Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-11 00:00:00

До Дзержинського районного суду м.Харкова звернувся [PERSON] з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, третя особа: слідчий прокуратури Харківської області, [PERSON] про компенсацію моральної шкоди в розмірі 1 267 548,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 29 липня 2013 року, позивач звернувся до про прокуратури із заявою про кримінальні правопорушення, передбачені ст. 364, 365, 366,367,382 КК України. Проте, прокуратурою відомості, викладені в заяві про кримінальне правопорушення від 29.07.2013. 02 серпня 2013 року слідчий суддя виніс ухвалу, якою зобов`язав посадову особу прокуратури внести відомості до ЄРДР, викладені в заяві від 29.07.2013. 16 серпня 2013 року прокуратура внесла відомості в ЄРДР №42013220090000130 за ознаками ч. 1 ст. 367 КК України. 3 2016 року досудове розслідування по кримінальному провадженню №42013220090000130 проводиться слідчим [PERSON] У період часу з лютого 2017 року по грудень 2019 року позивач звертався зі скаргами у різноманітні судові інстанції на умисну протиправну бездіяльність слідчого [PERSON] та грубе, систематичне порушення вимог КПК України. Позивач наголошує на тому, що в рамках досудового розслідування по кримінальному провадженню №42013220090000130 третьою особою неодноразово нехтувались вимоги чинного законодавства та приймались незаконні рішення, що також завдали непоправимої шкоди моральному благополуччю позивача. На його думку, з вини слідчого, він був вимушений витрачати свій особистий час і звертатись до суду за захистом своїх прав, гарантованих Конституцією України, що призвело до погіршення і позбавлення можливості реалізації своїх звичок і бажань неможливості продовжити активне особисте життя, в особистій репутації, у власні безпеці, у впевненості у собі та в майбутньому, у недоторканості громадянина України, оскільки люди, що вчинили кримінальне правопорушення не покарані, що призвело до неможливості задовольняти актуальні для нього потреби в благополуччі сім`ї, відчутті гідності, соціальної та правової захищеності і вимагає від нього докласти значних додаткових зусиль для організації свого життя. Своєю тривалою бездіяльністю йому спричинено глибокі моральні страждання, компенсацію яких він оцінює у розмірі 1 267 548,00 грн. Третьою особою, слідчим прокуратури Харківської області [PERSON] подано пояснення, у яких останній вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставними, а тому задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Так, позов мотивовано тим, що постановами слідчого прокуратури Харківської області від 20.02.2017,31.08.2017, 18.05.2018,11.07.2018,04.04.2019 та 20.06.2019 кримінальне провадження № 42013220090000130 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі ухвали слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 02.08.2013 за заявою позивача щодо неправомірних дій слідчого СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, а саме допущення останнім службової недбалості під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №12012220480000010, закривалося у зв`язку з встановленням відсутності події кримінального правопорушення. Вважаючи вказані постанови слідчого протиправними, позивач оскаржив їх в судовому порядку. Ухвалами слідчих суддів Червонозаводського районного суду м. Харкова його скарги задоволені, скасовані постанови слідчого про закриття вказаного кримінального провадження. Заподіяння моральних страждань позивач - [PERSON] пов`язує з ухваленням слідчими суддями Червонозаводського районного суду м. Харкова ухвал, відповідно до яких задовольнялись його скарги, постанови слідчого скасовувались, таким чином дії слідчого він вважає незаконними. Також, позивач посилається на ч. 1 ст. 40 КПК України, відповідно до якої, слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій. Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового слідства, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а сам факт скасування вказаних постанов не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання такими діями позивачу моральної шкоди. Позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження неправомірної поведінки слідчого та прокурора прокуратури під час досудового слідства, яка б знаходилась у причинно-наслідковому зв`язку з негативним наслідками для позивача. З аналізу змісту доводів позову вбачається, що вони фактично зводяться до неефективності досудового розслідування кримінального провадження та незгоди із процесуальними рішенням слідчого [PERSON], які скасовані судом, однак вивчення відповідних рішень, якими скасовано процесуальні рішення слідчого [PERSON] не дає підстав для висновку про наявність факту винного порушення слідчим норм права чи його неналежного ставлення до службових обов`язків. Слідчий [PERSON] діяв в межах встановлених для слідчого законом