Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

До Борзнянського районного суду Чернігівської області звернулася [PERSON] з позовом до Управління освіти і науки Чернігівської обласної державної адміністрації, Комунального закладу «Борзнянська спеціалізована школа-інтернат I-III ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів та курсів» Чернігівської обласної ради про зміну формулювання причини її звільнення, стягнення вихідної допомоги в розмірі 13532,61 грн., незаконно утриманої частини заробітної плати в сумі 834,69 грн., середнього заробітку за весь час затримки належних їй до виплати сум на день звільнення по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди в сумі 2596,00 грн.. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона перебувала в трудових відносинах з другим відповідачем по справі. Згідно наказу Управління освіти і науки Чернігівської обласної державної адміністрації №147-к від 28 грудня 2015 року звільнена з посади вчителя за власним бажанням відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України. У той же час, вважає, що формулювання її звільнення, яке зазначене відповідачем у наказі на звільнення, не відповідає вимогам діючого законодавства, оскільки не зазначена причина звільнення, а саме не зазначено «в зв'язку з невиконанням законодавства про працю». Крім того, на її вимогу під час звільнення відповідач, в порушення вимог ст.44 КЗпП України, не виплатив їй вихідну допомогу в розмірі 13532 грн. 61 коп., також, безпідставно з її заробітної плати утримано 834 грн. 69 коп., що є порушенням вимог діючого законодавства, а саме ст.1215 ЦК України. Незаконними діями їй заподіяно моральну шкоду на суму 2596 грн. 00 коп., яку і просить стягнути з відповідачів. Також, просить стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати належних їй сум під час звільнення за період з часу звільнення і по день постановлення рішення. До початку розгляду даної справи по суті перший відповідач по справі: Управління освіти і науки Чернігівської обласної державної адміністрації, звернулося до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про зміну формулювання підстав звільнення, а саме просять суд змінити формулювання «звільнена за власним бажанням, ч.3 ст.38 КЗпП України» на «звільнена за власним бажанням, ч.1 ст.38 КЗпП України», оскільки жодних порушень трудового законодавства по відношенню до [PERSON] зі сторони адміністрації навчального закладу не було, а при звільненні вони самі були позбавлені можливості змінити підставу звільнення. В судовому засіданні позивачка [PERSON] заявлені нею позовні вимоги підтримала в повному обсязі, а зустрічний позов не визнала і пояснила, що з 1988 року працювала в Борзнянській школі-інтернат, яка в подальшому була реорганізована в Комунальний заклад «Борзнянська спеціалізована школа-інтернат I-III ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів та курсів» Чернігівської обласної ради. Спочатку працювала в даному закладі вихователем, а з лютого 2001 року працювала на посаді вчителя математики. У зв'язку з порушенням дирекцією школи-інтернат вимог трудового законодавства 28 грудня 2015 року звернулася до Управління освіти і науки Чернігівської обласної державної адміністрації з заявою про звільнення її з займаної посади за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. У своїй заяві про звільнення просила відповідно до вимог ст.44 КЗпП України виплатити їй вихідну допомогу в розмірі трьохмісячної заробітної плати та в день звільнення провести з нею повний розрахунок, виплативши всі належні їй від установи суми. Відповідно до наказу Управління освіти і науки Чернігівської облдержадміністрації №147-к від 28 грудня 2015 року її звільнено з посади вчителя математики КЗ «Борзнянська спеціалізована школа-інтернат I-III ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів та курсів» Чернігівської обласної ради з 28 грудня 2015 року за власним бажанням, на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. При цьому, звільнивши її за ч.3 ст.38 КЗпП України, працедавцем в порушення вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників не зазначено причину звільнення: «в зв'язку з невиконанням законодавства про працю». Крім того, в порушення ст.44 КЗпП України відповідачем не виплачено їй вихідну допомогу в розмірі не менше тримісячного середнього заробітку. Також, в порушення вимог діючого законодавства 01 квітня 2009 року директором школи-інтернат було видано наказ, відповідно до якого без її згоди утримано із заробітної плати кошти в сумі 301 грн. 94 коп., а також у серпні 2014 року без її згоди було утримано із заробітної плати 532,75 грн.. На її звернення про причини утримання, дирекцією було надано пояснення, що вказані суми вирахувані у зв'язку з тим, що при нарахуванні відпускних була допущена лічильна помилка. Вважає, що такі доводи є безпідставними, оскільки зайво виплачені їй кошти були не внаслідок лічильної помилки, а у зв'язку з невірним застосуванням нормативно-правових актів, які регулюють порядок обчислення середнього заробітку для розрахунку відпускних, тому дані кошти не підлягали поверненню, виходячи з вимог ст.1215 ЦК України, оскільки дана стаття передбачає, що не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, та інші грошові суми, надані фізичній особі, як засіб до існування, якщо виплати проведені добровільно, за відсутності рахункової помилки. З цих підстав просить суд стягнути з КЗ «Борзнянська спеціалізована школа-інтернат I-III ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів та курсів» Чернігівської обласної ради незаконно утримані з її заробітної плати у квітні 2009 року та серпні 2014 року кошти в сумі 834,69 грн., які їй також не виплачені при звільненні. Так як при звільненні їй не виплачено вихідну допомогу, незаконно утримані кошти в сумі 834,69 грн., то вважає, що дирекцією комунального закладу порушено вимоги ст.116 КЗпП України, тобто не виплачено в день звільнення всіх належних до виплати сум, тому просить суд відповідно до вимог ст.117 КЗпП України з відповідача стягнути середній заробіток за весь час затримки по день постановлення рішення. Неправомірними діями відповідачів їй заподіяно моральну шкоду, яка виразилася в душевних стражданнях. Оцінює її в 2596,00 грн. і просить стягнути з відповідача. Щодо зустрічного позову, який заявлений Управлінням освіти і науки Чернігівської обласної державної адміністрації, то дані позовні вимоги не визнає зі слідуючих підстав. Вона звернулася до Управління освіти і науки Чернігівської обласної державної адміністрації з заявою про звільнення за власним бажанням, за ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв'язку з тим, що КЗ «Борзнянська спеціалізована школа-інтернат I-III ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів та курсів» Чернігівської обласної ради не виконує законодавства про працю, а саме виплата заробітної плати проводиться не своєчасно. Так, заробітна плата за заміну уроків у вересні та жовтні 2015 року отримана нею у листопаді 2015 року, в той час, як відповідно до колективного договору, вимог трудового законодавства заробітну плату за заміну уроків вона повинна була отримати відповідно у жовтні та листопаді 2015 року. Крім того, відповідно до колективного договору до дня вчителя, за наявності фінансування, педагогічним працівникам виплачується щорічна грошова винагорода. Така винагорода виплачувалася всім педагогічним працівникам своєчасно, до дня вчителя, вона ж отримувала в 2014 році цю винагороду пізніше, після особистого звернення з заявою про причини її не виплати. Крім того, її заяви про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2012, 2014, 2015 роках залишені без задоволення з надуманих підстав, хоча вона мала право на таку допомогу відповідно до ч.5 ст.57 Закону України «Про освіту». Крім того, в кабінеті математики, де вона працювала, було порушення санітарних норм, що негативно відображалося на її стані здоров'я, у зв'язку з чим вона змушена була звертатися до лікарів за медичною допомогою у вересні 2015 року. Також, по відношенню до неї допускалися і інші порушення законодавства про працю, а саме при зверненні до дирекції школи для проведення службових розслідувань щодо приниження її честі і гідності зі сторони учителя [PERSON] в присутності учнів, самовільного використання комп'ютерної техніки в її кабінеті сторонніми особами, її звернення ігнорувалися і ніяких заходів не вживалося. Всі ці порушення законодавства про працю і спонукали її до звільнення за власним бажанням, ч.3 ст.38 КЗпП України. Вони були зазначені в заяві про звільнення. Управління освіти і науки Чернігівської ОДА, КЗ «Борзнянська спеціалізована школа-інтернат I-III ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів та курсів» Чернігівської обласної ради, згодилися з причинами, які спонукали її до звільнення, і звільнило її за власним бажанням, за ч.3 ст.38 КЗпП України. За таких обставин вважає, що підстав для зміни формулювання причини звільнення на ч.1 ст.38 КЗпП України немає і з заявою про звільнення її з цих підстав вона не зверталася, на звільненні з цих підстав заперечує, а тому просить суд її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову відмовити. Представники відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги, які заявлені позивачкою [PERSON], не визнали, зустрічний позов підтримали в повному обсязі і пояснили, що дійсно 28 грудня 2015 року з заявою про звільнення з посади вчителя математики КЗ «Борзнянська спеціалізована школа-інтернат I-III ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів та курсів» Чернігівської обласної ради за власним бажанням, ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв'язку з невиконанням адміністрацією навчального закладу законодавства про працю, звернулася [PERSON]. Цього ж дня Управлінням освіти і науки Чернігівської ОДА було видано наказ про звільнення [PERSON] з посади вчителя математики за власним бажанням, ч.3 ст.38 КЗпП України. Але при цьому з причинами звільнення, а саме порушення законодавства про працю, адміністрація навчального закладу не була згодна. Оскільки самостійно змінити правову підставу звільнення: за власним бажанням за ч.1 ст.38 КЗпП України, вони не могли, тому і зазначили підставу звільнення ч.3 ст.38 КЗпП України, залишивши за собою право звернення до суду з позовом про зміну формулювання причини звільнення. Вважають, що жодним чином адміністрацією навчального закладу не було допущено порушення законодавства про працю. Заробітна плата за вересень і жовтень 2015 року [PERSON] виплачена у встановлені колективним договором, трудовим законодавством строки, а оплата за заміну уроків, яка була проведена [PERSON] у вересні та жовтні 2015 рок, була проведена у листопаді 2015 року. Є безпідставними та надуманими доводи позивачки про те, що класна кімната, в якій вона працювала, не відповідає санітарно-гігієнічним вимогам, оскільки жодними доказами ці обставини не підтверджуються і навпаки повністю спростовуються актами готовності навчального закладу до навчального року: 2015/16 років, актом перевірки дотримання санітарного законодавства в Борзнянській спеціалізованій школі-інтернаті від 12.02.2016 року. Щодо не виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в 2015 році, то [PERSON] було відмовлено у наданні такої допомоги в зв'язку з відсутністю обґрунтованих і вмотивованих підстав для виплати такої допомоги та відсутністю фонду економії заробітної плати. Щодо утримання із заробітної плати позивачки надмірно виплачених коштів, то утримання таких коштів із заробітної плати у квітні 2009 року відбулося на підставі наказу директора школи-інтернат від 01 квітня 2009 року, який був виданий на підставі акту контрольно-ревізійного відділу. Під час проведення перевірки останніми було виявлено безпідставне нарахування індексації заробітної плати за листопад-грудень 2007 року та січень-березень 2008 року. У серпні 2014 року було вираховано із заробітної плати надмірно виплачені кошти внаслідок лічильної помилки, яка була допущена бухгалтером при розрахунку відпускних. Про утримання даних коштів достовірно було відомо позивачці і вона дії адміністрації навчального закладу з цього приводу не оскаржувала. Щодо затримки виплати щорічної винагороди, то дійсно така затримка мала місце у 2014 році, оскільки було комунальним закладом піднято перед Управлінням освіти і науки Чернігівської ОДА питання щодо притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності за неналежне виконання останньою своїх посадових обов'язків. Враховуючи вищевикладене, вважають, що твердження [PERSON] про порушення вимог законодавства про працю зі сторони адміністрації Борзнянської спеціалізованої школи-інтернат є надуманими, жодними доказами не підтверджені, тому просять суд повністю відмовити у задоволенні позовних вимог, які заявлені позивачкою [PERSON], а позовні вимоги, які викладені ними в зустрічному позові, задовольнити, змінити правові підстави звільнення [PERSON] із «звільнена за власним бажанням, ч.3 ст.38 КЗпП України» на «звільнена за власним бажанням, ч.1 ст.38 КЗпП України». Заслухавши сторони по справі, допитавши свідків та вивчивши матеріали цивільної справи, суд приходить до слідуючого висновку. [PERSON] перебувала в трудових відносинах з 1988 року з Борзнянською школою-інтернат Чернігівської області, яка в 2013 році була реорганізована в Комунальний заклад «Борзнянська спеціалізована школа-інтернат I-III ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів та курсів» Чернігівської обласної ради. З 2001 року працювала на посаді вчителя математики вищезазначеного навчального закладу. 28 грудня 2015 року [PERSON] звернулася до Управління освіти і науки Чернігівської обласної державної адміністрації з заявою про розірвання трудового договору відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням КЗ «Борзнянська спеціалізована школа-інтернат I-III ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів та курсів» Чернігівської обласної ради законодавства про працю. Просила звільнити її з 28 грудня 2015 року, провести з нею повний розрахунок у день звільнення, у тому числі виплатити і вихідну допомогу відповідно до ст.44 КЗпП України. Дирекція КЗ «Борзнянська спеціалізована школа-інтернат I-III ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів та курсів» Чернігівської обласної ради також цього ж дня звернулася з відповідним листом до Управління освіти і науки Чернігівської ОДА (а.с.242), в якому також просили звільнити з займаної посади [PERSON], вчителя математики, з 28 грудня 2015 року за власним бажанням, відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України. Наказом Управління освіти і науки Чернігівської облдержадміністрації №147-к від 28 грудня 2015 року [PERSON] звільнена з посади вчителя математики комунального закладу «Борзнянська спеціалізована школа-інтернат…» з 28 грудня 2015 року за власним бажанням, ч.3 ст.38 КЗпП України. За змістом ст.38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукали працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України - працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] безпосередньо до Управління освіти і науки Чернігівської ОДА звернулася з заявою про розірвання трудового договору за власним бажанням, за ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв'язку з невиконанням комунальним закладом «Борзнянська спеціалізована школа-інтернат…» законодавства про працю і просила звільнити її з 28 грудня 2015 року. Адміністрація комунального закладу, де працювала [PERSON], погодилася з правовими підставами і причинами звільнення позивачки і направила до Управління освіти і науки Чернігівської ОДА лист, у якому також просила звільнити [PERSON] за власним бажанням, ч.3 ст.38 КЗпП України. Управлінням освіти і науки Чернігівської облдержадміністрації 28 грудня 2015 року було видано наказ про звільнення [PERSON] з підстав, які зазначалися безпосередньо заявницею, при цьому жодних заперечень про те, що порушення трудового законодавства відсутні, що такі порушення ними не визнаються, не було висловлено ніяким чином. Звільнивши [PERSON] за ч.3 ст.38 КЗпП України, відповідачі повинні були виплатити їй при звільненні вихідну допомогу у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, оскільки відповідно до ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст.ст.38, 39) виплачується вихідна допомога у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку. За таких обставин, оскільки [PERSON] звільнена з займаної посади за ч.3 ст.38 КЗпП України, суд вважає, що вимоги позивачки про стягнення вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку підлягають задоволенню. Середній заробіток для розрахунку вихідної допомоги вираховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, з послідуючими змінами та доповненнями. Заробітна плата [PERSON] за два місяці перед звільненням (жовтень, листопад 2015 року) відповідно до довідки, виданої комунальним закладом (а.с.19), складає 4510,87 грн.. Отже, розмір вихідної допомоги, який підлягає стягненню з відповідача, складає 13532,61 грн. з вирахуванням з даної суми податків та інших платежів. Щодо вимог позивачки про приведення запису про причини звільнення відповідно до діючого законодавства про працю, а саме доповнити в наказі на звільнення причину такого звільнення «невиконання законодавства про працю», то суд також вважає дані вимоги такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України №301 від 27 квітня 1993 року, з послідуючими змінами та доповненнями: п.2.26 - записи про причини звільнення в трудовій книжці повинні проводитися у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. При розірванні трудового договору з ініціативи працівника з причин, за яких законодавство пов'язує надання певних пільг і переваг, запис про звільнення вноситься до трудової книжки із зазначенням цих причин. Оскільки Управління освіти і науки Чернігівської облдержадміністрації звільнило [PERSON] за власним бажанням, за ч.3 ст.38 КЗпП України, що надає останній певні пільги, а саме отримання вихідної допомоги, то суд вважає, що і запис про причини її звільнення повинен бути вчинений із зазначенням цих причин, а саме «звільнена за власним бажанням, ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв'язку з невиконанням вимог законодавства про працю». Так як у день звільнення [PERSON] не була виплачена вихідна допомога, то суд вважає, що роботодавцем було порушено вимоги ст.116 КЗпП України. Відповідно до вимог даної статті при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у всякому випадку повинен у зазначений в цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст.117 КЗпП України - у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність. Оскільки відповідачем не виплачено в день звільнення позивачу вихідну допомогу, спору щодо розміру якої немає, і яка не виплачена і на день постановлення рішення, то суд вважає, що підлягають задоволенню і позовні вимоги позивачки про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача підлягає обрахуванню відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів №100 від 08.02.1995 року, з послідуючими змінами і доповненнями. Як вбачається з довідки про заробітну плату позивачки (а.с.19) та табелів обліку робочого часу (а.с.148, 149) позивачці за 21 день у жовтні 2015 року нараховано 4426,74 грн. та за 21 день листопада 2015 року 4595,00 грн.. Таким чином, денний заробіток буде складати 214,80 грн. (4426,74 +4595,00=9021,74 : 42 дні =214,80 грн.). З матеріалів справи вбачається, що позивачка працювала на п'ятиденній робочій неділі, що підтверджується поясненнями сторін в судовому засіданні. Період затримки розрахунку при звільненні позивачки складає 49 днів (з часу звільнення і по день постановлення рішення), а тому сума середнього заробітку за час затримки складає 10525,20 грн. (214,80 * 49 = 10525,20 грн.), яка і підлягає стягненню з вирахуванням належних податків та інших платежів. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України - відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що оскільки при звільненні роботодавцем було допущено порушення трудових прав останньої, а саме не виплата всіх належних працівнику до виплати сум, то позивачці було заподіяно моральну шкоду, так як порушення її трудових прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Разом з тим, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, розмір моральної шкоди підлягає стягненню в меншому розмірі, а саме у розмірі 500 грн.. Щодо позовних вимог про стягнення із навчального закладу коштів, які утримані із її заробітної плати, як зайво виплачені, які були утримані у квітні 2009 року та серпні 2014 року, то суд вважає, що дані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до ст.233 КЗпП України - працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Як встановлено в судовому засіданні позивачці достовірно було відомо про утримання із її заробітної плати зайво виплачених коштів як у квітні 2009 року, так і серпні 2014 року, але за вирішенням даного трудового спору в судовому порядку вона звернулася з пропуском строку, який встановлений Кодексом законів про працю. Щодо позовних вимог, які викладені в зустрічному позові, який поданий першим відповідачем по справі до [PERSON] про зміну формулювання підстав звільнення, то суд вважає, що даний позов не підлягає задоволенню зі слідуючих підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Управління освіти і науки Чернігівської облдержадміністрації не надало жодних доказів, яким чином [PERSON], яка є відповідачем у справі за їх зустрічним позовом, порушила їх право і спонукала їх до видачі наказу про її звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України, не виконання законодавства про працю. Відповідно до ст.38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукали працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Якщо працедавцем не визнається причина звільнення, він вправі не згодитися з причинами звільнення, які зазначені працівником, і відмовити працівнику у звільненні з підстав, які визначаються працівником, і запропонувати інші причини для звільнення за ініціативою самого працівника. Як вбачається з заяви, з якою [PERSON] звернулася про розірвання трудового договору, вона просила його розірвати за ч.3 ст.38 КЗпПУкраїни - невиконання законодавства про працю. Відповідно до наказу №147-к від 28 грудня 2015 року «Про звільнення [PERSON].» остання звільнена з 28 грудня 2015 року за власним бажанням, ч.3 ст.38 КЗпП України, тобто як вбачається зі змісту даного наказу Управління освіти і науки Чернігівської облдержадміністрації визнало причини і підстави звільнення, які були визначені [PERSON] у своїй заяві, та звільнило її з тих підстав, які вона зазначила у своїй заяві на звільнення. Щодо посилання позивача на ч.3 ст.235 КЗпП України як на вимогу закону, відповідно до якої на суд покладено обов'язок у разі визнання формулювання причини звільнення неправильними або такими, що не відповідають чинному законодавству, змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю закону, то суд вважає їх безпідставними, оскільки як вбачається зі змісту ст.235 КЗпП України - дана норма закону застосовується при зверненні працівника до органу, який розглядає трудовий спір, з вимогою щодо незаконного звільнення, а не роботодавця, який безпосередньо наділений правом на прийняття і на звільнення працівника. Крім того, суд вважає, що порушення законодавства про працю по відношенню до [PERSON] мали місце. Так, відповідно до ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Згідно з ч.1 ст.94 КЗпП України - заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, в грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Як встановлено в судовому засіданні, відповідно до наказів №221 від 14 вересня 2015 року та №234 від 23 вересня 2015 року (а.с.40-41) [PERSON] відпрацьовувала заміну уроків у вересні та жовтні 2015 року. Оплата за заміну уроків проводиться відповідно до листа МОН №1/9-770 від 28.11.2008 року, тобто оплата за проведені додаткові уроки є частиною заробітної плати і повинна виплачуватися у строки, визначені колективним договором. Відповідно до п.6.3.2. колективного договору, який укладений між адміністрацією, профспілковою організацією школи-інтернат на 2012-2015 року і зареєстрований в установленому порядку, виплата заробітної плати за першу половину місяця виплачується не пізніше 16 числа відповідного місця, а за другу половину, не пізніше 29 числа. Проміжок часу у строках виплати заробітної плати не повинен перевищувати 16 днів. У той же час, заробітна плата за заміну уроків була виплачена у листопаді 2015 року, що підтверджується випискою з розрахункової відомості заробітної плати (а.с.103) і не заперечується відповідачами. Зазначене свідчить, що [PERSON] заробітна плата за вересень та жовтень була виплачена не в повному обсязі, що є порушенням вимог ст.115 КЗпП України та п.6.3.2. колективного договору. Як зазначено в п.6.3.3. даного договору - несвоєчасну чи не в повному обсязі виплату заробітної плати кваліфікувати як грубе порушення законодавства про працю та колективного договору. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукали працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи не поважність причин такого порушення та істотність порушення трудового законодавства. Щодо інших порушень трудового законодавства, а саме невиплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, то суд вважає, що вони є безпідставними. Так, відповідно до ч.5 ст.57 ЗУ «Про освіту» педагогічним працівникам за рахунок власних коштів навчальних закладів може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. Аналіз даної норми свідчить про те, що можливість надавати дану допомогу залежить від наявності коштів у навчальному закладі. [PERSON] було відмовлено у зв'язку з відсутністю коштів. Є безпідставними доводи позивачки [PERSON] щодо недотримання належних санітарних умов у навчальному закладі, оскільки ніякими належними доказами даний факт не підтверджений, а навпаки повністю спростовується актами готовності навчального закладу до навчального року 2015/2016 роки та актом перевірки дотримання санітарного законодавства в КЗ «Борзнянська спеціалізована школа-інтернат I-III ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів та курсів» Чернігівської обласної ради (а.с.109, 129). Не може суд згодитися і з доводами позивачки, що було порушено вимоги трудового законодавства при виплаті їй щорічної винагороди в 2014 році. Розмір і порядок виплати даної винагороди врегульовано Положенням про надання щорічної грошової винагороди за сумлінну працю…, яке є додатком №5 до колективного договору. Відповідно до даного Положення винагорода надається на підставі наказу керівника закладу, погодженого з профкомом. Наказ про надання винагороди повинен бути виданий до Дня працівників освіти. Наказ про виплату щорічної грошової винагороди [PERSON] виданий 26 вересня 2014 року. Не знайшли підтвердження в судовому засіданні і інші порушення трудового законодавства, на які посилалася позивачка.

Outcome: partial