Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-02 00:00:00

В серпні 2018р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Шевченківського районного суду м. Києва до відповідача Державного концерну «Укроборонпром», в якому просив суд: - визнати недійсним наказ від 20 січня 2015р. №13 відповідача, яким внесені зміни до наказу від 17 квітня 2014р. №84 «Про порядок моніторингу платежів в ДК «Укроборонпром»; - стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 704,80 грн. Свої позовні вимоги, позивач обґрунтовував тим, що видання відповідачем наказу від 20 січня 2015р. №13, яким внесені зміни до наказу від 17 квітня 2014р. №84 «Про порядок моніторингу платежів в ДК «Укроборонпром» та затвердження його в новій редакції суперечить положенням ч. 1 ст. 19, абзацу 2 ч. 8 ст. 19, ст. 190 ГК України, ст. 11 Закону України «Про ціни і ціноутворення» від 21 червня 2012р. №5000-VI, вимогам ст. 19 Конституції України. Також позивач [PERSON] додатково зазначив, що недійсність даного наказу знаходиться у прямій залежності від обставин звільнення позивача із займаної ним посади - генерального директора ДП «Завод 410 ЦА». 08 листопада 2018р. ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справу. 13 березня 2019р. відповідачем було подано до суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності та пояснення, якими відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову повністю, зазначивши, що оспорюваний позивачем наказ втратив чинність і не порушує права позивача. 11 червня 2019р. стороною позивача було подано на адресу суду заперечення на заяву сторони відповідача про застосування строків позовної давності. До судового засідання сторонами були подані на адресу заяви про розгляд справи у їх відсутність. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 20 січня 2015р. відповідачем було видано наказ № 13 «Про внесення змін до наказу від 17.04.2014р. № 84», яким викладено в новій редакції «Порядок моніторингу платежів в ДК «Укроборонпром». Відповідно до ч. 1 ст. 19 ГК України, суб`єкти господарювання мають право без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству. Згідно абз. 2 ч. 8 цієї статті, забороняється вимагати від суб`єктів господарювання, відокремлених підрозділів юридичних осіб, виділених на окремий баланс, подання статистичної інформації та інших даних, не передбачених законом або з порушенням порядку, встановленого законом. Пунктом 13 Статуту відповідача Державного концерну «Укроборонпром» (в редакції від 04 жовтня 2018р.), який затверджено постановою КМУ від 31 серпня 2011р. № 993, учасники Концерну зберігають господарську самостійність з урахуванням обмежень, передбачених законодавством та цим статутом. Концерн відповідно до законодавства регулює провадження наукової, проектної, виробничої, фінансової, цінової, інвестиційної, інноваційної, зовнішньоекономічної та іншої діяльності його учасників, пов`язаної з розробленням, виготовленням, реалізацією та обслуговуванням товарів військового та спеціального призначення. Відповідно до п. 1) ч. 1 ст. 7 Закону України «Про особливості управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі» у процесі управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі Концерн, зокрема, здійснює регулювання, контроль та координацію діяльності учасників Концерну. Згідно п. 14) ч. 1 цієї статті на Концерн покладено функцію контролю за діяльністю учасників Концерну. Крім того, відповідно до пп. 1 п. 18 Статуту Державного концерну «Укроборонпром», на Концерн покладається завдання здійснення централізованого регулювання, контролю та координації діяльності учасників Концерну, зокрема тих, які в установленому порядку одержали право на експорт, імпорт продукції та послуг військового призначення та подвійного використання, а також товарів, які містять відомості, що становлять державну таємницю. До повноважень Генерального директора Концерну належить здійснення контролю за діяльністю учасників Концерну. Пунктом 15 Статуту Концерну передбачено, що учасники Концерну зобов`язані дотримуватись вимог статуту Державного концерну «Укроборонпром». Суд вважає, що вимоги спірного наказу не суперечать положенням абзацу 2 ч. 8 ГК України Згідно ч. 1 ст. 190 ГК України вільні ціни визначаються на всі види продукції (робіт, послуг), за винятком тих, на які встановлено державні регульовані ціни. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що вільні ціни визначаються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін, а у внутрішньогосподарських відносинах - також за рішенням суб`єкта господарювання. У ст. 11 Закону України «Про ціни і ціноутворення» зазначено, що вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін. Абзацом 5 п. 6.3 спірного наказу передбачено, що платіж здійснюється за товари, роботи та (або) послуги за цінами, не вищими за встановлені нормативно - правовими актами органів державної влади чи місцевого самоврядування у межах компетенції. Суд також вважає, що абзац 5 п. 6.3 спірного наказу не порушує ч. 1, ч. 2 ст. 190 ГК України та ст. 11 Закону України «Про ціни та ціноутворення». Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. ( ч. 2 ст. 15 ЦК України ) Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до ч. 3 цієї статті кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Натомість, позивач [PERSON] , протягом всього часу розгляду справи в суді, не надав суду порушення його прав або охоронюваних законом інтересів. Так, станом на дату подання позову, позивачем вказані обставини були досліджені Солом`янським районним судом м. Києва та відображені у рішенні від 20 вересня 2016р. у справі №760/10930/16-ц, яке набуло законної сили. У рамках цієї судової справи №760/10930/16-ц судом встановлено, зокрема, що та обставина, що позивач ознайомлений із вимогами Порядку моніторингу платежів в Державному концерні «Укроборонпром» підтверджується листом ДП «Завод 410 ЦА» №57-2457 від 01 вересня 2015р. на адресу Концерну, підписаним позивачем, де в першому абзаці йде мова про даний Порядок. Також суд вважає доведеним, що позивач, як керівник ДП «Завод 410 ЦА», не виконав наказ Державного концерну «Укроборонпром» №13 від 20 січня 2015р., яким затверджено «Порядок моніторингу платежів у ДК «Укроборонпром». Таким чином, як встановлено судом, зобов`язання щодо виконання наказів і розпоряджень Концерну у позивача виникло до набрання 25 лютого 2016р. чинності додаткової угоди та жодним чином не спростовує законність підстав для звільнення позивача за п. 5.3. додаткової угоди до трудового контракту. Також, позивач не надав суду доказів того, що наказ від 20 січня 2015р. № 13, яким внесено зміни до наказу від 17 квітня 2014р. № 84 «Про Порядок моніторингу платежів в ДК «Укроборонпром» та затвердження його в новій редакції, суперечить положенням ч. 1 ст. 19, абзацу 2 ч. 8 ст. 19, ст. 190 ГК України, ст. 11 Закону України «Про ціни і ціноутворення», вимогам ст. 19 Конституції України. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звзяок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову. При цьому, суд не вбачає підстав для відмови в задоволенні позовних вимог на підставі ст. 267 ЦК України у зв`язку з пропущенням позивачем строків позовної давності, оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, у зв`язку з його безпідставністю. Також судом взято до уваги, що Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Outcome: dismissed