дискреційних повноважень, а саме, що слідчий вправі винести вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим або про закриття кримінального провадження, у якому жодній особі не повідомлено про підозру. Скасування відповідних постанов слідчим суддею або прокурором не може само по собі свідчити про грубу недбалість з боку слідчого, оскільки в даному випадку такі процесуальні рішення ґрунтувались на відмінній від слідчого оцінці матеріалів кримінального провадження з боку слідчого судді та прокурора. Отже, враховуючи відсутність будь-яких доказів, які б свідчили про протиправну бездіяльність, винесення незаконних рішень або вчинення посадовими особами прокуратури Харківської області незаконний дій щодо [PERSON] , слідчий просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В судове засідання позивач не з`явився, подав заяву, у якій просив винести заочне рішення по вищевказаній справі. Представник відповідача - Держави України в особі Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату і час судового засідання повідомлений завчасно та належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями. Відзиву до суду на позов не надав, клопотань про відкладення на адресу суду не надходило. Виходячи з викладеного, а також враховуючи положення ст. 130 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про дату та час судового розгляду справи, отже суд, з урахуванням положень ч. 4 ст. 280 ЦПК України, за згодою позивача розглядає справу в заочному порядку. Представник Харківської місцевої прокуратури № 1 у судове засідання не з`явилась, подала заяву, у якій просила розглядати справу без участі прокурора. Суд, дослідивши доводи учасників справи, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 29 липня 2013 року, позивач звернувся до про прокуратури із заявою про кримінальні правопорушення, передбачені ст. 364, 365, 366,367,382 КК України. Проте, прокуратурою відомості, викладені в заяві про кримінальне правопорушення від 29.07.2013. 02 серпня 2013 року слідчий суддя виніс ухвалу, якою зобов`язав посадову особу прокуратури внести відомості до ЄРДР, викладені в заяві від 29.07.2013. 16 серпня 2013 року прокуратура внесла відомості в ЄРДР №42013220090000130 за ознаками ч. 1 ст. 367 КК України. З 2016 року досудове розслідування по кримінальному провадженню №42013220090000130 проводиться слідчим [PERSON] Постановами слідчого прокуратури Харківської області від 20.02.2017, 18.05.2018, 11.07.2018,04.04.2019 та 20.06.2019 кримінальне провадження № 42013220090000130 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань закривалося у зв`язку з встановленням відсутності події кримінального правопорушення. У період часу з лютого 2017 року по грудень 2019 року позивач звертався зі скаргами у різноманітні судові інстанції на умисну протиправну бездіяльність слідчого [PERSON] та грубе, систематичне порушення вимог КПК України. Ухвалами слідчих суддів Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13.03.2018,30.11.2018, 13.03.2019, 24.05.2019, 17.12.2019 скарги позивача задоволені, скасовані постанови слідчого про закриття вказаного кримінального провадження. Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органу місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтями 1173, 1174 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 25.05.2016 у справі № 6-440цс16 шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Частиною 6 статті 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005). Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Суд приходить до висновку про доведеність факту порушення конституційних прав позивача, внаслідок бездіяльності відповідачів, про що свідчать відповідні судові рішення. Вказані обставини, а також подальша необхідність звернення позивача до суду, в порядку визначеному приписами КПК України, з заявами про усунення перешкод, як особі постраждалої від кримінального правопорушення, доступу до правосуддя, привели до моральних та фізичних страждань позивача, який крім того, є особою похилого віку, при цьому у зв`язку з наявністю тяжких, хронічних захворювань визнаний інвалідом 2 групи безстроково. При цьому відповідно до статті 1174 Цивільного кодексу України та п. п. 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого Постановою КМ України від 03.08.2011 року №845, Державне казначейство України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України виплачує присуджену судом суму відшкодування моральної шкоди. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 січня 1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно п. 5 зазначеної Постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи вимоги справедливості, добросовісності та розумності, а також конкретні обставини справи, суд вважає, що на відшкодування моральної шкоди слід стягнути 6000,00 грн. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial