Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

В січні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Комунального підприємства «Редакція газети «[INFO]», про визнання інформації недостовірною та такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що в друкованому засобі масової інформації - газеті «[INFO]» [INFO] у номері № [NUMBER] оприлюднено публікацію під назвою «[INFO]» або «[INFO]» опублікована інформація, яка є недостовірною (не відповідає дійсності) та принижує честь і гідність та ділову репутацію позивача, а саме: -що 14 березня 2020 р. були скликані [PERSON] підпільні збори, які пізніше він визнав «такими, що не відбулися»; -що робота голови ревізійної комісії [PERSON] грунтується на інтригах, непрофесійності, що прямо чи опосередковано спричиняє асоціації, а також кожному з її членів матеріальні та іміджеві збитки, допускає фальсифікацію при складанні документів»; -що позивач «зробив велику кількість» підроблених документів; -що [PERSON] є спеціалістом по податкових ямах, і чітко знає як зробити банкрутом чи викупить за безцінок; -що «скрізь, де він брав якусь участь, в різні роки в різних ролях, згодом це ставало його приватною власністю «такий собі бізнес на довірі»; -що позивач має якесь відношення до сфальсифікованої ревізії 2018р., що умисно щось підробив та звинувачував у зв`язку з цим «минулий склад правління та ревізійну комісію у бездіяльності та марнотратстві»; -що позивач, як голова ревізійної комісії когось «обманював і використовував в своїх корисних цілях»; -що позивач здійснював незаконну діяльність; -що весь колектив АСТ «Садовод» просить позивача «іти геть» та що члени асоціації не хочуть мати з позивачем справи. Автором публікації зазначені [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Позивач зазначив, що [PERSON] та [PERSON] спростували свою причетність до публікації, тому позов пред`явлено до [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог вказує, що вважає таку поширену інформацію щодо нього недостовірною інформацією, яка була доведена до відома широкому колу осіб, та є неправдивою, що вважає приниженням його честі та гідності і підлягає спростуванню. На підтвердження вимог, зазначає, що такі негативні висловлювання щодо нього є фактичними твердженнями, які потребують доведення, мають базуватись на відповідних юридичних фактах та доказах. Також, позивач зазначає, що йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою відповідачів по розповсюдженню відносно нього недостовірної інформації, та, як наслідок, у приниженні його честі, гідності і ділової репутації, порушені його нормальних життєвих зв`язків через витрачання більшості часу на безпідставні виправдовування перед своїми друзями, знайомими та членами асоціації. Він знаходився у стані постійного стресу та нервозності, через постійне хвилювання порушився сон. В зв`язку з викладеним, з урахуванням письмової заяви про відмову в частині позовних вимог від 15.03.2021 року, та усної заяви про відмову в частині позовних вимог до відповідача комунального підприємства «Редакція газети «[INFO]», просив суд: 1) Визнати недостовірною та такою що порочить честь, гідність і ділову репутацію зазначену вище інформацію, оприлюднену за авторством [PERSON] газетою «[INFO]» у номері № [NUMBER] від 27 серпня 2020 року в публікації «[INFO]» або «[INFO]»; 2) Зобов`язати [PERSON] не пізніше наступного дня від набрання рішенням суду спростувати поширену нею недостовірну інформацію шляхом розміщення оголошення про це в газеті «[INFO]», з одночасним розміщенням резолютивної частини рішення суду; 3) У рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди стягнути на користь позивача з [PERSON] 20000 гривень. Ухвалою суду від 12.01.2021 року зазначений позов було залишено без руху через порушення вимог ч.4 ст.177 ЦПК України та надано можливість усунути його недоліки. Ухвалою суду від 15.01.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати в загальному порядку. В судовому засіданні позивач наполягав на задоволенні позову з підстав, зазначених у позовній заяві. Зазначив, що він як голова ревізійної комісії не є публічною особою, так як не здійснює організаційно-розпорядчі або адміністративно-господарські функції, виконує обов`язки виключно на громадських засадах, безоплатно. В статті 3 Закону України «Про громадські об`єднання» зазначено, що публічність означає, що громадські об`єднання інформують громадськість про свої мету (цілі) та діяльність, тому припущення представника відповідача про публічність позивача не відповідає дійсності. Крім того зазначив, що жодного негативного явища, зазначеного у статті за авторством відповідача 27 серпня 2020 р. не настало, не підтверджено жодним фактом. Всі перелічені відповідачем у газетних публікаціях факти та події ніяким чином не є повноваженнями члена ревізійної комісії чи його голови, до компетенції якого не входять і функції по господарюванню, у тому числі щодо фінансових чи інших питань, тощо. До компетенції входить здійснювати час від часу перевірки, що пов`язані з дослідженням бухгалтерських, касових, банківських документів. Загальні збори 14.03.2020 року скликалися за ініціативою колишнього голови правління [PERSON] , а не позивача. Також зазначив, що він є людиною літнього віку, за законом прирівняний до осіб з інвалідністю II групи (війни), є офіцером (підполковником) у відставці і знає що таке честь офіцера не з чуток чи пліток, є керівником колективного підприємства, що за посадою спілкується з працівниками, орендарями та іншими контрагентами, з представниками місцевого самоврядування та правоохоронних і контролюючих органів, тощо, тому наклепи та недостовірна інформація дійсно спричинили йому моральну шкоду. Просив також застосувати до відповідача заходи процесуального примусу у вигляді штрафу за не надання відповіді на питання, поставлені позивачем у позовній заяві відповідно до ст. 93 ЦПК України. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, пояснила, що до 2019 року була членом правління садового товариства, в статті виклала свої оціночні судження стосовно подій в АСТ «Садовод». В наданому відзиві відповідач та її представник зазначили, що в даному випадку при винесенні судового рішення необхідно враховувати, що позивач є публічною особою - головою ревізійної комісії ACT «Садовод», не залишити поза увагою те, що висловлювання відповідача, які позивач просить спростувати, не містять конкретних даних щодо оцінки його дій в контексті вчинення конкретних правопорушень або злочинних дій, є оціночними судженнями, які не можуть бути витлумачені як фактичні дані з огляду на характер використання у них мовних засобів. З метою привернути увагу громадськості, відповідач [PERSON] виразила суб`єктивні оціночні судження, свій особистий погляд на дії позивача відносно організації та проведення загальних зборів ACT «Садовод» 14.03.2020 року та інших фактів щодо діяльності позивача як голови ревізійної комісії ACT «Садовод», власну оцінку його поведінки. Представник відповідача [PERSON] адвокат Черноморченко М.М. зазначив, що позивач як голова ревізійної комісії є публічною особою. Відповідачем у газетних публікаціях були зазначені її власні оціночні судження, а тому не може бути розцінене як недостовірна інформація, не підлягає спростуванню та доведенню правдивості. Публікація в газеті була викликана суспільним інтересом, резонансом справи, адже стосувалася більше ніж 200 членів асоціації садівницьких товариств. Щодо вимог про відшкодування завданої моральної шкоди представник відповідача зазначив, що позивачем не доведено факту порушення його особистих немайнових прав, та, відповідно, не доведено факту завдання моральної шкоди, а також її розміру. Від відповідача КП Редакція газети «[INFO]» надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Зі статуту асоціації садівницьких товариств Каховського заводу електрозварювального устаткування «Садовод», чинному на момент виникнення правовідносин, (а.с. 77) вбачається, що ревізійна комісія обирається виключно загальними зборами членів асоціації на встановлений членами строк у складі не менше 3 членів асоціації. Голова правління та її члени, всі штатні працівники та члени асоціації зобов`язані надати всі фінансові документи, які потрібні ревізійній комісії для дослідження. Ревізійна комісія зобов`язана вимагати скликання позачергових зборів, якщо виникла загроза діяльності чи інтересам асоціації, або при виявленні зловживань з боку посадових осіб асоціації… Під авторством [PERSON] газетою « [INFO] » у номері №[NUMBER] від 27 серпня 2020 року опублікована стаття «[INFO]» або «[INFO]» (а.с. 21), в якій поміж іншого, поширена відносно позивача наступна інформація: 14 березня 2020 р. були скликані [PERSON] підпільні збори…; Сфальсифікована ревізія 2018 року, яку нібито перевірив [PERSON] , умисно підробивши та звинувативши минулий склад правління та ревізійну комісію у бездіяльності та марнотратстві... Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що вказана інформація, поширена шляхом публікації у газеті «[INFO]», є недостовірною та такою, що порушує його честь, гідність та ділову репутацію. Так, положеннями ст. 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та протоколів №№ 2, 4, 7, 11 до неї, право на свободу вираження поглядів включає в себе свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Поряд з цим, здійснення таких свобод може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав них осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду, та є необхідним в демократичному суспільстві. При цьому, статтею 68 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно вимог ст. 201 Цивільного кодексу України (надалі - ЦПК України) особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. У відповідності до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Положеннями статті 299 ЦК України визначено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Разом з тим, як роз`яснено в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до п.18 зазначеної постанови, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Водночас, у п.19 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Крім того, як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лінгельса проти Сполученого Королівства повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночним судженням. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Поряд з цим, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 27.02.2009 року, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що оспорювана інформація, поширена газетою « [INFO] » під авторством [PERSON] у № [NUMBER] від 27 серпня 2020 року в публікації «[INFO]» або «[INFO]» , є недостовірною та висловлювалась [PERSON] у вигляді фактичних тверджень, а не оціночних суджень. В свою чергу, у ході розгляду даної справи відповідачем [PERSON] , у порядку статті 81 ЦПК України, не було надано суду належних і допустимих доказів достовірності поширеної відносно [PERSON] інформації, а також не було обґрунтовано наявність передбачених статтею 82 ЦПК України обставин, які б зумовлювали звільнення від доказування наявності наведених ним обставин. Між тим, про недостовірність поширеної газетою « [INFO] » під авторством [PERSON] у № [NUMBER] від 27 серпня 2020 року в публікації «[INFO]» або «[INFO]» інформації стосовно того, що «14 березня 2020 р. були скликані [PERSON] підпільні збори…»; «Сфальсифікована ревізія 2018 року, яку нібито перевірив [PERSON] , умисно підробивши та звинувативши минулий склад правління та ревізійну комісію у бездіяльності та марнотратстві» підтверджується наступним. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що збори членів асоціації 14.03.2020 року збиралися [PERSON] , всі члени повідомлялися в телефонному режимі. Свідки [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що збори членів асоціації 14.03.2020 року збирав [PERSON] . [PERSON] як голова ревізійної комісії проводив перевірку фінансової діяльності асоціації за 2019 та першу половину 2020 року. Згідно акту перевірки фінансово-господарської діяльності АСТ «Садовод» здійснювалася перевірка фінансово-господарської діяльності ревізійною комісією у складі [PERSON] (голова комісії), [PERSON]. , [PERSON] за 2019 фінансовий рік та за період з 01 січня по 31 липня 2020 року (а.с. 67-69). Таким чином, аналізуючи інформацію, яку позивач вважає недостовірною, визначаючи її характер та мету, а також з огляду на характер використання мовних засобів, суд вважає, що частина оспорюваної інформації, поширеної газетою « [INFO] » під авторством [PERSON] у № [NUMBER] від 27 серпня 2020 року в публікації «[INFO]» або «[INFO]», а саме: що «14 березня 2020 р. були скликані [PERSON] підпільні збори…»; «Сфальсифікована ревізія 2018 року, яку нібито перевірив [PERSON] , умисно підробивши та звинувативши минулий склад правління та ревізійну комісію у бездіяльності та марнотратстві», є недостовірною, та такою, що порушує особисте немайнове право позивача. Крім того, оскільки вищенаведені твердження можна перевірити на відповідність їх факту, інформація, викладена в них, не може вважатися оціночним судженням. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне визнати недостовірною інформацію, поширену газетою « [INFO] » під авторством [PERSON] у № [NUMBER] від 27 серпня 2020 року в публікації «[INFO]» або «[INFO]», а саме: що «14 березня 2020 р. були скликані [PERSON] підпільні збори…»; «Сфальсифікована ревізія 2018 року, яку нібито перевірив [PERSON] , умисно підробивши та звинувативши минулий склад правління та ревізійну комісію у бездіяльності та марнотратстві». Водночас, суд не вбачає правових підстав для визнання недостовірною іншу оспорювану інформацію зважаючи на наступне. Судом, зі змісту публікацій, досліджених в судовому засіданні та оцінених в цілому, пояснень сторін, встановлено, що публікації «[INFO]» або «[INFO]» є відповіддю відповідача на події, які відбувалися у асоціації АСТ «Садовод», а саме вибори нового голови правління, зміна членів правління. Крім того, в даних публікаціях наявні мовні конструкції та звороти, які в своїй сукупності, на думку суду, не є фактичними твердженнями, а є оціночними судженнями, та висловлені відповідачем у такій формі, оскільки таким чином вона доносить до громадськості свою оцінку діяльності голови ревізійної комісії асоціації. Так, в публікаціях висловлене власне бачення автора, тобто автор гостро та критично оцінює діяльність голови ревізійної комісії, вдаючись до мовних конструкцій та зворотів дає свою оцінку, та висловлює оціночні судження, яку в такий спосіб доводить до громадськості. Поряд з цим, відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просить зобов`язати [PERSON] не пізніше наступного дня від набрання рішенням суду спростувати поширену нею недостовірну інформацію шляхом розміщення в газеті «[INFO]» публікації із зазначенням у ній про спростування, з одночасним розміщенням резолютивної частини рішення суду. В свою чергу, відповідно до п.