Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

До Березанського міського суду Київської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він на підставі ордеру № 1971 від 23.11.1999 року є користувачем квартири [ADDRESS], в якій разом з ним зареєстровані також і відповідачі. З дня реєстрації і по теперішній час відповідачі за місцем своєї реєстрації не проживають і особистих речей в квартирі не зберігають. Фактичне місце проживання відповідачів йому не відоме. [PERSON] звертався до відповідачів з проханням добровільно знятись з реєстрації у зв`язку зі зміною місця свого постійного проживання, однак, вони це не роблять, чим порушують вимоги ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Відповідачі вже протягом тривалого часу в квартирі не проживають, витрат по її утриманню не несуть, співвласниками житла не є і добровільно знятися з реєстрації відмовляються. За таких обставин за захистом своїх прав позивач змушений звернутися до суду. Відтак, [PERSON] просить суд визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, обґрунтовуючи їх доводами, викладеними в позовній заяві, вказав, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживають в квартирі [ADDRESS] . Представник позивача [PERSON] позов підтримав та вказав, що дійсно відповідачі не проживають за адресою реєстрації по [ADDRESS] , а проживають за іншою адресою, тому вважає, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] втратили право користування житловим приміщенням за вищевказаною адресою. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила, пояснила, що позов не визнає. Вказала, що до травня 2018 року вона проживала в квартирі [ADDRESS] , сплачувала комунальні послуги, робила ремонт, у вказаній квартирі знаходяться її речі. В 2018 році вона тимчасово переїхала в село Переяславське та має намір повернутися проживати у вказану квартиру, оскільки іншого житла вона не має. Також вказала, що має на вихованні малолітніх дітей. Права, свободи та інтереси відповідачів [PERSON] та [PERSON] відповідно до ч. 1, 2 ст. 59 ЦПК України захищає їхня мати - [PERSON] як законний представник. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила суду, що з дня свого народження до восьми років проживала в квартирі [ADDRESS] . Два роки тому проживала у вказаній квартирі разом з позивачем [PERSON] , потім переїхала до села Переяславське, оскільки не склалися відносини з позивачем. Представник третьої особи - виконавчого комітету Березанської міської ради Верес Л.О. в судовому засіданні вказала, що оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про інше житло, просить зберегти право користування квартирою [ADDRESS] за відповідачами [PERSON] та [PERSON] , оскільки вони є неповнолітніми дітьми. З приводу втрати права користування житлом відповідачів [PERSON] та [PERSON] поклалася на розсуд суду. За клопотанням представника позивача в судовому засіданні були допитані свідки. Так, свідок [PERSON] суду пояснив, що з позивачем по справі [PERSON] він знайомий близько десяти років та відвідує його за місцем його проживання, а саме за адресою [ADDRESS] . Позивач проживає у квартирі за вищевказаною адресою зі своєю дружиною та дитиною. Відповідачів по справі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] він там ніколи не бачив. Свідок [PERSON] пояснив суду, що позивача [PERSON] знає з дитинства та буває в нього в квартирі. [PERSON] постійно проживає за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою він не бачив відповідачку [PERSON] та її дітей [PERSON] та [PERSON] . Років дев`ять тому вона проживала у вищевказаній квартирі. Де вона проживає останні кілька років, йому не відомо. Відповідачку [PERSON] за згаданою вище адресою взагалі ніколи не бачив. Свідок [PERSON] пояснив суду, що відповідачів по справі не знає і ніколи не бачив їх за адресою по [ADDRESS] . Заслухавши пояснення позивача, його представника, відповідачів, представника третьої особи, показання свідків, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з`ясованих обставин дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є користувачем квартири [ADDRESS] , що підтверджується ордером на жиле приміщення № 1971, виданим 23.11.1999 року виконавчим комітетом Березанської міської ради народних депутатів [PERSON] з сім`єю з двох чоловік, склад сім`ї: син, [PERSON] , підстава видачі ордера: рішення № 162 від 24.11.1998 року (а.с. 6). Як вбачається з відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 05.01.2021 року, отриманих в процесі підготовки справи до судового розгляду в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України у відповідь на запити суду, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 32;33;34). Факт реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , підтверджується довідкою Сектору реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб виконавчого комітету Березанської міської ради за № 18-12-03вих від 12.01.2021 року (а.с. 37). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за вказаною вище адресою фактично не проживають та особистих речей в квартирі не зберігають, що підтверджується актом № 3247 від 29.10.2020 року обстеження житлово-побутових умов [PERSON] , [ADDRESS] , складеним депутатом Березанської міської ради Рудківською Г.М. (а.с. 11). Крім того, матеріали справи містять акти обстеження житлово-побутових умов № 2896 від 29.04.2020 року, № 3088 від 06.08.2020 року, складені депутатом Березанської міської ради Рудківською Г.М., з яких вбачається, що станом на дату їх складення за адресою: [ADDRESS] , фактично проживали [PERSON] (зареєстрований) та його дружина [PERSON] (без реєстрації) (а.с. 9;10). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 05 квітня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції Київської області [PERSON] народився [INFO] , про що в Книзі реєстрації народжень 05 квітня 2005 року зроблено відповідний актовий запис за № 54, мати: [PERSON] (а.с. 172). Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 05 листопада 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції Київської області [PERSON] народився [INFO] , про що в Книзі реєстрації народжень 05 листопада 2010 року зроблено відповідний актовий запис за № 174 (а.с. 173). Право особи на судовий захист гарантовано статтею 55 Конституції України. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 47 Конституції України проголошено право кожного на житло. Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Позивач стверджує, що з дня реєстрації і по теперішній час відповідачі за місцем своєї реєстрації не проживають і особистих речей в квартирі не зберігають. Відповідачі не спростували той факт, що з травня 2018 року у квартирі за вищевказаною адресою не проживали. Відповідачі не надали суду будь-яких доказів того, що вони не втратили зв`язок із спірним житлом та що їм були створені будь-які перешкоди у користуванні житлом. Згідно з ч. 2 ст. 107 ЖК УРСР у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» відповідно до ст.107 ЖК наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). За таких обставин, оскільки судом встановлено, що відповідачки [PERSON] , [PERSON] з дітьми [PERSON] та [PERSON] добровільно залишили спірне житло, відсутні у спірній квартирі з 2018 року, змінивши місце проживання, суд задовольняє позов та визнає [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Підстава, на якій місце проживання відповідачів [PERSON] , 2005 року народження, та [PERSON] , 2010 року народження, реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вони набули права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91. Не можна вважати неповажною причину непроживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Малолітній [PERSON] , 2010 року народження, не може самостійно визначати своє місце проживання, а сам по собі факт непроживання неповнолітнього [PERSON] (який у 2018 не досягнув 14 років) у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітній [PERSON] та неповнолітній [PERSON] набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано. Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Отже, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Як встановлено ч. 3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, особа має право пред`явити до суду таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та безпосередньо оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наведених вище підстав. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, зі [PERSON] та [PERSON] , враховуючи часткове задоволення позовних вимог, на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню понесені ним судові витрати у вигляді судового збору у сумі по 210,20 грн. з кожної. На підставі викладеного,

Outcome: partial