Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

До Вугледарського міського суду Донецької області 25 червня 2019 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Вимоги даного позову [PERSON] мотивує тим, що з 07 серпня 1996 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , шлюб яких було розірвано 20 травня 2008 року. За час перебування останніх у шлюбі ними було придбано спільне сумісне майно за кошти з їх сімейного бюджету, а саме: квартира [ADDRESS] , автомобіль марки «Fiat Ducato», державний номер [NUMBER] , гаражний бокс № [NUMBER] в кооперативі «Надєжда» в місті Вугледар Донецької області. Відповідно до договору купівлі-продажу від 01 вересня 1999 року [PERSON] придбав вищезазначену квартиру та яка згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон станом на 31 травня 2019 року належить на праві приватної власності [PERSON] . Однак, незважаючи на те, що право власності на квартиру було зареєстроване за [PERSON] , квартира придбавалась сторонами у шлюбі за кошти із спільного сімейного бюджету для спільного проживання в цьому житловому приміщенні всією сім`єю. Автомобіль марки «Fiat Ducato», державний номер [NUMBER] , було придбано за спільні сімейні кошти сторін у 2000 році, але право власності на це рухоме майно було також зареєстровано за [PERSON] . Щодо спірного гаражного боксу № [NUMBER] в гаражному кооперативі «Надєжда» міста Вугледар, він був придбаний сторонами у 2001 році для зберігання в ньому спірного автомобіля. Після розірвання шлюбу сторони домовились добровільно про поділ спільно нажитого майна та дійшли згоди, що автомобіль та гаражний бокс залишаються [PERSON] , а квартира [PERSON] . Це була усна домовленість і з 2008 року, після розірвання шлюбу між сторонами, вона виконувалась ними. Однак, у 2019 році між сторонами виник спір щодо житлової квартири, [PERSON] повідомив, що має намір забрати у [PERSON] зазначену квартиру, продати її чи жити в ній, у зв`язку з чим вимагав у останньої звільнити житлове приміщення, намагався створити вкрай несприятливі умови для проживання. Так, придбавши нерухоме майно квартиру та гаражний бокс, а також рухоме майно вищезазначений автомобіль, під час перебування в шлюбі, сторони набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до положень Сімейного кодексу України, та право на рівні частки у цьому майні. Отже, придбане під час перебування сторін у шлюбі майно є об`єктом їх спільної сумісної власності та підлягає поділу у рівних частинах шляхом визнання права власності на відповідні частки у спірній квартирі та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] компенсації вартості належних їй часток спірних автомобіля та гаражного боксу. Не зважаючи на розірвання шлюбу з [PERSON] , з огляду на те, що останній вдався до порушення права власності [PERSON] на придбане ними під час шлюбу майно, про що остання дізналась в квітні 2019 року, [PERSON] вважає, що її вимоги про поділ спільного майна подружжя є своєчасними та обґрунтованими. Посилаючись на вищевикладене, з урахуванням пізніше наданих до суду заяв про збільшення та уточнення позовних вимог, [PERSON] просила суд: визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину зазначеної квартири, стягнути з останнього на користь [PERSON] грошову компенсацію частки у спільному майні подружжя, а саме, 1/2 вартості транспортного засобу марки «Fiat Ducato», державний номер [NUMBER] , в розмірі 31045,00 гривень та грошову компенсацію частки у спільному майні подружжя, а саме, 1/2 вартості гаражного боксу № [NUMBER] в гаражному кооперативі «Романтік» в місті Вугледар Донецької області у розмірі 26370,00 гривень (Т. 1: а.с. 110-112, 158; Т. 2: а.с. 17). Окрім того, від [PERSON] надійшло письмове клопотання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на: 1/2 частину квартири [ADDRESS] , зареєстрованої за [PERSON] та 1/2 частину автомобіля марки «Fiat 290», державний номер [NUMBER] , зареєстрованого 26.03.2002 року за [PERSON] . А також [PERSON] заявлено клопотання про відстрочення оплати судового збору у сумі 384,20 гривень за звернення до суду з заявою про забезпечення позову до прийняття судом рішення по справі (Т. 1: а.с. 190). За результатом розгляду даного клопотання ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 21 серпня 2019 року задоволено клопотання Харабет І.О. про відстрочення сплати судового збору та відстрочено сплату судового збору за подання до суду заяви про забезпечення позову у розмірі 384,20 гривень, до моменту ухвалення судового рішення у справі. Заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено частково, накладено арешт на 1/2 частини квартири [ADDRESS] , зареєстрованої за [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] . В задоволенні іншої частини вимог заяви про забезпечення позову відмовлено (Т.1: а.с. 200-201). Від представника [PERSON] [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, згідно з яким останній не погоджується з заявленими позовними вимогами, вважає підстави позову необґрунтованими, оскільки ринкова вартість гаражного боксу № [NUMBER] в гаражному кооперативі «Надєжда» міста Вугледар визначена [PERSON] самостійно у розмірі 52740,00 гривень, однак вартість даного спірного майна має бути визначена станом на час розгляду справи. Окрім того, [PERSON] не надано доказів, що зазначений гараж є об`єктом нерухомого майна і є об`єктом права власності [PERSON] , внесеним до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а тому він не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і, відповідно, вимоги про стягнення 1/2 вартості гаражного боксу на користь [PERSON] є незаконними. Більш того, враховуючи, що шлюб між сторонами було розірвано 20 травня 2008 року, звернувшись до суду з вищезазначеним позовом у червні 2019 року [PERSON] пропустила трирічний строк звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя. [PERSON] , відповідно до вимог ст. ст. 77, 81 ЦПК України, не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона пропустила строки з поважних причин та відсутнє клопотання про поновлення таких строків. Тому, [PERSON] просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог про розподіл майна подружжя (Т.1: а.с. 172-174). Згідно відповіді [PERSON] на відзив [PERSON] на позов [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, остання зазначає, що після розірвання шлюбу сторони домовились про те, що автомобіль та гараж залишаються в користуванні [PERSON] , а в квартирі залишаться проживати [PERSON] з дітьми. Це була усна домовленість і з 2008 року, після розірвання шлюбу між сторонами, вона виконувалась ними. З огляду на це, у будь-кого зі сторін не було підстав звертатись до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя. Однак, зважаючи, що з кінця 2018 року та по теперішній час [PERSON] вчиняє щодо [PERSON] постійний психологічний тиск та неправомірні дії направлені на її виселення зі спірної квартири та позбавлення прав щодо майна, яке є їх спільною сумісною власність, придбаною під час шлюбу, [PERSON] була вимушена звернутись до суду з позовною заявою. Таким чином, незважаючи на те, що шлюб між сторонами було розірвано у 2008 році, початок позовної давності для позовної вимоги про поділ спільного майна подружжя має обчислюватись з 03 квітня 2019 року, коли [PERSON] порушив право власності [PERSON] на спірну квартиру, намагаючись вигнати її з житлового приміщення за допомогою фізичного та психологічного тиску. Отже, вимоги позову про поділ спільного майна подружжя є своєчасними та обґрунтованими, заявленими в межах строку позовної давності. Окрім того, [PERSON] не спростовується факт придання під час шлюбу з [PERSON] спірного гаражного боксу, а також не надано доказів протилежного. В період шлюбу у 2002 році сторонами було придбано недобудований гаражний бокс № [NUMBER] у кооперативі «Надєжда» міста Вугледар Донецької області, юридичним співвласником якого став [PERSON] шляхом його членства в зазначеному гаражному кооперативі. В подальшому зазначений гаражний бокс було добудовано за спільні сімейні кошти з можливістю використання його за призначенням, а саме, для зберігання автомобіля «Fiat Ducato», державний номер [NUMBER] . Гаражний бокс було придбано у колишнього члена гаражного кооперативу за усним договором купівлі-продажу за ціною 400,00 доларів США, але право власності на даний бокс не оформлювалось. На підтвердження членства [PERSON] у кооперативі останній отримав відповідний ордер та сплачував членські внески в повному обсязі. Таким чином, придбаний в період шлюбу гараж, який введений в експлуатацію та право власності на який не зареєстроване, проте, з урахуванням повного внесення за гараж паю та сплати членських внесків, наданий у користування гараж є спільною сумісною власністю подружжя, а з огляду на те, що гараж є неподільним майно та знаходиться у володінні та користування [PERSON] , право спільної сумісної власності, яке також належить [PERSON] на 1/2 частину в спірному гаражі, підлягає захисту шляхом стягнення з на користь останньої грошової компенсації за її частку в матеріалах і обладнанні, що буди використані для будівництва гаражу. Оскільки [PERSON] визнає факт придбання під час шлюбу з [PERSON] гаражного боксу, доказів які б спростовували цей факт не надає, ця обставина не підлягає доказуванню, а отже, можна вважати достатніми наявні у справ докази для задоволення вимог [PERSON] про поділ гаражного боксу в рівних частках та стягнення на корить останньої компенсації за 1/2 частку гаражу відповідно до його ринкової вартості на час звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя (Т. 2: а.с. 1-2). На адресу суду 21 серпня 2019 року від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Даний зустрічний позов мотивовано тим, що між сторонами 07 серпня 1996 року було укладено шлюб, а тому [PERSON] було зареєстровано за місцем проживання у квартирі позивача як члена сім`ї власника житлового приміщення. Шлюб між сторонами було розірвано 20 травня 2008 року. Так, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, тому у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатись об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 01 вересня 1999 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , яка складається з трьох кімнат. У договорі продавцями квартири зазначені: [PERSON] та [PERSON] . Одночасно з зазнченим договором купівлі-продажу, 01 вересня 1999 року державним нотаріусом посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , яка складається з двох кімнат. Стороною за цим договором зазначені: продавцями квартири [PERSON] , [PERSON] , а покупцем квартири зазначена [PERSON] . До укладення зазначених договорів [PERSON] , діючи на підставі нотаріально посвідченого доручення від 19 лютого 1998 року, як представник своєї матері [PERSON] , передав у власність [PERSON] належних [PERSON] легковий автомобіль марки ВАЗ 21063, 1990 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Всі ці угоди були укладені між вказаними учасниками на підставі усної домовленості про те, що [PERSON] передає у власність [PERSON] легковий автомобіль марки ВАЗ 21063, в свою чергу [PERSON] передає у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] передає у власність [PERSON] квартира [ADDRESS] . Всі ці угоди буди безгрошовими і фактично є договором тристоронньої міни. Отже, спірна квартира [ADDRESS] , хоч і була придбана в період шлюбу, але за особисте майно одного з подружжя [PERSON] і є його особистою приватною власністю, тому [PERSON] просить суд визнати дану квартиру його особистою приватною власністю (Т. 1: а.с. 180-181). Від [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, згідно з яким остання зазначає, що зустрічні позовні вимоги не визнає в повному обсязі, вважає їх необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, зазначених у зустрічному позові щодо порядку купівлі спірної квартири, та які б беззаперечно вказували на те, що спірне майно подружжя було придбано за рахунок особистих джерел останнього. Аналіз ст. ст. 60, 70 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. На підтвердження спростування презумпції спільності права власності, [PERSON] посилається на договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 01 вересня 1999 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також доручення 19 лютого 1998 року на управління легковим автомобілем марки ВАЗ-21063, 1990 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , який видавала [PERSON] . [PERSON] . Однак, вказане доручення видавалось лише на управління автомобілем строком до 14 травня 1998 року, а не його розпорядження. Більш того, на момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 01 вересня 1999 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , доручення було вже недійсним. Тобто, станом на 01 вересня 1999 року [PERSON] не мав будь-яких прав щодо легкового автомобіля марки ВАЗ-21063, 1990 року випуску. Окрім того, будь-яких належних доказів того, що вказаний автомобіль був переданий [PERSON] [PERSON] до зустрічного позову не додано. [PERSON] не заперечує, що зазначений автомобіль ВАЗ-21063, 1990 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , на праві власності належав [PERSON] та яким певний період часу користувався [PERSON] , однак [PERSON] заперечує, що даний автомобіль за час шлюбу був власністю [PERSON] та передався ним за договором міни [PERSON] при купівлі-продажу спірної квартири [ADDRESS] . Більш того, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 01 вересня 1999 року, укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , не були безгрошовими, як стверджує [PERSON] , оскільки обидва договори містять ціни за які були продані квартири, та зазначено, що продавці отримали грошові кошти за продані квартири повністю до підписання договорів. За результатами аналізу письмових доказів, наданих [PERSON] на підтвердження своїх зустрічних позовних вимог, вбачається, що твердження останнього про те, що спірна квартира була придбана за особисті кошти є необґрунтованими та не знаходять свого підтвердження. Таким чином, презумпція спільності права власності подружжя на майно не спростована [PERSON] , а тому зустрічний позов має бути залишений без задоволення (Т.1: а.с. 247-248). На адресу Вугледарського міського суду Донецької області від [PERSON] 19 липня 2019 року надійшла позовна заява до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, вселенні власника у житлове приміщення і виселення наймача з житлового приміщення. Позовна заява мотивована тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 01 вересня 1999 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , яка складається з трьох кімнат загальною площею 72,74 кв.м., у тому числі житловою площею 42,7 кв.