п. 24, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року, спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Якщо суд ухвалює рішення про право на спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Враховуючи вищевикладене, та зважаючи на те, що частина інформації, поширена газетою « [INFO] » за авторством [PERSON] є недостовірною та такою, що порушує особисте немайнове право позивача, суд дійшов до висновку про зобов`язання [PERSON] спростувати недостовірну інформацію шляхом розміщення в газеті «[INFO]» публікації зі змістом: « Поширена інформація в газеті «[INFO]» №[NUMBER] від 27 серпня 2020 року в публікації під назвою « [INFO] » або «[INFO]» за [PERSON] щодо голови ревізійної комісії Асоціації садівницьких товариств Каховського заводу електрозварювального устаткування «Садовод» [PERSON] в частині того, «що 14 березня 2020 р. були скликані [PERSON] підпільні збори» , «що сфальсифікована ревізія 2018 року, яку нібито перевірив [PERSON] , умисно підробивши та звинувативши минулий склад правління та ревізійну комісію у бездіяльності та марнотратстві» - є недостовірною» протягом десяти днів після набрання рішенням законної сили. Крім того, щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди слід зазначити наступне. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Разом з тим, згідно п. 3 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, у випадках встановлених Законом. При цьому, ч. 1 ст. 1172 ЦК України передбачає, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як встановлено в судовому засіданні, в результаті розповсюдження [PERSON] недостовірних відомостей, які принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача, останньому заподіяно моральну шкоду. Разом з тим, при визначенні розміру завданої моральної шкоди суд зобов`язаний врахувати положення п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди від 31 березня 1995 року № 4 щодо характеру та обсягу немайнових втрат, засад розумності, виваженості та справедливості. Відтак, враховуючи усі встановлені судом по справі обставини, вимоги закону, а також те, що встановлення судом порушень відповідача та зобов`язання його спростувати недостовірну інформацію само по собі становить достатню та справедливу сатисфакцію в частині відшкодування моральної шкоди, якої зазнав позивач, суд находить суму моральної шкоди в розмірі 20 000 грн. 00 коп. занадто завищеною, та такою, що не відповідає ступеню перенесених страждань, а тому вважає, що стягненню підлягає на користь позивача з відповідача [PERSON] на відшкодування моральної шкоди 500 грн. Стосовно посилання представника відповідача на публічність особи позивача суд приходить до наступного. З витягу з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що видом діяльності асоціації садівницьких товариств Каховського заводу електрозварювального устаткування «Садовод» в тому числі є: 94.99 Діяльність інших громадських організацій. В ст. 3 Закону України «Про громадські об`єднання» зазначено, що публічність означає, що громадські об`єднання інформують громадськість про свої мету (цілі) та діяльність. Згідно рекомендацій, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя, публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Таким чином суд приходить до висновку, що особа позивача, який виконує обов`язки голови ревізійної комісії, не відноситься до публічних осіб. Стосовно клопотання позивача про застосування до відповідача заходів процесуального примусу. Згідно із ч. 1 ст. 93 ЦПК України учасник справи має право поставити в першій заяві по суті справи, що ним подається до суду, не більше десяти запитань іншому учаснику справи про обставини, що мають значення для справи. У позовній заяві позивачем [PERSON] було поставлено сім запитань до відповідача [PERSON] стосовно того, які докази має позивач на підтвердження достовірності інформації, викладеної у публікації. Згідно із ч. 3 ст. 93 ЦПК України відповіді на запитання подаються до суду учасником справи - фізичною особою, керівником або іншою посадовою особою юридичної особи у формі заяви свідка не пізніш як за п`ять днів до підготовчого засідання, а у справі, що розглядається в порядку спрощеного провадження, - до першого судового засідання. Копія такої заяви свідка у той самий строк надсилається учаснику справи, який поставив письмові запитання. Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 144 ЦПК України заходами процесуального примусу є, зокрема, штраф. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу. Частиною 3 ст. 43 ЦПК України передбачено, що у випадку невиконання учасником справи його обов`язків суд застосовує до такого учасника справи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом. Відповідачем [PERSON] через її представника було надано відповідь на поставлені питання, проте у відзиві від 19.02.2020 року, а не у формі заяви свідка. Так відповідачем зазначено, що вона виразила оціночні судження, свій особистий погляд на події, які не підлягають доведенню їх правдивості. Таким чином, з огляду на часткове виконання процесуального обов`язку [PERSON] , підстави для застосування до неї заходів процесуального примусу відсутні. Відповідно п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп. Згідно посвідчення серія [NUMBER] [PERSON] є інвалідом ІІ групи (а.с. 4). Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Так, враховуючи, що позивач [PERSON] від сплати судового збору звільнений на підставі п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд доходить до висновку про те, що судові витрати по сплаті судового збору за подання позову до суду слід стягнути з відповідача на користь держави в розмірі 930 гривень 70 копійок пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial