Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

в січні 2017 року [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу із позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: [PERSON] приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області про визнання недійсним та скасування договіру купівлі-продажу квартири за адресою Дніпропетровська обл., м.Кривий Ріг, вул. Січеславська (Кремлівська), буд.16 під літерою «а» квартира 38 від 16 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] за реєстром № 364 та внести зміни до записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо недійсності та скасування вказаного договору купівлі-продажу квартири. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що їй на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло належала квартира за адресою: Дніпропетровська обл. м. Кривий Ріг вул. Січеславська (Кремлівська), буд. 16 під літерою «а» квартира 38. 16 березня 2016 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON], за згодою його дружини [PERSON], був укладений договір купівлі-продажу належної позивачу двокімнатної квартири, розташованої на першому поверсі п'ятиповерхового будинку, загальною площею 44,3 кв.м, в т.ч житловою площею 30.7 кв.м, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська обл., м.Кривий Ріг, вул. Січеславська (Кремлівська), буд. 16 під літерою «а» квартира 38. Однак позивач [PERSON] при укладенні спірного договору купівлі-продажу квартири, мала на меті оформити договір довічного утримання, оскільки через похилий вік потребує догляду і до підписання вказаного договору, вона усно домовилися про такі умови договору з відповідачем, тому вважала, що набувач повинен довічно забезпечувати її утримання та догляд. Повністю довіряючи [PERSON]А, добровільно передала документи, що підтверджують право власності на квартиру, для оформлення договору, згідно умов якого, [PERSON] буде її доглядати. Відповідач [PERSON] увійшовши в довіру, скориставшись станом позивачки, яка на той час зловживала алкогольними напоями, запропонував догляд за нею, вказував, що буде купляти продукти харчування [PERSON] та її співмешканцю, у разі смерті обох, поховає. При цьому відповідач пояснював, що оформлення договору дарування у нотаріуса коштує дорого, і якщо її онуки, дізнаються про те, що вона відчужила квартиру, то зможуть оспорити такий договір, тому треба укласти договір купівлі-продажу квартири, але такий договір буде фіктивним. Крім цього зазначає, що укладений договір є фіктивним, оскільки фактично відповідачем [PERSON] жодних коштів відповідно до договору за придбання квартири не було передано. Після укладення договору сторони почали проживати разом в квартирі за адресою: м.Кривий Ріг, вул. Січеславська (Кремлівська), буд. 16 під літерою «а» квартира 38, вели спільне господарство, однак через деякий час відносини з відповідачами погіршилися, почали виникати конфлікти та сварки, під час яких відповідач [PERSON] наносив їй, позивачу [PERSON], тілесні ушкодження. Під час чергової сварки відповідач продемонстрував позивачу договір купівлі-продажу, з якого вона дізналася, що фактично продала належну їй квартиру відповідачу. Зазначає, що вважала, що нею було укладено договір за яким відповідач має за нею доглядати, фактично не читала договору під час його підписання, їй не було розяснено наслідки укладення такого договору та вона помилялася щодо фактичної природи спірного договору. Враховуючи всі вищенаведені обставини просить позов задовольнити. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Згідно з п.п. 9 п. 1 Розділу ХІІ «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином розгляд даної цивільної справи здійснюється за правилами Цивільного процесуального кодексу України, які діють з 15 грудня 2017 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник, адвокат [PERSON] позов підтримали з підстав вказаних в позовній заяві, просили його задовольнити. Позивач [PERSON], будучи допитаною в судовому засіданні в якості свідка додатково пояснила, що відповідачі обдурили її, вказали що оскаржуваний договір купівлі-продажу буде фіктивним, під час підписання договору вона не читала його, їй ніхто не розяснював його змісту та наслідків укладення договору, крім цього перед підписанням договору відповідач [PERSON] вказав їй, що на запитання нотаріуса про передаче грошей за купівлю квартири за договором вона повинна відповісти «так», однак фактично кошти за купівлю квартири вона не отримувала. Крім цього представник позивача [PERSON] пояснила, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу позивач фактично помилялася щодо його наслідків та фактично вважала, що укладає договір довічного утримання. Про дані обставини свідчить те, що розрахунку за договором між сторонами не відбулося, вартість квартири, що вказана в договорі в розмірі 100 тис. гривень значно занижена, порівняно з аналогічними обєктами нерухомості, крім цього на цю обставину вказує і те, що відчужена квартира є фактично єдиним житлом позивача, яка є людиною похилого віку. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та представник відповідача адвокат [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечили, просили відмовити в задоволенні позову за безпідставністю. Представник додатково пояснив, що сторони на протязі тривалого часу знайомі, оскільки проживали в одному будинку. Ініціатором укласти спірний договір була позивач [PERSON], відповідачі погодилися. Сторонами було узгоджено всі умови договору та у відповідності до чинного законодавства договір було укладено, виконано всі умови договору та посвідчено його приватним нотаріусом. Після укладення спірного договору купівлі-продажу сторони проживали разом, відповідачі проводили ремонт в придбаній квартирі. Однак, через деякий час позивач [PERSON], під впливом своїх родичів, які певний час не спілкувалися з позивачем, почала провокувати конфліктні ситуації для фактичного унеможливлення спільного проживання. В подальшому позивач звернулася до суду з даним позовом. Вважає, що договір є дійсним та не підлягає скасуванню, оскільки був укладений добровільно, свідомо та у відповідності до визначеної законом процедури. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він з дружиною [PERSON] познайомилися з позивачем [PERSON] в 2011 році, з цього часу перебували в дружніх відносинах. Разом святкували дні народження та інші свята. В 2016 році позивач запропонувала скласти заповіт або оформити договір дарування квартири на його ім`я, однак ним було запропоновано укласти договір купівлі-продажу, щоб в подальшому не було претензій зі сторони родичів позивача на що позивач погодилася. 16 березня 2016 року в приміщенні нотаріальної контори він передав гроші позивачу [PERSON] за придбання квартири та в цей же день ними було підписано договір купівлі-продажу квартири, що належить позивачці. Після укладення договору він з дружиною переїхали в придбану квартиру, зробили там ремонт, купили нові меблі та техніку. Позивач знала, що укладає саме договір купівлі-продажу, крім цього дана обставина була їй роз`яснена нотаріусом, що посвідчував договір. На момент розгляду справи в суді вони не проживають в придбаній ними квартирі, для того щоб уникнути конфліктних ситуацій, оскільки відносини було зіпсовані, після впливу на позивача її родичів. На запитання учасників справи відповідач [PERSON] пояснив, що кошти на придбання квартири в нього були, оскільки в 2014 році він отримав пов`язану з виходом на пенсію грошову виплату, крім цього були заощадження. Кошти були передані безпосередньо перед укладенням спірного договору в приміщенні нотаріальної контори. Це була сума сто тисяч гривень, купюри по пятсот гривень, дві пачки по сто купюр. Розписки про передачу коштів складено не було. При передачі коштів [PERSON] був присутній ріелтор та дружина, відповідач [PERSON] Куди було потрачено кошти позивачем йому невідомо. Зі сторони позивача була розмова про укладення заповіту або договору дарування, укласти договір купівлі-продажу запропонував він. Він готував документи для оформлення договору на протязі декількох днів з восьмого по шістнадцяти березня 2016 року, для цього процесу було залучено ріелтора, якого знайшла дружина, нотконтора де було укладено спірний договір знаходиться біля роботи де працює дружина, відповідач [PERSON] Сплачує та сплачувала комунальні послуги в квартирі позивач [PERSON] Він позичав кошти в позивача [PERSON] в розмірі пятнадцяти тисяч на ремонт квартири. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що під час купівлі квартири між ними не було розмов про утримання квартири або догляд за позивачем. Їй відомо, що у позивача була оформлена субсидія. Вона не бачила моменту передачі коштів [PERSON], оскільки стояла спиною до позивача та чоловіка. Їй відомо, що чоловіку виплачували допомогу при виході на пенсію. Кошти за придбання квартири її чоловік [PERSON] передав [PERSON] в приміщенні для чекання в нотаріуса в присутності ріелтора. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є онукою позивачки [PERSON] В листопаді 2016 році бабця їй подзвонила та попросила приїхати до неї. В цей же день, коли вона приїхала, бабця була на вулиці та показала їй договір купівлі-продажу квартири. Пояснила, що її обдурили відповідачі та вона думала, що укладає договір довічного утримання. Кошти, відповідно до договору купівлі-продажу квартири їй не передавали. Перед підписанням договору в нотаріуса [PERSON] їй сказав, що це фіктивний договір, що відповідачі дотримають її до смерті та поховають. Після цього вона зайшла в квартиру, яка належала бабці та побачила [PERSON], який сказав, що він господар цієї квартири. В подальшому між бабцею та відповідачами почали відбуватися сварки, зі слів бабці, відповідачі її заставляти вживати спиртні напої. Відповідач [PERSON] бив бабцю, одного разу він штовхнув її та вона впала та поламала руки. На запитання учасників справи свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] брав в бабці документи щодо права власності на квартиру та займався збором документів для укладення договору в нотаріуса. Бабця думала, що підписує договір довічного утримання. Бабця зловживала спиртним напоями. Було таке, що вона її просила придбати та привести спиртні напої. Бабця проживає з дідом [PERSON] вже тривалий час, вони не перебувають в шлюбі. В бабці є доходи, вона отримує пенсію та кошти від оренди землі. Їй відомо, що відповідачі з кінця 2015 року проживають в квартирі, що належала бабці. Коли вона зайшла в приміщення квартири то побачила, що там було проведено ремонт, бабцею були замінені вікна. Після першого судового засідання в даній справі відповідачі виїхали з даної квартири та забрали всі речі які там знаходилися, познімали крани, вивезли меблі, холодильник, забрали деякі речі, що належали бабці. Через це вона купила бабці колонку, холодильник, пічку, витяжку та мийку. Їй відомо, що комунальні послуги завжди сплачувала бабця. Деякий час до спільного проживання з бабцею, відповідачі жили в цьому ж будинку та третьому поверсі, так сторони і познайомилися. Відповідачам було відомо, що в позивачки є родичі, онуки. Їй було відомо, що бабця не була налаштована продавати чи міняти квартиру. Ще до укладення спірного договору купівлі-продажу бабця говорила, що в неї гарні відносини з відповідачами. Зі слів бабці [PERSON] запропонував їй укласти договір купівлі-продажу квартири. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що проживає в цьому ж будинку, що і сторони в 39 квартирі. В розмові з позивачкою, остання говорила, що відповідачі дуже хороші люди, допомагають їй та що запропонувала їм укласти договір та проживати разом. Пізніше вона взнала, що було укладено договір купівлі-продажу квартири. Відповідачі робили ремонт і квартирі, відомо, що позивачка вікна купляла за свої кошти. Трохи згодом, позивач приходила до неї, щоб та сховала її гроші, бо боїться, що відповідачі можуть вкрасти кошти, бо відносини погіршилися, між ними постійно виникають конфлікти та сварки. Декілька разів під час сварок приїжджала поліція. Потім відповідачі зїхали з квартири та забрали всі речі, залишили майже пусту квартиру. На запитання учасників справи свідок [PERSON] пояснила, що позивач проживала в квартирі з чоловіком, були самостійні, догляду не потребували, продукти купували самі, оплачували комунальні послуги теж самі. Позивач не зловживала спиртними напоями, в квартирі було чисто. Їй відомо від відповідача [PERSON], що в нього є всі документи на квартиру та він може вільно розпоряджатися цим житлом. Вона не знає яку суму коштів позивач зберігала в неї. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є цивільним чоловіком позивача [PERSON], в квартирі № 38 на вул. Січеславській, 16а проживає 22 роки. Познайомилися з відповідачами, разом святкували різні свята. Одного разу жінка почала говорити за свої похорони, відповідач [PERSON] запропонував укласти договір купівлі-продажу квартири та він за нею буде доглядати. Пізніше відповідач [PERSON] забрав документи на квартиру для збирання та підготовки документів для укладення договору та в 2016 році було підписано договір. Потім відповідачі переїхали проживати до них в квартиру. Спочатку відповідачі жили з ними в квартирі як квартиранти, харчувалися разом, готувала [PERSON], купляли продукти він та жінка. До переїзду відповідачів в квартиру все робили самі, стороннього догляду не потребували. Після переїзду, в квартирі почався ремонт, хто був ініціатором ремонту йому невідомо. Старі речі викинули та здали на металолом, кошти потратили та продукти та випивку. Згодом стало відомо, що їх обманули, гроші за квартиру відповідачі не давали. Потім відносини зіпсувалися, причини йому невідомі. Він особисто не бачив щоб відповідачі били позивачку [PERSON] Однак вказував, що були конфлікти та [PERSON] одного разу штовхнув [PERSON], вона впала та зламала руки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є невісткою позивачки [PERSON] В кінці 2016 року вона дізналася, що [PERSON] продала квартиру. Вона жалілася їй на [PERSON], говорила, що він її б`є. Зі слів [PERSON] відповідач [PERSON] не передавав їй кошти за квартиру відповідно до договору. В квартирі було зроблено ремонт, зі слів [PERSON] вона оплачувала вартість вікон в квартирі, решто ремонт проводили відповідачі. Позивач [PERSON] та її чоловік [PERSON] були самодостатніми людьми, допомоги вони не потребували. Зі слів [PERSON], до моменту їх спільного проживання, відповідачі проживали на третьому поверсі в цьому ж будинку. Позивач полюбляла випивали спиртні напої та з її слів відповідач [PERSON] заставляв її вживати спиртні напої. Їй відомо, що комунальні послуги платила позивач. Конфлікти між сторонами виникали на побутовому рівні, в звязку з неможливістю користуватися кухнею, ванною. Після укладення спірного договору купівлі-продажу позивач не витрачала великих сум коштів. Зі слів [PERSON] відповідачі хороші люди та вони уклали фіктивний договір купівлі-продажу, після чого вони переїхали проживати до [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він працює рієлтором. Орієнтовно в березні 2016 року відповідач [PERSON] звернулася за допомогою в оформленні документів та складення оцінки майна для укладення договору купівлі-продажу квартири. Він приїжджав в квартиру, оцінював її стан, потім допомагав в оформленні документів. Був присутній в нотаріальній конторі безпосередньо перед укладенні спірного договору купівлі-продажу. Коли сторони чекали в приміщення нотаріальної контори своєї черги для підписання договору він взяв проект договору для його перевірки та зачитав вголос в присутності сторін. Потім відповідач [PERSON] віддав позивачу [PERSON] гроші за придбання квартири, яка взяла кошти та запхала їх собі в сумку. Потім сторони зайшли до нотаріуса а він залишився в кімнаті для чекання громадян. На запитання учасників справи свідок [PERSON] пояснив, що оцінку майна робить працівник, яка працює в нього. Його послуги були оплачені відповідачем [PERSON] При спілкуванні з відповідачами вони говорили, що після укладення договору будуть доглядати за бабцею та робити ремонт. Сторони були знайомі. Зустрілися в нотаріуса, була бабця та відповідач, він взяв документи та віддав їх нотаріусу для укладення попереднього договору. Він оглядав квартиру, однак оцінку проводила інша особа. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є сусідкою позивачки, проживає в 51 квартирі. Їй відомо, що відповідачі переїхали до позивачки за її згодою та вона їх називала сином та донькою. Родичів позивачки [PERSON] вона не знала. [PERSON] часто говорила неправду та зловживала спиртними напоями. Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив. Вказав, що ним було посвідчено спірний договір купівлі-продажу відповідно до норм чинного законодавства. Сторони були присутні під час підписання договору, особи сторін було ним встановлено, дієздатність перевірено. Договір було зачитано вголос в присутності сторін та розяснено наслідки його підписання. Не було сумнівів щодо добровільності підписання договору. Допитаний в судовому засідання в якості свідка нотаріус Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] пояснив, що документи для посвідчення спірного договору купівлі-продажу були надані в день його підписання. В момент підписання договору були присутні покупці та продавець. Позивач [PERSON] сплачувала 1% податку в пенсійний фонд. За послуги нотаріуса було сплачено покупцями. Крім цього пояснив, що на момент укладення спірного договору продавець [PERSON] була особою похилого віку. Ним було встановлено її дієздатність шляхом спілкування з нею та ознайомлення її з документами, які необхідно було підписувати. Кошти були передані до підписання договору, це підтвердили всі сторони договору, сумнівів в цьому не було. Він розяснював всім учасникам договору наслідки його укладення. Він був впевнений в добровільності укладення договору, це було розяснено, про це свідчили дії сторін до укладення договору, а саме дії спрямовані на збирання документів. На запитання учасників справи свідок [PERSON] пояснив, що якщо в нотаріуса при укладенні та посвідченні правочину є підозра на недієздатність сторони договору, ним робляться запити в ПНД та органи опіки та піклування. В даному випадку при укладенні між сторонами спірного договору купівлі-продажу не було сумнівів в дієздатності сторін. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства та всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). В силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Зідно практики Європейського суду з прав людини вказано, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Виходячи з п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Правовідносини, що виникли між сторонами у справі регулюються нормами Цивільного кодексу України. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено наявними в матеріалах прави документами, квартира за адресою: м.Кривий Ріг, вул.Січеславська (Кремлівська), буд. 16 під літерою «а» квартира 38 належала на праві власності позивачу [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 31.05.1995 року, що видане ВО «Кривбасруда» ШУ «Октябрське», згідно з розпорядженням від 25.05.1995 року та зареєстроване в Бюро технічної інвентаризації у реєстрову книгу за № 17/3ПВ-137-1183. Дана обставина також підтверджується копією довідки КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» від 14.04.2016 року № 145892. Відповідно до технічного паспорта вищевказана квартира знаходиться на першому поверсі п`ятиповерхового будинку та складається з двох кімнат загальною площею 44,3 кв.м. 16 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири № 38 в будинку № 16 під літерою «а» на вул. Січеславська (Кремлівська) в м. Кривому Розі. Договір посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №365. Відповідно до п. 1.1. даного договору продавець передає майно, а саме цілу квартиру, у власність покупцю, а покупець приймає майно у власність і зобов`язується оплатити її вартість за ціною та на умовах, встановлених у цьому договорі. Положеннями статей 317, 319, 321 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні, а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як вбачається з позовної заяви та встановлено з пояснень позивача [PERSON] та представників позивача [PERSON] підставами для визнання правочину, який було укладено 16 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] недійсним, є його фіктивність, що передбачено ст. 234 ЦК України. Так, доказами фіктивності правочину позивач [PERSON] та її представники [PERSON] та [PERSON] зазначали відсутність у позивача дійсного наміру продавати квартиру, яка є єдиним житлом позивача, продаж квартири за заниженою ціною та відсутність оплати за договором, порушення приватним нотаріусом процедури посвідчення договору з особою похилого віку та з вадами зору. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Укладаючи спірний договір купівлі-продажу [PERSON] та [PERSON] мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, правочин вчинено у письмовій формі та нотаріально посвідчено, в ньому міститься істотні умови як вид та місце знаходження об`єкту договору, площа, вартість продажу та інше. Договір підписано обома сторонами продавцем і покупцем. За клопотанням представника позивача у приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] було витребувано документи які були застосовані та стали підставою для укладення спірного договору купівлі продажу від 16.03.2016 року. Так, з наданих суду документів встановлено, що за адресою м.Кривий Ріг, вул.Січеславська (Кремлівська), буд. 16 під літерою «а» квартира 38 на момент продажу були зареєстровані позивач [PERSON] та [PERSON] (довідка № 295 від 15.03.2016 року ТОВ «Житлокомцентр»). При укладанні\~договору позивач\~[PERSON]\~стверджувала,\~що відчужувана\~квартира на\~момент підписання\~цього договору\~під забороною\~(арештом)\~та в\~заставі,\~податковій заставі\~не перебуває,\~щодо неї\~не ведуться\~судові спори,\~відносно неї.