м. Між сторонами 07 серпня 1996 року було укладено шлюб, у зв`язку з чим [PERSON] було зареєстровано за місцем проживання у квартирі позивача як члена сім`ї власника житлового приміщення. Шлюб між сторонами було розірвано 20 травня 2008 року, після розірвання шлюбу [PERSON] разом з сином [PERSON] , [INFO] , продовжує проживати у зазначеній квартирі. [PERSON] зареєстрований за місцем проживання у належній йому квартирі, але фактично, разом з дружиною [PERSON] , він змушений проживати за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] неодноразово намагався потрапити у свою квартиру, оскільки іншого житла у власності або користуванні не має, однак [PERSON] кожен раз перешкоджала позивачу у здійсненні свого законного права на проживання у власній квартирі. Кожен раз це супроводжувалось сварками, іноді із застосуванням фізичного насильства до [PERSON] та його дружини, про що свідчать звернення до правоохоронних органів. Викладені обставини мають істотне значення, оскільки підтверджують систематичне порушення [PERSON] правил проживання, що робить неможливим для інших проживання з нею в одному житловому приміщенні, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Тому, позивач просить суд виселити [PERSON] з спірного житлового приміщення відповідно до ст. 116 ЖК УРСР. Також, [PERSON] не виконує свої зобов`язання по утриманню майна, а саме, має заборгованість за спожиті комунальні послуги, яку [PERSON] як власник майна змушений нести витрати по утриманню квартири, частково сплачує виниклу заборгованість за спожитими комунальними послугами, але при цьому, незаконно позбавлений права користування власною квартирою. Посилаючись на вищевикладене, [PERSON] просить суд усунути першкоди у здійсненні ним права користування належним йому майном квартирою [ADDRESS] , шляхом його вселення у вказану квартиру, а також виселити, без надання іншого житлового приміщення, [PERSON] з житлового приміщення квартири [ADDRESS] (Т.1: а.с. 2-3). Від [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, вселенні власника у житлове приміщення і виселення наймача з житлового приміщення, згідно з яким остання не визнає позов в повному обсязі, вважає його необґрунтованим, безпідставним та таким, що не задоволенню не підлягає, оскільки підстави на які посилається [PERSON] у своєму позові є недостатніми для задоволення його позовних вимог та більш того правові норми, що визначені підставами у позові не можуть бути застосовані до спірних правовідносин щодо яких виник даний спір. Спірна квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , яку останні придбали перебуваючи у шлюбі за спільні сімейні кошти у 1999 році. Зважаючи на те, що спірна квартира була придбана під час шлюбу сторін, вона належить їм на праві спільної сумісної власності в рівних частках та [PERSON] має рівні з [PERSON] права на володіння та користування цим майном. Станом на теперішній час у зазначеній квартирі мешкають [PERSON] та молодший син сторін [PERSON] , а [PERSON] не проживає в спірній квартирі з 2007 року, коли сторони фактично припинили шлюбні відносини, останній добровільно залишив квартиру у 2007 році, забрав всі важливі для нього речі. Після розірвання шлюбу сторони домовились про те, що квартира залишається в повному користуванні [PERSON] , а [PERSON] користується їх спільним майном, що складається з автомобілю «Fiat Ducato», державний номер [NUMBER] , та гаражного боксу № [NUMBER] у кооперативі «Надєжда» міста Вугледар. Не зважаючи на зазначену домовленість [PERSON] ніколи не перешкоджала [PERSON] у користуванні квартирою, але останній до 2019 року жодного разу не користувався своєю власністю та не приймав будь-якої участі в її утриманні. Проте, у 2019 році [PERSON] неодноразово приходив до спірної квартири та намагався створити вкрай несприятливі умови для проживання в квартирі. [PERSON] впускала [PERSON] разом з його співмешканкою до спірної квартири, але останні поводили себе вкрай агресивно, поводили себе нахабно, що мало ознаки психологічного насилля відносно [PERSON] та були спрямовані на створення для неї тяжких та неможливих умов перебування у квартирі разом з ними. У зв`язку з зазначеним [PERSON] була вимушена звернутись до правоохоронних органів. Окрім того, [PERSON] зазначає, що наданими суду доказами не підтверджено здійснення нею систематичного порушення правил співжиття або антигромадської поведінки, а надані до суду довідки про наявність заборгованості перед комунальними підприємствами не є достатньою підставою для виселення [PERSON] зі спірної квартири. Остання не заперечує наявності заборгованості за комунальні послуги, але зазначає, що дана заборгованість виникла у зв`язку з тим, що вона не має матеріальної можливості оплачувати послуги систематично, оскільки є членом малозабезпеченої сім`ї та безробітною, [PERSON] намагалась оформити отримання пільг по оплаті комунальних послуг, але їй було відмовлено та припинено надання житлово-комунальних послуг. За наявності матеріальної можливості [PERSON] оплачує житлово-комунальні послуги та як співвласник квартири несе тягар по її утриманню, виконуючи обов`язок встановлений для власника приватного житла ст. 322 ЦК України. Натомість, [PERSON] свого обов`язку з утримання власності не виконує взагалі, без поважних на те причин. Оскільки [PERSON] вселилась у спірну квартиру за згодою її власника [PERSON] , який не втратив права власності, а також проживає постійно і зареєстрована в квартирі з 1999 року по теперішній час, є її співвласником та не має іншого житла для проживання, відсутні будь-які підстави для її виселення з квартири [ADDRESS] . Тому, [PERSON] просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, вселенні власника у житлове приміщення і виселення наймача з житлового приміщення (Т. 1: а.с. 43-45). На адресу Вугледарського міського суду Донецької області від [PERSON] надійшла відповідь на відзив [PERSON] на позов [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, вселенні власника у житлове приміщення і виселення наймача з житлового приміщення, відповідно до якого посилається на обставини, викладені у даній позовній заяві (Т. 2: а.с. 18-20). До Вугледарського міського суду Донецької області 11 вересня 2019 року від [PERSON] , [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] про визначення порядку користування житловим приміщенням. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що під час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] придбали спільне сумісне майно за кошти з їх сімейного бюджету, а саме: квартиру [ADDRESS] , а тому зазначена квартира належить останнім на праві спільної сумісної власності в рівних частках та [PERSON] має рівні з [PERSON] права щодо володіння і користування цим майном. В спірну квартиру [PERSON] вселилась в 1999 році як член сім`ї [PERSON] а саме, як дружина, та проживає за вказаною адресою по теперішній час з неповнолітнім сином [PERSON] , 2001 року народження. У зазначеній спірній квартирі зареєстровані сторони даного зустрічного позову, але фактичного в квартирі проживають [PERSON] та [PERSON] , але [PERSON] має намір вселитись в квартиру найближчим часом та користуватись всіма приміщеннями без обмежень, у зв`язку з чим виникла необхідність визначити порядок користування квартирою з метою подальшого недопущення будь-яких конфліктів між мешканцями. Потрапляючи до квартири [PERSON] не зважає на усталений за довгі роки порядок користування нею, ігнорує права [PERSON] та [PERSON] в користуванні квартирою, провокує конфлікти та навмисно створює несприятливі умови перебування в квартирі одночасно з ним, що призводить до конфліктів. [PERSON] вважає, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної сумісної власності. Однак, спірна квартира не може бути поділена в натурі, оскільки неможливо виділити сторонам ізольовані житлові приміщення та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири, а конфліктні відносини співвласників перешкоджають домовитись про порядок користування квартирою. Так, квартира [ADDRESS] складається з трьох відокремлених житлових кімнат та підсобних приміщень, загальна площа квартири становить 72,74 кв. м., житлова площа 42,7 кв.