Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

В січні 2019 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» (надалі за текстом - відповідач), про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, в якому просив визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 11041241000 від 15.09.2006 року, укладений між позивачем та відповідачем у зв`язку з відсутністю у відповідача цивільної та правової дієздатності на час підписання кредитного договору. В обґрунтування позову посилається на те, що 15 вересня 2006 року між позивачем та відповідачем був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11041241000 (надалі за текстом - кредитний договір). У відповідності до кредитного договору кредит надавався в іноземній валюті, а саме в швейцарських франках. Під час підписання договору відповідач не надав позивачу ні банківської ліцензії, ні дозволу НБУ з додатками, ні індивідуальних ліцензій, які б надавали право відповідачу надавати кредити в іноземній валюті. У зв`язку з тим, що відповідач до сих пір не пред`явив таких документів позивачу, позивач вважає, що відповідач не мав права надавати кредити в іноземній валюті. Якби відповідач мав би право на надання кредитів в іноземній валюті, то відповідач надав би всі необхідні документи позивачу ще при наданні кредиту. А так відповідач приховує від позивача наявність документів, що надають право відповідачу надавати кредити в іноземній валюті на дату укладення кредитного договору. Тому позивач вважає, що такі документи, які надають право відповідачу надавати кредити, у відповідача відсутні. Позивач вважає, що його права порушені в зв`язку з тим, що відповідач підписавши кредитний договір не мав необхідний обсяг цивільної та правової дієздатності і тому подав цей позов про визнання кредитного договору недійсним. Ухвалою суду від 11.03.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Від представника відповідача надійшов відзив на позов, в обґрунтування якого останній зазначив, що позовна заява є безпідставною та необґрунтованою, а заявлені вимоги такими, що не ґрунтуються на нормах законодавства та умовах договору, укладених між сторонами. Представник позивача, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання у содове засідання не з`явився. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання у содове засідання не з`явився. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 15 вересня 2006 року між позивачем та відповідачем, був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11041241000 (а.с. 4-12). У відповідності до кредитного договору кредит надавався в іноземній валюті, а саме в швейцарських франках. Згідно з кредитним договором відповідач надав позивачу кредит в сумі 201 800,00 (двісті одна тисяч вісімсот ) Швейцарських франків 00 сант., а останній прийняв вказану суму коштів та зобов`язався належним чином використовувати і повернути банку кредит у порядку і на умовах, зазначених даному договорі з кінцевим терміном погашення 15.09.2027 року. Згідно п. 1.4. кредитного договору кредит надається шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника, відкритий у банку. Згідно умов п. 1.3.1. кредитного договору, за використання кредитних коштів процентна ставка встановлюється у розмірі 7,99 % річних. По закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п. 9.2. даного Договору. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства Статтею ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Судом установлено, що кредитні кошти позивачу надані для його особистих потреб. На момент укладення кредитного договору позивачем не наводилось жодних зауважень щодо їх змісту чи порушення його прав. При цьому, суму, валюту - швейцарські франки та програму кредиту позичальником обрано заздалегідь, свідомо та самостійно, що підтверджується власноруч написаною заявою про надання кредиту. Відповідно до п. 8.2. кредитного договору, підписанням цього договору позивач підтверджує: свою здатність виконувати умови даного договору; що даний договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обов`язковими для позивача; що відсутні будь-які перешкоди для виконання договору на день його підписання; що позивач повністю розуміє всі умови даного договору, свої права та обов`язки цим договором і погоджується з ними. Як вбачається з розділу 9 кредитного договору «Особливі умови Договору», з умовами та особливостями кредитування позивач був ознайомлений, про можливі валютні ризики під час виконання зобов`язання за договором повідомлений, доказом чого є власноручне підписання договору позивачем. Одночасно пунктом 9.13 кредитного договору, зазначено, підписанням даного договору позивачем свідчить про те, що: всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього: перед писанням даного договору позивачем отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно п. 8.1. Кредитного договору, підписанням даного договору відповідач підтверджує: що у нього є всі необхідні ліцензії і дозволи НБУ, необхідні для видачі та обслуговування кредиту за даним договором; що даний договір підписаний з боку Банку уповноваженою на те особою і підписання даного договору не є перевищенням її повноважень. Згідно з ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним Згідно з ст. 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до правової позиції викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 81 ЦПК України). У постановах Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 926/1172/18, від 28.01 2020 у справі № 924/1208/18 вказано, що виходячи зі змісту статей 4 ГПК України та 15, 16 ЦК України, підставою для захисту судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Згідно з вимогами ст. ст. 215, 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Дана норма встановлює загальне правило, відповідно до якого грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях, однак ч. 3 даної статі дозволяє використовувати іноземну валюту, а також платіжні документи в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями у випадках та на умовах встановлених законом. Законодавство яке регулює питання використання іноземної валюти у банківській діяльності не містить норм, що забороняють банкам надавати кредити в іноземній валюті. Законодавчими актами, що встановлюють право банку здійснювати операції в іноземній валюті, є: ЗУ «Про банки і банківську діяльність», Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ЗУ «Про Національний банк України». Зазначені нормативні акти визначають, що банк має право здійснювати свою діяльність на підставі виданої НБУ ліцензії. Відповідно до ч. 3 ст. 14 ГК України ліцензія - це документ державного зразка, який засвідчує право суб`єкта господарювання на провадження зазначеного в ньому виду господарської діяльності за умови виконання ліцензійних умов. Відносини, пов`язані з ліцензуванням певних видів господарської діяльності, регулюються законом. Законом України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що Банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії, банківська ліцензія надається Національним банком України (ст. 19). 28 жовтня 1991 р. Національним банком України видано відповідачу банківську ліцензію № 75 на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучений коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та письмовій Дозвіл № 75-2 від 24 грудня 2001р. на право здійснювати операції з валютними цінностями. Відповідно до ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Частиною 1 ст. 49 цього Закону розміщення залучених коштів від свого імені визнається кредитною операцією. Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином, відповідно до положень ЗУ «Про банки і банківську діяльність», банк на підставі банківської ліцензії має право здійснювати кредитування в іноземній валюті. Відповідач отримав від НБУ банківську ліцензію № 75 на право здійснювати банківські операції, в тому числі, щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та письмовій Дозвіл № 75-2 на право здійснювати операції з валютними цінностями, що є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», тому використання Банком і позичальником іноземної валюти як засобу платежу за Кредитним договором відповідає вимогам чинного законодавства. Отже, аналіз вищезазначених нормативно-правових актів дозволяє зробити висновок, що надання банком кредиту в іноземній валюті та повернення позичальником такого кредиту здійснюється на підставі генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, виданої банку Національним банком України, та не потребує отримання банком чи позичальником індивідуальної ліцензії на операцію з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, та операцію з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Таким чсином, судом встановлено, що позовна заява та інші матеріали справи не містять посилань на обставини та доказів, які свідчили б про недодержання в момент укладення договору про надання споживчого кредиту № 11041211000 вимог ст. 203 ЦК України. Позивачем не надано доказів порушення чи обмеження його прав внаслідок укладення договору про надання споживчого кредиту № 11041211000, а також порушення норм закону внаслідок укладення вказаного договору. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed