 609, 17 гривень; пеня за період з 07.03.2013 року по 07.04.2014 року - 4 423 237, 39 гривень; пеня по рішенню апеляційного суду Вінницької області від 26.07.2010 року - 542 875, 34 гривень на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» за іпотечним договором від 15.04.2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за № 1276, на предмет іпотеки: житловий будинок з прибудовами та господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмета іпотеки з прилюдних торгів. Враховуючи положення ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» суд встановлює початкову ціну вартості реалізації предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Також, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим будинком з прибудовами та господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] та їх виселення, оскільки дані вимоги є обґрунтованими. В задоволенні позовних вимог в частині визнання такими, що втратили право користування усіх мешканців будинку [ADDRESS] та їх виселення слід відмовити, оскільки вимоги в цій частині є необґрунтованими і недоведеними належними та допустимими доказами. Суд звертає увагу на те, що відповідно ст. 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 3 654, 00 гривень та 243, 60 гривень. (а.с. 1-2) Однак, вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки повинна була бути оплачена як вимога немайнового характеру, оскільки така вимога пред'явлена після вирішення вимоги про виконання основного зобов'язання (стягнення заборгованості). На що також звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Постанові Пленуму № 5 від 30.03.2012 року (із змінами) «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Отже, позивач повинен був сплатити 243, 60 гривень за вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки і 243, 60 гривень за вимоги про виселення. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики, згідно ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Отже, відповідно до положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 365, 40 гривень (243, 60 гривень + 121, 80 гривень) пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а судовий збір в сумі 121, 80 гривень слід залишити за ПАТ «Банк «Фінанси та кредит». Судовий збір в сумі 3 410, 40 гривень підлягає поверненню позивачу в порядку, визначеному ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи вище викладене,

Outcome: partial