Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

В травні 2019 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та знаходиться в її власності на підставі договору купівлі-продажу від 10 березня 1992 року, посвідченого Красноармійською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 642. 5 жовтня 1974 року вона уклала шлюб з [PERSON] , який зареєстрований міським відділом ЗАГС міста Красноармійська Донецької області. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 28 лютого 2019 року шлюб між ними розірвано. Відповідач не мешкає у вищевказаній квартирі з початку 1995 року, а з 16 липня 2008 року знаходиться в місцях позбавлення волі за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України. 4 серпня 1972 року вона була прийнята до Динасового заводу ім. Дзержинського в місті Красноармійськ. Від підприємства отримала квартиру за адресою: [ADDRESS] для проживання. дана квартира була придбана у Динасового заводу ім. Дзержинського в місті Красноармійськ за 4434 рубля. Вона внесла власні кошти на розрахунковий рахунок № [NUMBER] Динасового заводу ім. Дзержинсього в місті Красноармійськ у сумі 2217 рублів, а решту суми 2217 рублів взяв на себе збитки Динасовій завод ім. Дзержинського в місті Красноармійськ, про що вказано в договорі купівлі-продажу від 10.03.1992 року. Підтвердженням того, що кошти в розмірі 2217 рублів були її особистими коштами, свідчить розписка від 11.03.1992 року, згідно якого взяла в борг 3000 рублів у своєї сусідки - [PERSON] . Вона повернула їй всі гроші особисто, про що свідчить наявність у неї оригіналу розписки. Грошові кошти нею були передані в рахунок боргу також були її особистими коштами, оскільки вона продала свої коштовності та інші речі, які були подаровані на день народження та інші свята її батьками та родичами за декілька років. Відповідач жодної копійки на придбання цієї квартири не надав. Вищевказана квартира не придбана нею та відповідачем за спільні кошти, всі кошти були її особистим майном. Таким чином, позивач вважала, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вона її придбала за особисті кошти, а частина коштів була сплачена підприємством, на якому вона працювала, що фактично є даром. Відповідач не визнає дану житлову квартиру її особистою приватною власністю, не бажає знятися з реєстраційного обліку місця проживання, жодних витрат на оплату комунальних послуг не несе. На даний час її право особистої приватної власності обґрунтовано не визнається відповідачем та іншими особами. На підставі наведеного, просила визнати її особистою приватною власністю житлову квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.2-5). В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] підтримали позов, просили його задовольнити, не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідач про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, в судове засідання не з`явився, не повідомив про причини неявки, відзив не подав. Згідно ст.280 ЦПК України по справі ухвалено заочне рішення на підставі наявних в ній доказів. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд вважає, що в позові необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідна суть спірних правовідносин. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 5 жовтня 1974 року по 2 квітня 2019 року (а.с.9, 10). З 15.08.1972р. по 29.06.1993р. [PERSON] працювала в Динасовому заводі ім. Дзержинського (а.с.11-14). Відповідно договору купівлі-продажу, укладеному 10 березня 1992 року між Динасовим заводом ім. Дзержинського в м. Красноармійську та [PERSON] , [PERSON] є власником трикімнатної квартири загальною площею 54,5 кв.м, в тому числі жилою 39,1 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка становить 1/1000 частин багатоквартирного будинку. Договір купівлі-продажу зареєстрований в Красноармійському БТІ 13 березня 1992 року в реєстровій книзі № 8 за реєстровим № 18 сторінка 37 (а.с.16, 17). Згідно п.2 цього договору зазначена квартира продана на 4 464 рубля, з яких покупець внесла на розрахунковий рахунок динасового заводу 2 217 рублів до підписання цього договору, а залишок суми - 2 217 рублів взяв себе на збитки динасовий завод. Згідно копії розписки 11 березня 1992 року [PERSON] взяла в борг у [PERSON] грошові кошти на придбання квартири в сумі 3 000 рублів, які зобов`язалась повернути в строк до 20 грудня 1992 року (а.с.15). Стаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта. Принцип незворотності дії в часі поширюється також на Конституцію, яка є Основним Законом держави (Преамбула Конституції України). Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перга статті 58 Конституції України). Про це неодноразово зазначав у своїх рішеннях Конституційний суд України (від 13.05.1997 № 1-зп/1997, від 09.02.1999 № 1-рп/1999, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 02.07.2002 № 13-рп/2002, від 26.01.2011 № 1-рп/2011). Законом України від 10 січня 2002 року за № 2947-111 було прийнято Сімейний кодекс України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто 1 січня 2004 року. З вступом в дію Сімейного кодексу України визнано таким, що втратив чинність, Кодекс про шлюб та сім`ю України, крім розділу У «Акти громадянського стану», який зберіг свою чинність у частині, що не суперечив цьому Кодексу, до прийняття спеціального закону, Закону УРСР від 20.06.1969р. «Про затвердження Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР», Указ Президії Верховної Ради української РСР від 29.12.1969р. «Про порядок введення в дію Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР». Враховуючи принцип незворотності дії в часі нормативно-правових актів, суд вважає, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин положення Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР 1969р. Згідно ст.22 КпШС УРСР 1969р. майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст.24 КпШС УРСР 1969р. майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовносте та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Положеннями ст.25 КпШС УРСР 1969р. передбачено, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнано судом спільною сумісною власністю подружжя. Отже, КпШС УРСР 1969р. було передбачено два режими майна подружжя: спільна сумісна власність подружжя та роздільне майно подружжя. Такого режиму майна як майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, КпШС УРСР 1969р. не передбачав. Оскільки квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , була нажита подружжям за час їх шлюбу, а інше сторонами не доведено, суд вважає, що на неї поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. На підставі наведеного, суд приходить до висновку про те, що права позивача не були порушені відповідачем і не підлягають судовому захисту, тобто в позові необхідно відмовити. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору підлягають покладенню на неї (а.с.1). Відповідно до ст.58 Конституції України, ст.ст.22, 24, 25 КпШС УРСР 1969р.,

Outcome: dismissed