\~не укладено\~будь-яких\~договорів з\~відчуження чи\~щодо користування\~з іншими\~особами,\~квартира не\~надана в\~користування наймачам (орендарям), як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передана, як юридична адреса вона не використовується, самовільних переобладнань, перепланувань та реконструкцій і інших недоліків у квартирі немає та є її приватною власністю. Відповідно до заяви від 16.03.2016 року яка адресована приватному нотаріусу, прочитана та підписана позивачем [PERSON], остання підтверджує, що за адресою відчужуваної квартири не проживають, не зареєстровані та не мають права користування малолітні діти та/чи неповнолітні діти, недієзнатні чи обмежено дієздатні особи. Згідно положень ст.ст.3,6,627 ЦК України цивільним законодавством гарантується свобода укладання договору, відповідно до якої сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 234 ЦК України встановлені правові наслідки фіктивного правочину. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно роз'яснень, які містяться у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Таким чином, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалась досягти правового результату, такий правочин не можна визнавати фіктивним. Як визначено ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ст.203 вказаного Кодексу. Отже, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, правові наслідки, зумовлені договором, реально не настають. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Стаття 81 ЦПК України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Посилання позивача та її представників на ну обставину, що відповідачем [PERSON] не було передано коштів позивачу в розмірі сто тисяч гривень за купівлю спірної квартири не знайшло свого неспростовного підтвердження при розгляді справи в суді. На дану обставину посилалась позивач [PERSON] а також свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] які пояснювали, що факту передачі коштів за купівлю квартири не було, про це вони дізналися з розповіді позивача [PERSON] В цей же час, факт передачі коштів, окрім пояснень відповідача [PERSON] даних в судовому засіданні також підтверджується поясненнями свідка [PERSON], який підтвердив, що в день підписання спірного договору купівлі-продажу відповідач [PERSON], перебуваючи в приміщенні для очікування в нотаріальній конторі, безпосередньо перед підписання договору, передав гроші позивачу [PERSON], поясненнями приватного нотаріуса [PERSON], якого було допитано в судовому засіданні в якості свідка, відповідно до яких, перед укладенням договору сторонами було підтверджено факт передачі коштів а також дана обставина підтверджується укладеним договором купівлі-продажу від 16.03.2016 року, а саме п. 2.3 та 2.4 договору відповідно до яких продавець позивач [PERSON] підписанням договору підтверджує факт повного розрахунку за продану квартиру. Крім цього слід зазначити, що сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину, як це зазначає позивач, не робить його фіктивним. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», яка втратила чинність 06.11.2009 р., цілком слушно було зазначено, що невиконання або неналежне виконання угоди не може бути підставою для визнання її недійсною і у цьому разі сторона вправі вимагати розірвання договору або застосування інших встановлених наслідків (п. 16). Викладена правова позиція стосується тих правочинів, сторони яких дійсно мали на меті досягти відповідного правового результату. Отже, позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Заявляючи про фіктивність договору купівлі-продажу, позивач не довів, що внутрішня воля відповідачів [PERSON] та [PERSON] не відповідала їх зовнішньому прояву, що вони, сторони договору, мали зовсім інші цілі, ніж ті, що передбачені цим договором, що цей договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, зокрема, що жодна з дій, передбачена договором купівлі-продажу, не була ними вчинена. Отже, позивач не довів, що в діях обох сторін, як учасників договору купівлі-продажу, мав місце умисел на вчинення саме фіктивного правочину, що на думку суду є обов`язковою умовою при визнанні договору недійсним в разі його фіктивності. Не знайшли свого підтвердження також посилання позивача [PERSON] на те, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу вона вважала, що укладає договір довічного утримання, оскільки з тексту позовної заяви та усних пояснень позивача остання підтвердила, що розуміла, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу, однак договір є фіктивний. Враховуючи ст.ст. 15, 16, 203, 215, 234, 638, 655 ЦК України та

Outcome: dismissed