Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-27 00:00:00

До апеляційного суду звернувся відповідач з апеляційною скаргою на рішення суду, яким були задоволені позовні вимоги [PERSON]: суд стягнув з відповідача на користь матері дітей додаткові витрати на утримання дітей у сумі 12 850 грн., а також вирішив питання щодо судового збору. Суд першої інстанції виходив з того, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох малолітніх доньок 2005 року та 2009 року народження. З березня 2011 року діти проживають разом з матір»ю, перебувають на її утриманні, батько дітей нерегулярно сплачує стягнуті з нього аліменти у розмірі 1/3 частини доходів щомісячно. Крім того, діти потребують додаткових матеріальних витрат, оскільки менша донька є інвалідом з дитинства, на її лікування позивачка додатково витрачає значні кошти, крім того, дитина користується спеціальним ортопедичним взуттям, їй потрібне спеціальне дієтичне харчування, а також лікувальні тренажери. Старша донька відвідує школу мистецтв, має певні здібності, для розвитку яких також потрібні додаткові кошти. Суд першої інстанції установив, що позивачка понесла додаткові витрати у сумі 27 275 грн. 90 коп. на утримання дітей, при цьому, батько дітей участі у цих витратах не приймав, за період з липня 2011 по серпень 2013 року він має заборгованість по аліментах у загальній сумі 15 776 грн. 25 коп., хоча матеріальний стан відповідача є задовільним, будь-яких утриманців, окрім своїх доньок, він не має. За таких обставин суд задовольнив вимоги [PERSON] та стягнув з відповідача на її користь 12 850 грн. у відшкодування понесених нею додаткових витрат на утримання малолітніх дітей. В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про стягнення з нього на користь позивачки 6 902 грн. у відшкодування додаткових витрат на утримання дітей, оскільки вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням вимог матеріального та процесуального права. Так, суд першої інстанції розглянув справу та ухвалив рішення за відсутності відповідача, його перекладача та представника, хоча у той день - 07 листопада 2013 року - усі вони завчасно з»явились до суду та знаходились у приміщенні суду з 10.00 до 13.00 години. Крім того, суд першої інстанції не прийняв до уваги, що понесені позивачкою та підтверджені товарними чеками витрати про придбання дітям одягу, іграшок, взуття на загальну суму 9 059 грн. не є предметами додаткових витрат. Апелянт також вважає, що не можна вважати додатковими витратами придбання позивачкою мобільного телефону вартістю 1 019 грн., шафи для одягу вартістю 1 019 грн. та кресла для керівника вартістю 800 грн., а усього: 2 838 грн. Таким чином, апелянт вважає, що витрати на загальну суму 5 948 грн. не є додатковими витратами на утримання дітей у відповідності до вимог закону. Крім того, позивачка вказала, що для придбання лікувального тренажера для хворої доньки вона витратила 3 941 грн. 40 коп., тоді як згідно товарно-транспортної накладної цей тренажер коштує 1 670 грн. Апелянт також вказав, що він вже сплатив стягнуту судом суду - 12 850 грн. на користь позивачки через державну виконавчу службу, оскільки судом було обмежене його право тимчасового виїзду за межі України. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення вимог позивачки, з таких підстав. Зі справи вбачається, що сторони мають двох малолітніх доньок: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.9, 11). Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Макіївки від 30 березня 2012 року, яке набрало законної сили, місце проживання дітей визначене разом з матір»ю за місцем її проживання (а.с.17-21). Батько дітей - відповідач у справі - з 18 липня 2011 року сплачує аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини його доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку (а.с.22). У відповідності до вимог ч.1 ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов»язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Отже, законом передбачено, що як матір, так і батько дитини повинні приймати участь, окрім сплати аліментів, у додаткових витратах на дітей, які пов»язані з лікуванням дитини, причому, не обов»язково, якщо це лікування пов»язане з каліцтвом чи тяжким захворюванням. Крім того, батьки рівною мірою повинні також розвивати здібності своїх дітей, якщо у дітей є схильність до музики, образотворчого мистецтва тощо, купувати приладдя для цього, оплачувати заняття і таке інше. Зі справи вбачається, що, задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції прийняв до уваги та врахував усі ті платіжні документи, які були надані позивачкою до справи, у тому числі: придбання дитячого одягу, спортивного одягу, взуття, іграшок на загальну суму 10 894 грн. (а.с.32, 37-38, 41), придбання мобільного телефону - 1 019 грн., ноутбуку - 3 999 грн., крісла - 800 грн., столу письмового та шафи для білизни - 1 728 грн., придбання стільця дитячого - 259 грн., коляски - 490 грн., полиць - 154, 99 грн. (а.с.39, 40, 41). Натомість придбання для дітей одягу, взуття, іграшок та меблів не є додатковими витратами на дітей у розумінні вимог правової норми ст.185 СК України, як і придбання мобільного телефону, тим більше, що з наданих платіжних документів не вбачається, для кого саме був придбаний цей телефон. За таких обставин доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу, тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо відшкодування понесених нею витрат на придбання дитячого одягу, взуття, іграшок на загальну суму 9 059 грн., мобільного телефону вартістю 1 019 грн., шафи для одягу вартістю 1 019 грн. та офісного крісла вартістю 800 грн. позивачці слід відмовити. Разом з тим, заперечуючи проти позову, а також оскаржуючи рішення суду, відповідач частково визнав позовні вимоги [PERSON] та вказав, що проти відшкодування позивачці понесених нею витрат на дітей у загальній сумі 6 902 грн. він не заперечує, тому апеляційний суд, зважаючи на визнання відповідачем вимог позивачки щодо цих витрат, вважає, що в цій частині позову вимоги [PERSON] слід задовольнити та стягнути з відповідача на користь [PERSON] 6 902 грн. Розглядаючи справу, суд першої інстанції в обґрунтування своїх висновків, окрім іншого, посилався на те, що відповідач нерегулярно сплачує стягнуті з нього аліменти на утримання дітей, через що утворилась заборгованість у загальній сумі 15 776 грн. 15 коп. за період з 18 липня 2011 року по 12 серпня 2013 року. Однак закон не ставить участь батьків у додаткових витратах на дітей у залежність від сплати чи несплати аліментів на їхнє утримання, тому такий довід позивачки та висновок суду першої інстанції не може бути прийнятий апеляційним судом. Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати як таке, що не відповідає вимогам матеріального закону, та ухвалити нове, яким позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково та, враховуючи часткове визнання відповідачем позовних вимог, стягнути з нього на користь позивачки 6 902 грн. у відшкодування понесених нею витрат на дітей.

Outcome: partial