Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-24 00:00:00

Головне управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України у місті Києві пред`явило у суді позов до [PERSON] , третя особа: Державна служба України з надзвичайних ситуацій про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення без надання іншого житлового приміщення. Позов обґрунтовано тим, що будівля [ADDRESS] відповідно до розпорядження від 08.10.2007 року № 1542 є гуртожитком при 7-ДПРЧ (7-ВПЧ). Житлове приміщення [NUMBER] гуртожитку є державною власністю та знаходиться на балансі позивача. Проколом № 7 засідання культбиткомісії УПО УВД м. Києва від 10.12.1990 року було ухвалено рішення про надання [PERSON] однокімнатного житлового приміщення [NUMBER] гуртожитку при 7-ВПЧ (наразі - 7-ДПРЧ) в будинку [ADDRESS] . Відповідач з 15.12.2015 року до подання позову до суду, тобто 04.01.2016 року, не проживає у вказаному приміщенні. Однак, власні речі із спірного приміщення відповідачем не було вивезено та не передано приміщення позивачу у встановленому порядку. Відтак, позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням [NUMBER] в будинку [ADDRESS] та виселити його без надання іншого житлового приміщення. Позивач скористався своїм право на звернення до суду із заявою про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача також подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову заперечував у повному обсязі. Третя особа свого права на участь у судовому засіданні не використала, про розгляд справи була повідомлена належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Судом достовірно встановлено, що на балансі Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України у місті Києві при Сьомій підпорядкованій державній пожежній частині ГУ МНС України у місті Києві перебуває будівля [ADDRESS]. (т. 1 а.с. 15, 17) Відповідно до протоколу № 7 культбиткомісії УПО УВД м. Києва від 10.12.1990 року було ухвалено рішення про надання [PERSON] однокімнатного житлового приміщення [NUMBER] гуртожитку при 7-ВПЧ (наразі - 7-ДПРЧ) в будинку [ADDRESS] . (т. 1 а.с. 20) 15.12.2015 року начальником 7-ДПРЧ було подано рапорт на ім`я начальника ГУ ДСНС України у місті Києві про не проживання мешканців у квартирах [NUMBER] та [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] . (т. 1 а.с. 24) Як вбачається з Довідки ГУ ДСНС України у місті Києві від 26.11.2015 року, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та займає в гуртожитку кімнату 1. (т. 1 а.с. 25) Інвентаризаційна комісія перевіряла кожного дня у період з 01.03.2015 року по 30.12.2015 року, факт проживання осіб у житловому приміщенні [NUMBER] гуртожитку при 7-ВПЧ в будинку [ADDRESS] . Відповідними актами фіксувала факт того, що за вказаною адресою протягом доби двері ніхто не відкриває, у темну пору доби світло не викається. Відповідні акти містяться в матеріалах справи (т. 1 а.с. 29 - т. 2 а.с. 82) З Довідки ГУ ДСНС України у місті Києві від 03.03.2016 року вбачається, що [PERSON] ордер на житлове приміщення [NUMBER] в гуртожитку при 7-ВПЧ в будинку [ADDRESS] не видавався. (т. 2 а.с. 111) З Довідки ГУ ДСНС України у місті Києві від 16.03.2016 року вбачається, що [PERSON] не звертався протягом служби до управління щодо внесення його до списків осіб, що потребують поліпшення житлових умов, та у таких списках не значиться. (т. 2 а.с. 112) Крім того, відповідними актами інвентаризаційної комісії зафіксовані щоденно факти не проживання відповідача за спірною адресою, починаючи від 04.01.2016 року по 17.05.2016 року, а також в матеріалах справи містяться акти про не проживання відповідача, починаючи з 07.06.2016 року до 13.05.2017 року (т. 2 а.с. 113 - 198; т. 2 а.с. 221, т. 3 а.с. 1 - 50, 74-250, т.4 а.с. 1-169, а.с. 175-250 т. 5 а.с. 1-151) На спростування доводів позивача про нібито не проживання відповідача за спірною адресою, відповідач надав до суду посвідчення про відрядження, з яких вбачається, що [PERSON] перебував у відрядженнях з 30.08.2016 року по 02.09.2016 року (т. 5 а.с. 152), з 24.10.2016 року по 28.10.2016 року (т. 5 а.с. 154), з 16.02.2017 року по 17.02.2017 року (т. 5 а.с. 156). 27.07.2016 року (т. 5 а.с. 157), 14.07.2016 року (т. 5 а.с. 159), з 03.02.2016 року по 04.02.2016 року (т. 5 а.с. 161), з 12.01.2016 року по 15.01.2016 року (т. 5 а.с. 163), з 09.12.2015 року по 11.12.2015 року (т. 5 а.с. 167), з 30.11.2015 року по 03.12.2015 року, (т. 5 а.с. 169), 26.11.2015 року (а.с. 171), з 18.06.2015 року по 19.06.2015 року (т. 5 а.с. 173), 05.06.2015 року (т. 5 а.с. 175), з 20.04.2015 року по 21.04.2015 року (т. 5 а.с. 177), з 02.03.2015 року по 06.03.2015 року (т. 5 а.с. 179), 19.02.2015 року по 20.02.2015 року (т. 5 а.с. 181), з 02.02.2015 року по 06.02.2015 року (т. 5 а.с. 183), 11.11.2014 року (т. 5 а.с. 185), з 13.10.2014 року по 17.10.2014 року (т. 5 а.с. 187), 29.09.2014 року (т. 5 а.с. 189), з 08.09.2014 року по 12.09.2014 року (т. 5 а.с. 191), з 03.09.2014 року по 04.09.2014 року (т. 5 а.с. 193), 29.05.2014 року (т. 5 а.с. 195), з 21.05.2014 року по 22.05.2014 року (т. 5 а.с. 197), з 09.04.2014 року по 11.04.2014 року (т. 5 а.с. 199), з 01.04.2014 року по 02.04.2014 року (т. 5 а.с. 201), з 27.03.2014 року по 28.03.2014 року (т. 5 а.с. 203), 24.03.2014 року (т. 5 а.с. 205), з 18.03.2014 року по 20.03.2014 року (т. 5 а.с. 207), з 12.03.2014 року по 14.03.2014 року (т. 5 а.с. 209), з 12.03.2014 року по 14.03.2014 року (т. 5 а.с. 211), з 03.03.2014 року по 05.03.2014 року (т. 5 а.с. 213), 06.02.2014 року (т. 5 а.с. 217), з 14.01.2014 року по 17.01.2014 року (т. 5 а.с. 219). А також на підтвердження перебування у відрядженнях відповідачем надано Накази про відрядження працівників, з яких вбачається, що відповідач перебував у відрядженнях з 12.01.2016 року по 15.01.2016 року (т. 5 а.с. 221), з 03.02.2016 року по 04.02.2016 року (т. 5 а.с. 222), 27.07.2016 року (т. 5 а.с. 223), 14.07.2016 року (т. 5 а.с. 224), з 30.08.2016 року по 02.09.2016 року (т. 5 а.с. 225), з 24.10.2016 року по 28.10.2016 року (т. 5 а.с. 226) Спірні правовідносини, що виникли, регулюються положеннями Житлового кодексу УРСР. За приписом статті 127 Житлового кодексу УРСР гуртожитки призначені для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. Відповідно до статті 128 цього Кодексу порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу (стаття 129 ЖК УРСР). Як встановив суд, гуртожиток, що розташований за адресою: [ADDRESS] , перебуває на балансі позивача і використовується для проживання працівників апарату та підрозділів ГУ ДСНС України у м. Києві. З відомостей трудової книжки відповідач вбачається, що він з 31.12.21986 року по 30.06.2008 року проходив службу в органах і підрозділах цивільного захисту, запис здійснено Головним управлінням МНС України. (т. 2 а.с. 228) Правомірність вселення позивача у спірне приміщення не оспорюється сторонами, а тому суд виходить з того, що відповідач на достатній правовій підставі займає приміщення [NUMBER] гуртожитку при 7-ДПРЧ по [ADDRESS] . Згідно положення ст. 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Частина 2 вказаної норми передбачає, що якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч.1 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Статтею 128 ЖК УРСР передбачено, що порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Відповідно до ст. 132 ЖК УРСР інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Надаване громадянам у зв`язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу. Осіб, які проживають у гуртожитках, виселяються також у разі знесення будинку або переобладнання будинку (жилого приміщення) в нежилий, а також якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом. При цьому виселюваним надається інша жила площа в гуртожитку або інше жиле приміщення. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 125 ЖК УРСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків. Відповідач [PERSON] подав до суду пенсійне посвідчення, з якого вбачається що [PERSON] є інвалідом 2 групи, інвалідність армії; а також Довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 11.06.2019 року, з якої вбачається, що відповідач є інвалідом 2 групи, захворювання пов`язане з проходженням військової служби. Крім того, як вбачається з протоколу судового засідання від 18.05.2016 року свідками [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] були надані свідчення, на основі яких у суду виникають об`єктивні сумніви у дійсності складених актів про не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні, та достовірності їхнього змісту, адже свідки зазначили, що акти складені були не за місцем проживання відповідача, а у кабінеті начальника; крім того, в період щорічних відпусток підписантів відповідних актів, їхні підписи стоять на цих актах; також свідки зазначили, що здійснювали перевірки не щоденно та не у складі усієї комісії, а інколи поодинці, що також викликає сумнів у правомірності складення відповідних актів. А також згідно показів свідків, вони здійснювали перевірку вдень, що свідчить по те, що відповідач міг перебувати на роботі, про що він і зазначає у запереченнях, і саме з цієї причини не відчиняв двері. Також у суду виникає об`єктивний сумнів щодо того, що начальник 7-ДПРЧ ГУ ДНСН України Р.М.Бондаренко особисто у складі комісії майже щоденно протягом 2015 року, 2016 року та 2017 року здійснював перевірки не проживання [PERSON] у відповідному житловому приміщенні. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ч. 7 ст. 81 ЦКП України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що відповідач є інвалідом з числа військовослужбовців, а також враховуючи суперечності, що виникли у ході допиту свідків, суд не вбачає позовні вимоги доведеними та приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed