Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

В січні 2018 року [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання зобовязання за договорами поруки від 30.11.2013 року, укладеними між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] та [PERSON], припиненими, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 30.11.2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого [PERSON] отримала 10 000 грн. на строк 12 місяців до 30.11.2014 року. Того ж дня, 30.11.2013 року на виконання зобовязань за договором позики між [PERSON] та [PERSON], а також [PERSON] та [PERSON] були укладені договори поруки, згідно яких останні зобовязалися відповідати в повному обсязі за несвоєчасне повне виконання всіх зобовязань, що виникли із договору позики. З даних договорів поруки вбачається, що в них не встановлено строку, після закінчення якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного припинення усіх зобовязань боржника за основним договором не вважається встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки це суперечить ч.1 ст.251 ЦПК та ч.1 ст.252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Позичальниця [PERSON] взяті на себе зобовязання щодо повернення коштів і сплати процентів за кредитом не виконала, внаслідок чого з листопада 2014 року утворилась заборгованість. Проте [PERSON] предявив вимогу до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] лише у липні 2015 року, тобто після спливу передбаченого законодавством шестимісячного строку для предявлення ним вимоги до поручителя з моменту настання в нього такого права. Отже, сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, так само як закінчення строку, установленого договором поруки, та закінчення одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до поручителя з позовом. Враховуючи викладене, позивачі просять визнати зобовязання за договором поруки від 30.11.2013 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON], припиненими, та зобовязання за договором поруки від 30.11.2013 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON], припиненими. 20.06.2018 року представник позивачів надав додаткові пояснення до позовної заяви, в яких вказує, що надані відповідачем в якості доказів вимоги про повернення богу на імя [PERSON] та [PERSON], та докази їх отримання поручителями 08.11.2014 року свідчать про те, що кредитор змінив строки виконання основного зобовязання з 30.11.2014 року на 08.11.2014 року. Тобто право звернення з вимогою до суду він мав протягом шести місяців до 08.05.2015 року. Однак з позовом [PERSON] звернувся значно пізніше. Представник позивачів у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог. 21.03.2018 року надав відзив на позовну заяву, в якій вказав, що [PERSON] останній раз сплатила відсотки за позикою 30.06.2014 року. Тому через 5 місяців 06.11.2014 року протягом терміну виконання основного зобовязання поручителям були спрямовані вимоги, які вони отримали 08.11.2014 року. Оскільки в п.4.4.1. договору поруки від 30.11.2013 року передбачено право в термін 10 років звернутися до поручителя з вимогою по виконання таких зобовязань, вважає вимоги позивачів необґрунтованими та просить суд в позові відмовити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, надала 20.09.2018 року заяву в якій просила позов розглянути без її участі, та не заперечувала щодо задоволення позовної заяви. Вислухавши представника позивачів, відповідача [PERSON], вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, з наступних підстав. Статтею 509 ЦК України визначено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Згідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст. 546 визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Так, відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно з ч. 2 ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Частиною 1 ст. 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов'язання передбачені ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Зокрема ч.4 ст. 599 України передбачає, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. В судовому засіданні встановлено, що 30.11.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за яким остання отримала в борг 10\~000 грн., що еквівалентно 1219 доларів США строком на 1 рік до 30 листопада 2014 року.(а.с. 5) 30.11.2013 року укладений договір поруки між [PERSON] та [PERSON], відповідно до якого поручитель зобовязався перед позикодавцем відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання всіх зобовязань, що виникли з договору позики від 30.11.2013 року, який був укладений між позикодавцем та [PERSON] у розмірі 10000 грн., що еквівалентно 1219 доларів США. (а.с.4) Також, 30.11.2013 року укладений договір поруки між [PERSON] та [PERSON], відповідно до якого поручитель зобовязався перед позикодавцем відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання всіх зобовязань, що виникли з договору позики від 30.11.2013 року, який був укладений між позикодавцем та [PERSON] у розмірі 10000 грн., що еквівалентно 1219 доларів США (а.с.6). В тексті договорів поруки відсутні положення щодо строку дії поруки, отже суд в даному випадку повинен виходити з того, що порука в даному випадку припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Відповідно до поштових повідомлень а.с. 66 [PERSON], та [PERSON] отримали вимоги [PERSON] про повернення боргу 08.11.2014 року, тобто до закінчення строку виконання основного зобовязання. Крім того, як вбачається з рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31.01.2017 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу задоволені частково, стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] 33058,11 грн. основного боргу, 16542,61 грн. заборгованості за відсотками та 9920,14 грн. пені, а разом 59520,86 грн. У задоволенні інших позовних вимог [PERSON] відмовлено. Рішення суду було предметом апеляційного перегляду та ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07.09.2017 року було залишено без змін. Цими судовими рішеннями було встановлено законність та обґрунтованість вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], як до поручителів. Відповідно до п.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, оскільки є рішення суду, яке набрало законної сили і яким частково задоволені вимоги кредитора до поручителя, підстав для застосування положень ст. 559 ЦК України не має. Дана позиція суду узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 24 травня 2018 року справа №752/539/16-ц. За таких обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання зобовязання за договорами поруки від 30.11.2013 року, укладеними між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] та [PERSON], припиненими необхідно відмовити.

Outcome: dismissed