м. З огляду на викладене, позивачка, з урахуванням пізніше наданої до суду заяви про уточнення позовних вимог, просить суд визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] , яка складається з трьох окремих житлових кімнат, загальною площею 72,74 кв.м., у тому числі житловою площею 42,7 кв.м., таким чином: - виділити окрему житлову кімнату у користування [PERSON] площею 12,70 кв.м. з лоджією площею 2,10 кв.м; - виділити окрему житлову кімнату в користування [PERSON] площею 13,10 кв.м.; - виділити окрему житлову кімнату у користування [PERSON] площею 16,90 кв.м. з балконом площею 0,84 кв.м.; - в загальному користуванні залишити всі інші приміщення квартири: ванну кімнату площею 2,50 кв.м.; вбиральню площею 1,00 кв.м.; коридор; кухню та вбудовану шафу (Т. 1: а.с. 67-68, 103). В судовому засіданні [PERSON] зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 1996 року, а у 1999 році вони придбали квартиру [ADDRESS] , а пізніше також придбали гаражний бокс та автомобіль. Купівля зазначеної квартири здійснювалась за спільні особисті грошові кошти подружжя [PERSON] та [PERSON] . Зауважила, що [PERSON] не надано до суду жодного на підтвердження того, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, а також останнім не доведено, що квартира була набута шляхом безоплатного обміну, оскільки в матеріалах справи наявний договір купівлі-продажу даної квартири з зазначенням вартості, за яку її було придбано. Також [PERSON] пояснила суду, що за квартирою [ADDRESS] рахувалась заборгованість за квартплатою, яку [PERSON] та [PERSON] переоформили на себе та поступово сплачували. Зазначила, що купівлею квартири займався [PERSON] , а автомобіль, який належав батькам [PERSON] перебував виключно у користуванні. Окрім того, зазначила, що [PERSON] має доступ до спірної квартири, однак ключів від неї останній не має. Наголосила на тому, що не впустить [PERSON] до квартири [ADDRESS] , оскільки останній має місце постійного проживання. [PERSON] в судовому засіданні підтримав вимоги, викладені у його позові про усунення перешкод у користуванні власністю, вселенні власника у житлове приміщення і виселення наймача з житлового приміщення та зустрічному позові про визнання майна особистою приватною власністю. Посилався на обставини, викладені у наданих ним процесуальних документах. Додатково зазначив, що [PERSON] обмежує його у користуванні квартирою [ADDRESS] , не впускає до зазначеного житлово приміщення, не надає можливості там мешкати. Представник позивача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні підтримала вимоги позову та зустрічного позову [PERSON] , в задоволенні вимог позову [PERSON] та зустрічного позову [PERSON] , [PERSON] просила суд відмовити. Зауважила, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , яку останній придбав за особисті кошти та яка належить йому на праві приватної власності, а тому зазначена квартира не може бути віднесена до спільного майна подружжя та не підлягає поділу. На теперішній час [PERSON] не має доступу до спірної квартири, не має ключів від квартири, позбавлений можливістю нею користуватись. Окрім того, зауважила, що спільне проживання [PERSON] та [PERSON] є неможливим, оскільки останні мають напружені стосунки. Пояснила суду, що [PERSON] не має у власності жодного гаражного боксу, а спірний гаражний бокс перебуває виключно у його користуванні. Зазначила, що оскільки шлюб між сторонами було розірвано у 2008 році, звернувшись до суду з позов про поділ спільного майна подружжя у червні 2019 року [PERSON] пропустила трирічний строк звернення до суду з таким позовом, а тому просила суд у задоволенні його вимог відмовити. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності (Т. 2: а.с. 56, 66). Допитана в судовому засіданні 03 вересня 2020 року в якості свідка [PERSON] показала суду, що знайома з [PERSON] та має з ним гарні стосунки, а також знайома з [PERSON] , оскільки вони мешкають в одному під`їзді, однак жодних стосунків не підтримують. Зазначила, що [PERSON] мала машину, яку обміняли на квартиру. Зазначений автомобіль [PERSON] було видано безкоштовно підприємством та спочатку на ньому їздив чоловік [PERSON] , а потім [PERSON] . Зауважила, що [PERSON] повідомила свідкові, що було здійснено обмін зазначеного автомобіля на трикімнатну квартиру, яка була з боргами за квартплату. На думку свідка, зазначений борг після купівлі квартири сплачував [PERSON] . На теперішній час у квартирі [ADDRESS] мешкає [PERSON] разом з сином, а [PERSON] мешкав за зазначеною адресою, але вже більше 5 років там не проживає. Свідок [PERSON] 03 вересня 2020 року в судовому засіданні показала суду, що має нормальні стосунки з [PERSON] , а з [PERSON] стосунків не підтримує. Зазначила, що квартира [ADDRESS] , де мешкала [PERSON] , була обміняна на автомобіль батьків [PERSON] близько двадцяти років тому. Зауважила, що [PERSON] всіляко допомагала родині [PERSON] та [PERSON] , однаково обом - як синові, так і невістці. Свідок зазначила, що машину обміняли з метою придбання квартири для родини [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні 03 вересня 2020 року свідок [PERSON] показав суду, що товаришує з [PERSON] та знайомий з [PERSON] . Зазначив, що коли [PERSON] народила дитину, [PERSON] та [PERSON] мешкали у [PERSON] , оскільки не мали власного житла, на ґрунті чого виникали проблеми. Пізніше виникла можливість здійснити обмін автомобіля на квартиру [ADDRESS] . Окрім того, зазначив, що за вищезазначеною квартирою рахувались борги, які колишня власниця не мала можливість сплатити. Зазначений обмін було проведено та за результатами якого [PERSON] отримав вищезазначену трикімнатну квартиру. Зазначений автомобілем фактично користувався [PERSON] , однак належав він його матері [PERSON] . Під час здійснення обміну [PERSON] була проти того, що б право власності на квартиру було оформлено на неї. Допитаний в судовому засіданні 28 жовтня 2020 року в якості свідка [PERSON] показав суду, що знайомий з [PERSON] , оскільки останній приймав участь у проведенні обміну машини на квартиру з матір`ю свідка. Зауважив, що вони мали двокімнатну квартиру у будинку [ADDRESS] , яку обміняли з [PERSON] на автомобіль. Документально на машину було оформлено генеральну довіреність на матір свідка. Про здійснення зазначеного обміну домовлявся [PERSON] . В судовому засіданні 28 жовтня 2020 року свідок [PERSON] показала суду, що знайома як з [PERSON] , так і з [PERSON] , має з останніми нормальні стосунки. Зауважила, що [PERSON] є сином її приятельки [PERSON] , з якою свідок тривалий час працювали на одному підприємстві. Зазначила, що під час спілкування на роботі з [PERSON] , приблизно у кінці дев`яностих років, остання розповідала, що має намір обміняти машину на квартиру для сина [PERSON] , а пізніше повідомила, що такий обмін вдалось здійснити. Окрім того, пояснила суду, що родина [PERSON] мешкали у четвертому під`їзді будинку [ADDRESS] , однак вже тривалий час за зазначеною адресою не мешкають. Суд, вислухавши пояснення сторін та покази свідків, враховуючи обґрунтування сторін викладені у первісних та зустрічних позовах, відзивах на первісні та зустрічні позови, відповідях на відзиви на первісні та зустрічні позови, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши та оцінивши надані до суду докази та документи, як в сукупності, так і кожен доказ окремо, приходить до наступних висновків. Згідно свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Загальна площа квартири становить 72,74 кв.