Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

В січні 2020 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію (далі по тексту - відповідач) про порушення прав споживача, невідповідність умов договору вимогам законодавства. Позовні вимоги мотивовані тим, що 04.08.2006 року між позивачем та ПАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту № ПК 251/06-00, сума сплачених позивачем коштів за яким станом на 11.06.2014 року склала 46526,62 доларів США. Позивач зазначала, що пункти договору, а саме - п. 1.3.1., яким передбачено плату за управління кредитом та п. 1.3.2, яким встановлено одноразову плату за видачу кредиту, є недійсними, оскільки позивача не було поінформовано про кредитні умови та такі положення договору не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки є несправедливими по відношенню до позивача. А тому позивач вважала, що з огляду на недійсність положень договору, вона виконала усі зобов`язання, сплативши всю суму боргу за кредитним договором. Посилаючись на викладене позивач просила суд визнати недійсними п.п. 1.3.1. та 1.3.2. кредитного договору № ПК 251/06-00 від 04.08.2006 року; зменшити розмір заборгованості позивача перед відповідачем за кредитним договором № ПК 251/06-00 від 04.08.2006 року за рахунок надлишково отриманих коштів зі сплати комісії в сумі 6745,99 доларів США та 405.00 доларів США плати за видачу готівки та стягнути з відповідача на користь позивача надлишково сплачені кошти у розмірі 8317,64 доларів США. А також просила визнати кредитне зобов`язання по договору № ПК 251/06-00 від 04.08.2006 року виконаним та припиненим. Ухвалою суду від 21.01.2020 року було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 30.03.2020 року. 12.03.2020 року від відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності. оскільки позивач знала про порушення її прав з дати укладення договору - 04.08.2006 року, а звернулась до суду із позовом через 13 років. 22.04.2019 року від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. 30.03.2020 року розгляд справи було відкладено на 11.06.2020 року у зв`язку із неявкою учасників справи. Ухвалою суду від 11.06.2020 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 08.09.2020 року. 08.09.2020 року розгляд справи було відкладено на 07.12.2020 року. 07.12.2020 року розгляд справи було відкладено на 07.04.2021 року у зв`язку із неявкою учасників справи Представник позивача в судовому засіданні 07.04.2021 року позов підтримав та просив суд про його задоволення. В судове засідання 07.04.2021 року представник відповідача не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16 січня 2003 р. (далі по тексту - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Останні встановлені ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Судом встановлено, що 04.08.2006 року між позивачем та ПАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту № ПК 251/06-00, за умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 27000,00 доларів США зі сплатою 11 % відсотків річних. Умовами п. 1.3.1. договору передбачено плату за управління кредитом щомісячно протягом усього терміну користування коштами із розрахунку 0,42 % від розміру фактичного залишку заборгованості. Згідно із п. 1.3.2. договору, позичальник сплачує одноразово при отриманні кредиту плату за видачу готівки з ссудного рахунку та за управління кредитом в розмірі 405.00 доларів США. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов`язків за угодою, є виконанням угоди. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, згідно з якими банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи,договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Разом із тим, оспорюваних правочин було укладено 04.08.2006 року, до набрання чинності вказаними Правилами, а згідно із вимогами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Судом встановлено, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, містить детальний опис його предмету (умови, права та обов`язки сторін, відповідальність сторін, строк дії договору, врегулювання спорів та інше). В момент підписання кредитного договору [PERSON] отримав його екземпляр. Підписання даного кредитного договору є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд ( ч.3 ст.6 ЦК України ). Звертаючись до суду з вищезазначеним позовом, позивач наголошувала, що укладений між сторонами кредитний договір слід визнати недійсним в частині з підстав невідповідності його положень ст. 11 та 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки, щомісячна плата за управління кредитом та плата за видачу готів є незаконною. Так, під час розгляду справи, судом встановлено, що оспорюваний договір підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення зазначеного вище правочину не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору; відомості в кредитному договорі свідчать про те, що відповідач (банк) надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки. Відповідно до Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16: «Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Суди, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним». В процесі розгляду даної справи відповідачем не було зазначено, які саме послуги за вказані плати з управління кредитом ат видачу готівки надаються позивачу. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за надання кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно із п. 58 Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/16663/16-ц: несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому). Враховуючи викладені позиції Верховного Суду, наявні підстави для визнання недійсними п.п. 1.3.1. та 1.3.2. укладеного між сторонами договору. Разом із тим, відповідач подав заяву про застосування позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного) (постанова Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1674цс17). Згідно із постановою Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 572/13/16-ц,: «відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Судами встановлено, що позивач обізнаний про умови кредитного договору, зокрема оспорюваного пункту договору, з моменту укладення кредитного договору - з 12 грудня 2011 року, а звернувся у січні 2016 року. Отже, позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з вимогами, зокрема щодо визнання недійсним пункту кредитного договору, оскільки саме з дати укладення договору починається перебіг позовної давності». Відповідно до Правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс16: «Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. Положення частини п`ятої статті 261 ЦК України застосовуються до вимог про зобов`язання сторін (щодо виконання правочину), а не до вимог про недійсність правочину. Таким чином, оскільки про спірні пункти договору позивач була обізнана під час його укладення 04.08.2006 року, а із позовом звернулась в січні 2020 року, із пропуском трирічного строку позовної давності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову про визнання частин договору недійсним з підстав пропуску строку позовної давності. Стосовно вимог про зменшення розміру заборгованості позивача перед відповідачем за кредитним договором № ПК 251/06-00 від 04.08.2006 року за рахунок надлишково отриманих коштів зі сплати комісії в сумі 6745,99 доларів США та 405.00 доларів США плати за видачу готівки та стягнення з відповідача на користь позивача надлишково сплачені кошти у розмірі 8317,64 доларів США, суд зазначає, що оскільки в задоволенні позову про визнання окремих пунктів договору, що стосуються нарахування комісії та плати за видачу готівки було відмовлено, то і у задоволенні зазначених вимог слід також відмовити. З приводу вимог про визнання кредитного зобов`язання по договору № ПК 251/06-00 від 04.08.2006 року виконаним та припиненим, суд виходить з того, що в матеріалах справи наявна довідка банку, згідно з якою сума заборгованості за кредитом станом на 26.06.2018 року складає 7899,64 доларів США, а позивачем було сплачено 19.12.2018 року 3463,00 доларів США, тобто заборгованість сплачена не в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Оскільки позивачем не було надано доказів належного виконання умов кредитного договору в повному обсязі, то суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed