Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

В серпні 2018 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району», згідно з яким просить суд: зняти арешт з автомобіля марки «Scoda», модель Superb 1.8T, тип легковий седан, 2008 року, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], накладений на підставі постанови державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у провадженні №52568603 про стягнення із [PERSON] на користь КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» 7363,35 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що під час перебування позивача в шлюбі з [PERSON], яка померла [INFO], ними було придбано автомобіль марки «Scoda», модель Superb 1.8T, тип легковий седан, 2008 року, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. При цьому, ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 11.08.2017 року було затверджено мирову угоду між сторонами по справі №761/19332/15-ц та визнано за позивачем право власності на вказаний автомобіль. Разом з тим, позивач вказує, що під час здійснення реєстрації транспортного засобу йому стало відомо, що даний автомобіль знаходиться під арештом на підставі постанови державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 04.10.2016 року №962/30, винесеної в межах виконавчого провадження №52568603 про стягнення із [PERSON] на користь КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» 7 363,35 грн. За вказаних обставин, а також зважаючи на те, що виконавче провадження №5256803 було закінчено, позивач, посилаючись на порушення свої прав, як власника автомобіля, просить суд позов задовольнити. Ухвалою від 21.08.2018 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. 11.10.2018 року до суду від Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м.Київ Головного територіального управління юстиції у м.Києві надійшли копії матеріалів виконавчого провадження №5268603. Ухвалою від 18.10.2018 року було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача щодо задоволення позову заперечував, посилаючись на безпідставність та необгрунтованість позовних вимог. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Разом з тим, в матеріалах справи міститься клопотання представника третьої особи, згідно з яким він просить розгляд справи проводити за його відсутністю. Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що на примусовому виконанні Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві знаходився судовий наказ №761/34671/15-ц, виданий 29.09.2016 року Шевченківським районним судом м.Києва про стягнення з [PERSON] на користь КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» заборгованості в розмірі 7 363,35 грн. Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві Микитин О.С. від 04.10.2016 року було накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] у межах суми звернення 7 363,35 грн. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з тим, що [INFO] [PERSON] померла, постановою державного виконавця від 23.12.2016 року, винесеної в межах виконавчого провадження №52568604 виконавче провадження з примусового виконання судового наказу №761/34671/15-ц було закінчено на підставі п.3 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 11.08.2017 року було затверджено мирову угоду між сторонами по справі №761/19332/15-ц та визнано за позивачем право власності на автомобіль марки «Scoda», модель Superb 1.8T, тип легковий седан, 2008 року, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] (надалі - автомобіль), який, в свою чергу, було придбано позивачем та [PERSON] як подружжям та зареєстровано за останньою. В свою чергу, за приписами ч.1 та п.3 ч.2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Аналогічні положення наведені й в п.3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року за №512/5. Таким чином, виходячи вищенаведених вимог законодавства, а також враховуючи встановлені обставини справи, державний виконавець, яким була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження, повинен був скасувати вжиті ним заходи примусового виконання рішення, а саме: зняти арешт та заборону на відчуження майна, що належить [PERSON], чого, в свою чергу, у даному випадку зроблено не було. Між тим, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Разом з тим, як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує. Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15.03.2013 року у справі №6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Як передбачено вимогами ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Отже, враховуючи те, що дія арешту автомобіля порушує права позивача, суд дійшов висновку, що спосіб захисту, обраний позивачем у вигляд зняття арешту з нерухомого майна, є обґрунтованим та таким, що передбачений законом. На підставі викладеного та

Outcome: approved