м., яка містить: три окремі кімнати: перша кімната 16,90 кв.м.; друга кімната 13,10 кв.м.; третя кімната 12,70 кв.м.; ванну кімнату 2,50 кв.м.; вбиральню 1,0 кв.м.; коридор 14,00 кв.м.; кухню 7,80 кв.м., вбудовану шафу 0,40х1,40 кв.м. Квартира обладнана балконом -0,84 кв.м. та лоджією 2,10 кв.м. (Т. 1: а.с. 105-106). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 01 вересня 1999 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON] , як продавцями, та [PERSON] , як покупцем, продавці продали, а покупець купив квартиру [ADDRESS] . Ця квартира продана за три тисячі гривень, які продавці отримали повністю до підписання цього договору (Т. 1: а.с. 8, 80, 119, 145, 187). Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №18238198 від 25 березня 2008 року, виданого Комунальним підприємством «Бюро технічної Інвентаризації» м. Вугледар, Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №168816601 від 31 травня 2019 року та №1414011753 від 16 жовтня 2018 року, трьох кімнатна квартира [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу №1125 від 01 вересня 1999 року, належить на праві приватної власності [PERSON] . (Т. 1: а.с. 7, 81, 120, 146, 192). Як вбачається зі звіту про оцінку ринкової вартості трикімнатної квартири, загальною площею 72,74 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , ринкова вартість зазначеної без урахування ПДВ, станом на 05 липня 2019 року, складає 264141,00 гривень (Т. 1: а.с. 136-144). Згідно договору купівлі-продажу від 01 вересня 1999 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON] , як продавцями, та [PERSON] , як покупцем, продавці продали, а покупець купила квартиру [ADDRESS] . Ця квартира продана за одну тисячу п`ятсот гривень, які продавці одержали повністю до підписання цього договору (Т. 1: а.с. 188). Відповідно до доручення від 19 лютого 1998 року, посвідченого державним нотаріусом 19 лютого 1998 року, [PERSON] , даним дорученням уповноважила [PERSON] управляти належним їй легковим автомобілем марки ВАЗ-21063, 1990 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Доручення видано без права передовір`я строком дії по 14 травня 1998 року (Т. 1: а.с. 189). Згідно свідоцтв про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 03 липня 2015 року та серії [NUMBER] від 20 травня 2008 року, шлюб між чоловіком [PERSON] і дружиною [PERSON] розірвано, про що 20 травня 2008 року складено відповідний актовий запис №49 (Т.1: а.с. 10, 54, 84, 122). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 18 жовтня 2001 року, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Вугледарського міського управління юстиції Донецької області, батьками [PERSON] , [INFO] , є: батько [PERSON] ; мати [PERSON] (Т. 1: а.с. 77). Згідно акту №28 від 18 березня 2019 року та довідок №90 від 04 червня 2019 року, №123 від 11 вересня 2019 року, виданих Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «ВЕСНА», у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Встанновлено, що [PERSON] у зазначеній квартирі не мешкає з 2008 року, перешкоди до проживання відсутні (Т. 1: а.с. 11, 31, 57, 83, 121, 147). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 01 вересня 2015 року, Відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вугледарського міського управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , 01 вересня 2015 року зареєстрували шлюб (Т. 1: а.с. 9). Згідно акту про фактичне проживання №40 від 03 грудня 2018 року, виданого Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Десантники 7», [PERSON] та [PERSON] фактично мешкають за адресою [ADDRESS] , з 2008 року (Т. 1: а.с. 12). Відповідно до довідки №21 від 18 березня 2019 року, виданої Мар`їнським відділенням Красноармійського управління по газопостачанню та газифікації ПАТ «по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз», довідки №27 від 18 березня 2019 року, видної Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «ВЕСНА», довідки №303 від 18 березня 2019 року, виданої Комунальним підприємством «Тепломережа» Вугледарської міської ради», станом на 01 березня 2019 року за адресою: [ADDRESS] , рахується заборгованість: за використаний природний газ у розмірі 3382,30 гривень, по квартплаті у розмірі 526,89 гривень, за опалення у розмірі 9444,53 гривень (Т. 1: а.с. 13, 14, 17). Згідно з довідками №124 від 11 вересня 2019 року, виданої Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «ВЕСНА», №341 від 15 липня 2019 року, виданої Комунальним підприємством «Тепломережа» Вугледарської міської ради» за адресою: [ADDRESS] , рахується заборгованість: по квартплаті, яка станом на 01 вересня 2019 року становить 604,43 гривень; за опалення станом на 01 липня 2019 року у розмірі 112431,43 гривень (Т. 1: а.с. 58). Відповідно до квитанції №0.0.1346399283.1 від 08 травня 2019 року [PERSON] здійснив оплату комунальних послуг з газопостачання за квітень 2019 року за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 500,00 гривень (Т. 1: а.с. 16). Згідно акту на відключення від газопостачання абонента від 08 травня 2019 року, за адресою: [ADDRESS] , здійснено відключення газоспоживаючого обладнання шляхом опломбування крану пуску, у зв`язку з наявною заборгованістю у розмірі 3457,38 гривень (Т. 1: а.с. 60). Як вбачається з копії квитанції [PERSON] періодично здійснює оплату житлово комунальних послуг отриманих за адресою: [ADDRESS] , зокрема водо-, електропостачання, вивіз сміття та квартплату (Т. 1: а.с. 46-51). Відповідно до Повідомлень про призначення субсидії на житлово-комунальні послуги від 10 січня 2018 року та від 24 вересня 2018 року [PERSON] , мешкаючої за адресою: [ADDRESS] , не призначено житлову субсидію з 01 грудня 2018 рота та з 01 серпня 2018 року (Т. 1: а.с. 59). Згідно довідок про отримання допомоги №02-2/10-4186 від 03 вересня 2019 року, №02-2/10-2881 від 20 червня 2019 року та №05-6/10-4144 від 30 серпня 2019 року, виданих Вугледарським міським управлінням соціального захисту населення, [PERSON] перебуває на обліку у зазначеному управлінні та останній призначено допомогу малозабезпеченій сім`ї на періоди з 01 січня 2013 року по 31 липня 2019 року, з 01 серпня 2019 року по 30 вересня 2019 року та з 01 жовтня 2019 року по 31 січня 2020 року (Т. 1: а.с. 62, 63, 70, 71, 116, 195). Як вбачається з довідок №03-75 від 21 червня 2019 року та №03-76 від 21 червня 2019 року, виданих Вугледарським міським центром зайнятості, [PERSON] у період з 27 квітня 2018 року по 15 квітня 2019 року та з 16 квітня 2019 року по 31 травня 2019 року була зареєстрована як безробітна (Т. 1: а.