Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

В червні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про припинення права власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю, в якому просив припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку [NUMBER] площею 0,495 га в садовому товаристві «Мрія», зобов'язати Обухівську селищну раду Дніпровського району Дніпропетровської області внести запис про це в Книгу записів державних актів на право приватної власності на землю (запис №777 від 06 вересня 1994 року); визнати за ним, [PERSON] право власності на земельну ділянку [NUMBER] площею 0,0495 га в садовому товаристві «Мрія» за набувальною давністю. В обґрунтування позову [PERSON] вказав, що йому на підставі Державного акту на право приватної власності належить земельна ділянка №55 в садовому товаристві «Мрія», якою він користується з 1988 року до теперішнього часу. Сусідньою земельною ділянкою за [NUMBER] користувався [PERSON], який за сімейними обставинами довгий час її не обробляв. 16 лютого 1994 року [PERSON] отримав Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку [NUMBER] площею 0,0495 га в СТ «Мрія». [PERSON] запропонував йому купити будку на земельній ділянці та інструмент і передати земельну ділянку, так як він, [PERSON] мав намір побудувати будинок і користуватися землею. Він віддав [PERSON] 600 карбованців. 28 лютого 1996 року [PERSON] звернувся до голови СТ «Мрія» з заявою про виключення його з членів садового товариства, добровільно відмовився від свого права на земельну ділянку № 56, а він написав заяву про передачу земельної ділянки [NUMBER]. Рішенням загального зібрання членів СТ «Мрія» від 17 травня 1996 року йому було передано земельну ділянку [NUMBER], якою він користується, отримав садову книжку, сплачує членські внески, земельний податок. Таким чином, він користуюся земельною ділянкою [NUMBER] в СТ «Мрія» на протязі з 17 травня 1996 року, а саме більше 20 років. [PERSON] виїхав за межі держави. [PERSON] добровільно відмовився від свого права власності на земельну ділянку в СТ «Мрія», а тому на підставі ст. 140 ЗК України необхідно припинити його право власності на земельну ділянку [NUMBER] розміром 0,0495 га в СТ «Мрія». Крім того, на земельних ділянках №55 та [NUMBER] ним збудовано будинок, допоміжні будівлі, посаджені дерева, виноград, кущі та інше. Він користується землею більше 20 років і вважає, що має право визнати за собою право власності на земельну ділянку № 56 в СТ «Мрія», а тому звернувся до суду з даним позовом. Позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Представник відповідача Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області надав суду лист про розгляд справи без присутності їх представника (а.с.43). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився. Третя особа Садівниче товариство «Мрія» в особі голови Палієнко А.М. у судове засідання не з'явився. Вислухавши позивача, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані в ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятої в м. Рим 04.11.1950 року, що набрала чинності для України з 11.09.1997 року, яка є складовою її правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України. Ця норма міжнародної Конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головними з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (статті 13, 14, 41). Конституційні положення про право власності відображені в нормах діючого законодавства, зокрема в ст. 344 ЦК України, якою встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває права власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Виходячи із змісту вказаної статті, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність, відсутність інших осіб, які претендують на це майно, відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. З матеріалів справи вбачається, що на підставі Державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER] виданого 06 вересня 1994 року на підставі рішення Кіровської селищної ради народних депутатів від 16 лютого 1994 року №7 [PERSON] належить земельна ділянка [NUMBER] площею 0,0495 га в садовому товаристві «Мрія», надана для садівництва (а.с.14-15). Також, [PERSON] належить земельна ділянка №55 площею 0,0495 га в садовому товаристві «Мрія», надана для садівництва, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER] виданого 06 вересня 1994 року на підставі рішення Кіровської селищної ради народних депутатів від 16 лютого 1994 року №7 (а.с.16-17). Як стверджував позивач, між ним та [PERSON] було досягнуто домовленості про купівлю-продаж земельної ділянки [NUMBER] площею 0,0495 га в садовому товаристві «Мрія», що належала відповідачу на підставі Державного акту [NUMBER] виданого 06 вересня 1994 року. На підтвердження даної домовленості позивач віддав [PERSON] грошові кошти в сумі 600 карбованців, натомість набув у власність вказану земельну ділянку. З 1996 року позивач користується спірною земельною ділянкою, та несе всі витрати по її утриманню. У червні місяці 2016 року, вважаючи, що через існування набувальної давності в нього виникло право власності на земельну ділянку [NUMBER] площею 0,0495 га в садовому товаристві «Мрія», [PERSON] звернувся в суд з даним позовом, оскільки [PERSON] виїхав за межі держави, а тому [PERSON] не може самостійно вирішити питання про набуття права власності на спірну земельну ділянку. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Таке положення міститься також і у статті 47 ЦК УСРС, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин. За змістом ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації. Згідно за ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Із ч. 1 ст. 220 ЦК України слідує, що у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. [PERSON] не надав жодного доказу, що б підтверджував факт ухилення [PERSON] від нотаріального посвідчення договору купівлі продажу земельної ділянки, що є однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку, суд приходить до висновку що такого факту ухилення зі сторони [PERSON] не було. Згідно п.п. 9, 11, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Враховуючи положення ст. 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України). Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. З наведеного можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Як вбачається з матеріалів справи та знайшло своє підтвердження в ході судового розгляду, позивач знав, що земельна ділянка [NUMBER] площею 0,0495 га в садовому товаристві «Мрія», на яку просить визнати право власності за набувальною давністю, належить [PERSON] на підставі Державного акту виданого на підставі рішення Кіровської селищної ради народних депутатів № 7, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 775. Згідно роз'яснень, що містяться у п. 6 узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 28.01.2013 року за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Тому в даному випадку не можна вважати володіння [PERSON] нерухомим майном, а саме земельною ділянкою [NUMBER] (на яку позивач просить визнати право власності за набувальною давністю) добросовісним. Позивач звертаючись до суду з даним позовом, як на підставу набуття ним права власності за набувальною давністю посилався на те, що він добросовісно заволодів вказаним вище нерухомим майном, оскільки передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 600 карбованців для придбання спірної земельної ділянки; відкрито та безперервно користується земельною ділянкою; наявністю письмових доказів (садова книжка на земельну ділянку №55, садова книжка на земельну ділянку [NUMBER], Державний акт №000750 серія ДП на ім'я [PERSON], Державний акт № 000749 серія ДП на ім'я [PERSON], заява [PERSON] на ім'я голови СТ «Мрія» про вихід з членів садового товариства, витяг з рішення загальних зборів СТ «Мрія» про передачу земельної ділянки [NUMBER] [PERSON], довідка голови СТ «Мрія»), та відсутністю позовів [PERSON] про вилучення земельної ділянки від незаконного користування. Посилання позивача на наявність у нього вищевказаних документів не можуть бути прийняті судом в якості належних доказів доведеності підстав для набуття права власності. За змістом ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Оцінюючи вказані обставини, слід наголосити на тому, що позивачем належних та допустимих доказів, що володіння є добросовісним не надано, окрім цього [PERSON] не підтвердив факт, що він не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності. Таким чином, судом встановлено, що позивачем не доведено всіх обставин, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, які перелічені положеннями ст. 344 ЦК України, в зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають з наведених підстав. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. У зв'язку з відмовою позивачу у задоволенні його вимог, судові витрати (судовий збір) не підлягають стягненню з відповідачів і підлягають покладенню на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed