Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-21 00:00:00

В червні 2017 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання його малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн. щомісячно, по 2500 грн. на кожну дитину, до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який на теперішній час розірваний. Від шлюбу вони мають малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Діти проживають разом з позивачкою і знаходиться на її утриманні та вихованні. Відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дітей не надає. При цьому, відповідач являється фізично здоровою людиною, аліменти нікому іншому не платить і на його утриманні ніхто не знаходиться. В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги та просила задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалася на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні просив частково задовольнити позовні вимоги позивачки та визначити розмір аліментів на утримання дитини в частині від його заробітку, у розмірі 1/3 частини від його доходу, оскільки він офіційно працевлаштований. При цьому, в своїх запереченнях до позову зазначив, що він офіційно працевлаштований, має офіційну заробітну плату. Зазначив також, що позивачка через декілька місяців після розлучення, а саме в листопаді 2013 року, поїхала за кордон. Діти залишилися проживати з відповідачем. В квартирі, в якій вони проживали під час подружнього життя з позивачем, жити відповідачу з дітьми позивачка, на час її перебування за кордоном, не дозволила. Пізніше він дізнався, що квартиру позивачка здає в оренду. Він був вимушений винайняти житло, щоб його діти не змінювали школу та розвиваючі секції. Кошти на забезпечення потреб дітей від позивачки він не вимагав. На аліменти не подавав. Оскільки позивачка сказала, що хоче залишитись за кордоном на постійне місце проживання, він не хотів їй перешкоджати, забезпечував потреби своїх дітей самостійно. Три роки діти проживали з ним, але через три роки позивачка повернулася ,а саме в січні 2017 року. Діти переїхали жити до мами. Він не заперечував та продовжував забезпечувати своїх дітей. Домовленості між ними про розмір суми для забезпечення дітей не було, але коли діти телефонували, говорили скільки коштів їм потрібно, завжди давав. Вказав, що категорично не погоджується з твердженням позивачки, що вона забезпечує дітей сама. Розвиваючі секції, лікування (частково) та на потреби з якими до нього зверталися його діти, кошти він завжди давав. Час та увагу своїм дітям він приділяє регулярно. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що відповідач доводиться батьком малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які знаходяться на утриманні позивачки, добровільно допомогу на їхнє утримання відповідач надає, але не регулярно. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Тобто, утримання відповідачем своїх дітей є не його правом, а його обовязком, у звязку з чим, з відповідача слід стягнути аліменти в судовому порядку. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також на положення ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Позивачка просила суд визначити аліменти в твердій грошовій сумі, а відповідач, в свою чергу, заперечував проти цього та просив стягнути з нього аліменти у частині від заробітку, оскільки він офіційно працевлаштований. Так, судом встановлено, що відповідач дійсно офіційно працевлаштований та має постійне джерело доходу у вигляді заробітної плати, що підтверджується відповідною довідкою б/н ПП «АКЦЕНТ С», згідно якої, відповідач працює у вказаному підприємстві на посаді виконроба. Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Вищевказане свідчить про те, що позовні вимоги позивачки про стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі є необґрунтованими. В свою чергу, згідно з ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. За таких обставин, з урахуванням положень ст. 182 СК України, суд вважає необхідним встановити розмір аліментів в частині від заробітку відповідача та стягнути з [PERSON] аліменти на утримання його малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 50% відсотків мінімального прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 07 червня 2017 року і до досягнення дітьми повноліття, на користь матері дітей - [PERSON], допустивши по справі негайне виконання у межах суми платежу за один місяць. Крім того, відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави повинно бути стягнено судовий збір по справі в сумі 640 грн. 00 коп. (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом), оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного та

Outcome: partial