Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позов мотивований тим, що позивач з відповідачем 20 квітня 2016 року зареєстрували шлюб. Від шлюбу мають спільного неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], який проживає з позивачем. Позивач зазначає, що спільне життя у неї з відповідачем не склалось через несумісність характерів, різні погляди на життя, різні життєві принципи та цілі, різне уявлення про сімейні відносини. Внаслідок побутових проблем та життєвих труднощів часто виникали конфлікти, сторони втратили взаєморозуміння і віддалились один від одного, що створило несприятливу психологічну атмосферу в сім'ї. Подальше сумісне життя стало недоречним. Останні п'ять місяців сторони за взаємним бажанням припинили подружні відносини, стали проживати окремо один від одного, бажання помиритись ніхто не виявив, спільні плани на майбутнє відсутні. Подружжя спільного господарства не веде, не має спільного бюджету. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про розірвання шлюбу. Судом 16.11.2018 постановлено ухвалу про розгляд справи у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. В підготовчому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Позивач зазначила, що примирення між нею та відповідачем неможливе. Після розірвання шлюбу просила залишити прізвище - «[PERSON]». Відповідач у підготовчому засіданні позов визнав, про що подав відповідну письмову заяву. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Судом, у відповідності до ч. 1 та ч. 4 ст. 206 ЦПК України, встановлено, що визнання позовних вимог відповідачем є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому приймається судом. Верховним Судом України в Постанові Пленуму № 2 від 12.06.2009 року в п. 24 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» звернуто увагу, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Згідно з свідоцтвом про одруження серії [NUMBER], виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстрований 20.04.2016, актовий запис № 593. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини - [PERSON]. (а.с. 9) Судом встановлено, що позивач з відповідачем від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданий 07.10.2016 Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 3782. (а.с. 10) Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Отже, враховуючи вищевикладене та безумовне визнання відповідачем позовних вимог, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Таким чином, суд вважає за можливе розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Згідно з ч. 1 ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що у зв'язку із зверненням до суду з даним позовом, позивач сплатила адвокату Медончак М.М. «за надання правової допомоги по оформленню позовної заяви про розірвання шлюбу» 500, 00 гривень, що підтверджується договором-квитанцією б/н від 06 листопада 2018 року, наданим разом із позовом. (а.с. 11) Згідно з Єдиним реєстром адвокатів України, Медончак М.М. є адвокатом, здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 768, виданим 24.09.2012. Таким чином, судом встановлено документальне підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогув сумі 500, 00 гривень та співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката у відповідності до ч. 4 ст. 137 ЦПК України. Підстав, визначених ч. 5 ст. 137 ЦПК України, для зменшення розміру вищевказаних витрат на правничу допомогу, судом не встановлено. Відповідачем не доведено неспівмірності витрат. Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в сумі 500, 00 гривень. Враховуючи положення ч. 1 ст. 142 ЦПК України, судовий збір підлягає поверненню позивачу з державного бюджету в розмірі 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову - 352, 40 гривень. Доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано. На підставі викладеного та

Outcome: approved