с. 64, 65, 72, 73, 114, 115, 196, 197). Відповідно до листів Вугледарського ВП Волноваського ВП ГУНП в Донецькій області № 2570 від 01 травня 2019 року та №2992 від 20 травня 2019 року за результатами розгляду заяв [PERSON] щодо прийняття заходів щодо притягнення до відповідальності [PERSON] , яка не пускає [PERSON] до квартири [ADDRESS] , та проведеної перевірки, об`єктивних даних щодо притягнення останньої до відповідальності відсутні, в матеріалах перевірки відсутні ознаки кримінального або адміністративного правопорушення (Т. 1: а.с. 18, 19, 20). Згідно листа Вугледарського ВП Волноваського ВП ГУНП в Донецькій області №2295 від 17 квітня 2019 року, [PERSON] повідомлено, що її заява від 03 квітня 2019 року про втручання колишнього чоловіка [PERSON] у особисте життя була, була розглянута та проведено відповідно перевірку, за результатами якої дане звернення не знайшло свого підтвердження (Т. 1: а.с. 61, 82, 123). Відповідно до листа Головного сервісного центру Міністерства Внутрішніх Справ України №31/497аз від 20 червня 2019 року, станом на 19 червня 2019 року згідно з інформацією бази даних Єдиного державного реєстру МВС за [PERSON] зареєстрований наступний транспортний засіб, зокрема, вантажопасажирський автомобіль марки «Fiat 290», 1993 року випуску, дата реєстрації транспортного засобу -26 березня 2002 року (Т. 1 а.с. 162, 191). Згідно довідки оцінювача рухомого та нерухомого майна, машин та обладнання, земельних ділянок на території України від 05 липня 2019 року про середню ринкову вартість вантажопасажирського автомобіля марки Fiat 290, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN.: [NUMBER] , 1993 року випуску, V дв. = 2500 см. куб., станом на 05 липня 2019 року складає 62090,00 гривень (Т. 1: а.с. 133-135). Відповідно до Ордеру №354 від 20 квітня 2001 року, виданого Виконавчим комітетом Вугледарської міської ради, [PERSON] надано право володіння боксом № [NUMBER] у автомотолюбителів «Романтік». Даний ордер є єдиним документом, який дає право постійного користування особистим боксом (Т. 2: а.с. 9). Згідно заяви [PERSON] від 22 червня 2004 року, останній звертається до голови авто-гаражного кооперативу «Романтік» з прохання переоформити гараж № [NUMBER] у кооперативі «Романтік» у зв`язку з продажом на [PERSON] ( [PERSON] 2: а.с. 8). Відповідно до довідки від 18 листопада 2019 року, виданої головою гаражного кооперативу «Романтік», у авто-гаражному кооперативі «Романтік» знаходиться гаражний бокс № [NUMBER] володільцем якого є [PERSON] з 22 червня 2004 року (Т. 2: а.с. 7). Згідно частини 1 статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми ст. 60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та постанові Верховного Суду від 7 лютого 2018 у справі №654/5243/14-ц. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 355 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до\~п.\~23\~постанови пленуму\~Верховного Суду\~України №11\~від 21\~грудня 2007\~року «Про\~практику застосування\~судами законодавства\~при розгляді\~справ про\~право на\~шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» вирішуючи\~спори між\~подружжям про\~майно,\~необхідно встановлювати\~обсяг спільно\~нажитого майна,\~наявного на\~час припинення\~спільного ведення\~господарства,\~з`ясовувати\~джерело і\~час його\~придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі будинки. Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Зазначене, узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у п. п. 22, 23 постанови Пленуму №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та у постанові від 18 травня 2016 року винесеній по справі № 6-3037цс15. Статтями 12, 13, 81 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року по справі №521/6687/17. Так, в судовому засіданні встановлено, не оспорюється сторонами та у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, що [PERSON] та [PERSON] з 07 серпня 1996 року по 20 травня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, оскільки кожна зі сторін посилається на зазначені обставини як в усних поясненнях, наданих у судових засіданнях, та і в досліджених первісних та зустрічних позовах, відзивах на первісні та зустрічні позови, відповідях на відзиви на первісні та зустрічні позови. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 01 вересня 1999 року, квартира [ADDRESS] була придбана 01 вересня 1999 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що вищезазначена спірна квартира, була придбана за час перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, а тому зважаючи на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд приходить до висновку, що трикімнатна квартира [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності подружжя: [PERSON] та [PERSON] . При цьому, суд вважає необхідним відзначити, що факт реєстрації права власності на спірне нерухоме майно виключно за одним із подружжя, а саме за [PERSON] , не позбавляє другого з подружжя [PERSON] права на частку в такому майні. Більш того, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, покладено саме на [PERSON] . Однак, [PERSON] заперечуючи, що спірне майно було придбано за кошти сторін, зазначає, що квартира була обміняна на автомобіль, який належав його матері [PERSON] , та вважає, що спірна квартира має бути визнана його особистою приватною власністю. Суд вважає необхідним відзначити, що допитані в судовому засіданні свідки, окрім [PERSON] , не були безпосередніми учасниками зазначеного обміну спірної квартири на автомобіль, а їх покази ґрунтуються виключно на припущення та/або поясненнях/розповідях інших осіб, здебільшого є показами зі слів [PERSON] . Проте, як вбачається з показів свідка [PERSON] автомобіль батьків [PERSON] було обміняно на квартиру [ADDRESS] для родини [PERSON] та [PERSON] , а згідно показів свідків [PERSON] та [PERSON] під час придбання зазначеної квартири за нею рахувались борги за квартплату, який в подальшому виплачував [PERSON] . При цьому, допитані свідки стверджують, що автомобіль, який був об`єктом обміну, належав на праві власності [PERSON] , а у [PERSON] перебував виключно у користуванні, що також підтверджується дорученням від 19 лютого 1998 року, посвідченим державним нотаріусом 19 лютого 1998 року, яке діяло до 14 травня 1998 року. З огляду на зазначене, суд, зважаючи, що між [PERSON] та [PERSON] не існує домовленості щодо розміру часток на квартиру, у відповідності до ст. ст. 69, 70 СК України, виходячи з презумпції рівності часток дружини та чоловіка у майні, що належить їм на праві спільної сумісної власності, суд приходить до висновку про доцільність задоволення вимог позову [PERSON] щодо здійснення поділу вищезазначеної квартири, як об`єкту права спільної сумісної власності подружжя, та визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 частки трикімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Вирішуючи питання щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації часток у спільному майні подружжя, а саме, по 1/2 вартості транспортного засобу марки «Fiat Ducato» та гаражного боксу суд виходить з наступного. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~70\~СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути, зокрема, фізичні особи. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Як вбачається з листа Головного сервісного центру Міністерства Внутрішніх Справ України №31/497аз від 20 червня 2019 року, вантажопасажирський автомобіль марки «Fiat 290», 1993 року випуску, було придбано 26 березня 2002 року, тобто у період перебування [PERSON] та [PERSON] з у зареєстрованому шлюбі, а тому зважаючи на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд приходить до висновку, що зазначений автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності зазначеного подружжя. Представник [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні та в наданому до суду відзиві на позов [PERSON] про поділ спільного майна подружжя заявлено про пропущення останньою трирічний строку звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя, оскільки шлюб між сторонами було розірвано 20 травня 2008 року. Тому, вирішуючи питання про необхідність застосування позовної давності, суд виходить з наступного. Статтями 256-257 та 261\~ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині другій статті 72\~СК України та пункті 15\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~11\~від 21\~грудня 2007\~року «Про\~практику застосування\~судами законодавства\~при розгляді\~справ про\~право на\~шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15. Отже, строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17, від 22 січня 2020 року у справі №372/176/17, від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18. Так, як вбачається з наданих до суду та досліджених в судовому засіданні доказів, а також пояснень сторін, спір між останніми щодо спірної квартири [ADDRESS] , виник у 2019 році. До цього часу [PERSON] користувалась та проживала у спірній квартирі, після чого [PERSON] став заперечувати її право користування зазначеним нерухомими майном, тому суд приходить до висновку, що саме з цього часу почала відраховуватися позовна давність на звернення [PERSON] з позовною вимогою щодо здійснення поділу об`єкту спільного майна пожружжя квартири [ADDRESS] . До суду [PERSON] звернулась з відповідним позовом у червні 2019 року, тобто в межах строку позовної давності, а тому до зазначеної вимоги позову строки позовної даності не підлягають застосуванню. Щодо застосування позовної давності до вимог позову про поділ спільного майна подружжя відносно автомобіля, суд вважає необхідним відзначити, що як стверджує [PERSON] у зазначеному позові та відповіді на відзив на позов після розірвання шлюбу між сторонами у 2008 році автомобіль залишився у користуванні [PERSON] і з 2008 року ним користувався виключно останній. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] стало відомо про обмеження її у правах щодо зазначеного автомобіля ще у 2008 році, а з позовом про поділ майна подружжя остання звернулась до суду лише у червні 2019 року, тобто з порушенням трирічного строку позовної давності. Клопотань про поновлення пропущеного строку позовної давності від [PERSON] не надходило. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З огляду на викладене, спираючись на положення 256-257, 261, 267 ЦК України, ст. 72 СК України, враховуючи, що [PERSON] звернулась до суду з вимогою про поділ спільного майна подружжя в частині здійснення стягнення на її користь компенсації частки у спільному майні подружжя, а саме, по 1/2 вартості транспортного засобу марки «Fiat Ducato», після спливу трирічного строку встановленого для вирішенням даного спору, суд вважає необхідним відмовити [PERSON] в задоволенні вимог позову щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації частки у спільному майні подружжя, а саме, 1/2 вартості транспортного засобу марки «Fiat Ducato», державний номер [NUMBER] , в розмірі 31045,00 гривень, у зв`язку зі спливом позовної давності. Щодо гаражного боксу № [NUMBER] у авто-гаражному кооперативі «Романтік» міста Вугледар Донецької області, суд вважає необхідним зазначити, що суду не надано жодного належного доказу для встановлення чи належить зазначене нерухоме майно на праві власності [PERSON] , джерело грошових коштів, за які спірне майно було придбано, неможливо встановити час та місце його придбання. Так, з наданих до суду заяви [PERSON] від 22 червня 2004 року та довідки від 18 листопада 2019 року, виданої головою гаражного кооперативу «Романтік», вбачається, що [PERSON] звертаючись до голови авто-гаражного кооперативу «Романтік» просив здійснити переоформлення спірного гаражного боксу у зв`язку з його продажом на [PERSON] , однак згідно ордеру №354 від 20 квітня 2001 року, виданого Виконавчим комітетом Вугледарської міської ради, [PERSON] було надано виключно право володіння та постійного користування зазначеним особистим боксом. Відомостей, що спірний гаражний бокс № [NUMBER] у авто-гаражному кооперативі «Романтік» міста Вугледар було набуто [PERSON] у власті та останній мав правомочність здійснювати його подальше відчуження іншим особам суду не надано. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про неможливість віднесення гаражного боксу № [NUMBER] у авто-гаражному кооперативі «Романтік» до спільного майна подружжя: [PERSON] та [PERSON] , а як наслідок і здійснити його поділ між останніми, шляхом стягнення частини його вартості на користь одного з подружжя, а тому суд вважає необхідним відмовити у задоволенні вимог щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації частки у спільному майні подружжя, а саме, 1/2 вартості гаражного боксу № [NUMBER] в гаражному кооперативі «Романтік» в місті Вугледар Донецької області у розмірі 26370,00 гривень, по суті заявлених вимог за їх необґрунтованості та не доведеності, без застосування позовної давності. Щодо зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, суд, зважаючи, що його вимоги є взаємовиключними з вимогами позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, щодо яких суд дійшов висновку про їх задоволення, а тому вимоги зустрічного позову задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо вимог позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, вселенні власника у житлове приміщення і виселення наймача з житлового приміщення, суд виходить з наступного. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається з ч. ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до положень частини 1 статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 155 ЖК Української РСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Так, як вбачається з наданих до суду листів Вугледарського ВП Волноваського ВП ГУНП в Донецькій області № 2570 від 01 травня 2019 року та №2992 від 20 травня 2019 року [PERSON] неодноразово звертався до органів Національної поліції України з заявами щодо вжиття заходів до [PERSON] , яка не пускає [PERSON] до квартири [ADDRESS] . Окрім того, в судовому засіданні [PERSON] наголосила на тому, що не має наміру впускати [PERSON] до вищезазначеного житлового приміщення, оскільки він має інше постійне місце проживання. Вищезазначене свідчить про те, що [PERSON] чинить [PERSON] перешкоди у здійсненні останнім права користування належним йому, як другому з подружжя, нерухомим майном квартирою [ADDRESS] , щодо якої суд дійшов висновку про її належність до спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] та вирішив питання щодо її поділу між останніми. Тому, зважаючи, що право власності [PERSON] , як співвласника нерухомого майна, гарантовано ст. ст. 41,47 Конституції України та є непорушним, зважаючи, що право користування власністю є невід`ємною складовою права власності та останнього не може бути обмежено/позбавлено права користування ним, суд вважає необхідним задовольнити вимоги позову [PERSON] в частині усунення перешкод у здійсненні ним права користування квартирою [ADDRESS] , шляхом його вселення у дане житлове приміщення. При цьому, враховуючи, що суд дійшов висновку про доцільність задоволення вимог позову [PERSON] \~щодо здійснення\~поділу вищезазначеної\~квартири,\~як об`єкту\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~та визнання\~за останньою\~права власності\~на 1/2 частку спірної квартири, суд, виходячи з положень ст. ст. 41, 47 Конституції України, гарантованості та непорушності права власності, не від`ємною складовою якого є право користування такою власністю, приходить до висновку про неможливість позбавлення [PERSON] у праві користування належним їй майном та вважає необхідним відмовити у задоволенні вимог позову [PERSON] щодо виселення [PERSON] з житлового приміщення квартири [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. Розглядаючи вимоги зустрічного позову [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування житловим приміщення, суд виходить з наступного. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними У відповідності до п. 14 Постанови Пленуму Верхового Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. З огляду\~на викладене,\~приймаючи до\~уваги,\~що суд\~дійшов до\~висновку,\~що квартира\~ [ADDRESS] є\~об`єктом права\~спільної сумісної\~власності подружжя\~ [PERSON] \~та [PERSON] ,\~та визнав\~за останніми\~право власності\~по 1/2 частині у спірній квартирі, зважаючи на встановлену в судовому засіданні наявність конфлікту між останніми щодо здійснення порядку користування зазначеним житловим приміщенням, приймаючи до уваги розміри часток останніх у праві спільної часткової власності та відсутність домовленості між останніми щодо порядку користування зазначеною квартирою, суд, вважає необхідним частково задовольнити вимоги зустрічного позову про визначення порядку користування житловим приміщенням, та обираючи варіант встановлення порядку користування квартирою, який не порушує житлових прав співвласників спірного житлового приміщення, вважає доцільним та необхідним встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , таким чином: - виділити окрему житлову кімнату у користування [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , площею 12,70 кв.м. з лоджією 2,10 кв.м.; - виділити окрему житлову кімнату в користування [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , площею 16,90 кв.м. з балконом площею 0,84 кв.м.; - в загальному користуванні залишити всі інші приміщення квартири: окрему житлову кімнату площею 13,10. кв.м.; ванну кімнату клощею2,50 кв.м.; вбиральню площею 1,00 кв.м.; коридор; кухню та вбудовану шафу. Щодо вимог зустрічного позову про виділення окремої житлової кімнати у користування [PERSON] площею 13,10 кв.м., суд вважає необхідним у їх задоволенні відмовити, оскільки [PERSON] не є ні власником, ні співвласником квартири [ADDRESS] , та згідно пояснень [PERSON] та [PERSON] на теперішній час постійно мешкає у місті Харків Харківської області, а з наданих до суду доказів не вбачається будь-яких інших підстав для виділення останньому у користування окремої житлової кімнати у зазначеному житловому приміщенні. Вирішуючи питання щодо розподілу між сторонами судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Під час звернення [PERSON] до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, вселенні власника у житлове приміщення і виселення наймача з житлового приміщення [PERSON] було сплачено судових збір у розмірі 768,40 гривень, що підтверджується квитанцією №0.0.1406183339.1 від 12 липня 2019 року (Т. 1: а.с. 1). Виходячи з вищевикладеного, приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про доцільність часткового задоволення вимог позову [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, вселенні власника у житлове приміщення і виселення наймача з житлового приміщення, суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме, 384,20 гривень. При зверненні до суду з зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування житловим приміщенням судовий збір не було сплачено, заявлено клопотання про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення по справі. Так, приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про доцільність часткового задоволення вимог позову [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування житловим приміщенням, суд вважає необхідним, на виконання вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стягнути зі сторін на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог: з [PERSON] судовий збір у сумі 384,20 гривень, а з [PERSON] 384,20 гривень. Окрім того, [PERSON] звертаючись до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, заявлено клопотання про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення. Ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 12 липня 2019 року задоволено клопотання [PERSON] та відстрочено сплату судового збору у розмірі 3262,31 гривень за подання до суду зазначеної позовної заяви до моменту ухвалення рішення у справі. У зв`язку з викладеним, приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про доцільність часткового задоволення вимог позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, суд на виконання вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, ваважає необхідним стягнути зі сторін на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог: з [PERSON] судовий збір у розмірі 2641,41 гривень, а з [PERSON] - 620,90 гривень. Більш того, ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 21 серпня 2019 року було задоволено клопотання [PERSON] та відстрочено останній сплату судового збору за подання до суду заяви про забезпечення позову у розмірі 384,20 гривень, до моменту ухвалення судового рішення у справі, а тому суд вважає необхідним стягнути з останньої на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір за звернення до суду з заявою про забезпечення позову у розмірі 384,20 гривень. При поданні до суду [PERSON] зустрічної позовної заяви до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, останнім сплачено судовий збір у розмірі 768,40 гривень, що підтверджується квитанцією №0.0.1443413679.1 від 21 серпня 2019 року. З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про не доцільність задоволення вимог зустрічного позову [PERSON] в повному обсязі, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд не вбачає правових підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат зі сплати судового збору в даній частині. Таким чином, виходячи з вищезазначеного, суд приходить вважає необхідним розподілити між сторонами судові витрати таким чином: - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати зі сплати судового збору у розмірі 384, 20 гривень; - стягнути з [PERSON] на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір в розмірі 1389,30 гривень; - стягнути з [PERSON] на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір в розмірі 3025,61 гривень. Окрім того, враховуючи, що в межах даної цивільної справи ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 21 серпня 2019 року накладено арешт на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , зареєстрованої за [PERSON] , [INFO] , суд, вирішивши справу по суті, вважає необхідним зняти зазначений арешт з майна. На підставі викладеного,

Outcome: partial