Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-15 00:00:00

В червні 2018р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа: Шевченківський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві, в якому просила суд: усунути їй перешкоди в реалізації її права власності житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що їй на праві власності належить вищезазначений житловий будинок, відповідач [PERSON] , який зареєстрований у вказаному житловому будинку, за згодою попереднього власника, і який жодного дня не користувався даним житловим будинком (понад 30 місяців), не приймав участь в утриманні будинку, не сплачував комунальних платежів, місце його проживання та/або перебування не відоме. При цьому, відповідач не робив жодних спроб туди заселитися, а тому позивачка вимушена звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Волошина В.О. від 25 жовтня 2018р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 січня 2019р. закрито підготовче судове засідання. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити. Відповідач, в судові засідання не з`являвся, про час та місце розгляду справи, оповіщався у встановленому законом порядку, свого представника до суду не направив, поважності причин неявки не повідомив, відзив на позов не подавався. Третя особа, про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, поважності причин неявки в судові засідання свого представника не повідомила. Допитаний в судовому засіданні, за заявою сторони позивача свідок [PERSON] , суду пояснив, що ним, як попереднім власником було відчужено позивачці зазначений вище будинок. Під час, коли власником будинку був свідок, ним була надана згода на реєстрацію в будинку відповідача, оскільки він не мав реєстрації в м . Києві . Дане рішення було зумовлено тим, що відповідач та свідок планували на той час здійснювати спільно підприємницьку діяльність. За усною домовленістю між свідком та відповідачем, останньому надавалося право користування житлом тимчасово, поки він не знайде нове, та не зніметься з реєстрації, в установленому законом порядку. Відповідач жодного дня не користувався даним житловим будинком, ніколи не приймав участі в утриманні будинку, не сплачував комунальних платежів, місце його проживання та/або перебування свідку не відоме, при цьому з часу реєстрації, відповідач не робив жодних спроб вселитися до будинку, хоча йому в цьому ні хто не перешкоджав. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 223, 280, 282 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що позивачці, на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 10 січня 2018р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., зареєстровано в реєстрі за № 96; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 39153559 від 10 січня 2018р. Із витягу з реєстру територіальної громади м. Києва № 361787 від 29 січня 2018р. вбачається, що у зазначеному житловому приміщенні, зареєстровані [PERSON] , [PERSON] Згідно з ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В судовому засіданні представник позивачки звертав увагу суду, що відповідач відмовляється знятися з реєстрації за адресою належного позивачці будинку, не зазначаючи правових підстав для користування ним. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.. Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Станом на дату подання позовної заяви судом встановлено, що відповідач не є членом сім`ї позивачки. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. За змістом ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. За змістом ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК України). Таким чином, аналіз вищевказаних положень законодавства діє підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членом його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Таку ж позицію висловив і Верховний Суд України в постанові у справі № 6-709цс16 від 16 листопада 2016р. В судовому засіданні, судом встановлено факт не проживання відповідача в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , без поважних причин понад два з половиною роки, що підтвердив свідок [PERSON] . Судом не встановлено, що відповідач не проживає в спірному житловому будинку з поважних причин, а також те, що йому чиняться перешкоди у користуванні зазначеним будинком. Таким чином, право відповідача користуватися спірним будинком, існувало у нього лише за наявності згоди попереднього власника будинку, після відчуження будинку та за відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право відповідача на користування цим будинком. Судом встановлено, що реєстрація відповідача в даному житловому будинку була здійснена в результаті рішення попереднього власника. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,8 грн.

Outcome: approved