Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

В червні 2016 року представник позивача звернулася до суду із позовом до відповідача, третя особа: [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку в порядку набувальної давності. Свої вимоги звернення до суду мотивувала тим, що позивач [PERSON] з 2006 року володіє та розпоряджається житловим будинком з господарськими будівлями, що знаходяться за адресою: с. Мала Перещепина, вул. Лесі Українки, 10, Новосанжарського району Полтавської області. Зазначені житловий будинок та господарські будівлі згідно погосподарського обліку числяться за [PERSON], яка померла 28.03.2006 року. В звязку з тим, що у позивача відсутній правовстановлюючий документ на вищезазначене нерухоме майно і він не має можливості зареєструвати його нотаріально, позивач змушений звернутись до суду з вказаним позовом. Позивач та його представник в судове засідання не зявилися, в матеріалах справи є заяви, в яких вони просять позов задовольнити повністю, справу розглянути без їх участі. Представник відповідача Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, надав заяву № 02-21/579 від 12.07.2016 року про розгляд справи у його відсутність, позов визнає повністю. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи. Давши оцінку матеріалам справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У звязку з чим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Всебічно та повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у звязку з наступним. У відповідності зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виданого ПП Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», по вул. Лесі Українки, 10, в с. Мала Перещепина Новосанжарського району Полтавської області знаходяться житловий будинок та господарські будівлі (а.с. 44-46). Згідно довідки приватного підприємства Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» № 7220 від 12.08.2015 року, реєстрація права власності на житловий будинок за адресою: с. Мала Перещепина, вул. Лесі Українки, 10, Новосанжарського району Полтавської області, не проводилась (а.с. 47). Відповідно до довідки Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області № 776 від 17.05.2016 року та виписки з погосподарської книги № 15 за 2011-2015 роки, номер обєкта погосподарського обліку 0751-5, житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходяться за адресою: с. Мала Перещепина, вул. Лесі Українки, 10, Новосанжарського району Полтавської області, числяться за [PERSON] (а.с. 6, 7). При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обовязкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. [PERSON] померла 28 березня 2006 року, що підтверджується копією актового запису про смерть № 22, складеного Малоперещепинською сільською радою Новосанжарського району Полтавської області 29.03.2006 року (а.с. 22). В повідомленні в.о. завідувача Новосанжарською державною нотаріальною конторою Полтавської області № 1190/01-16 від 15.07.2016 року вказано, що після померлої 28.03.2006 року [PERSON] заведена спадкова справа № 209 від 28.04.2006 року. Спадкоємицею згідно поданої заяви про прийняття спадщини є [PERSON](а.с. 35, 36). Відповідно до розписки [PERSON], складеної 14.04.2006 року та завіреної секретарем Малоперещепинської сільської ради, вона не заперечує, щоб позивач [PERSON] оформив право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку, що залишились після померлої [PERSON] (а.с. 13). З довідки Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області № 774 від 17.05.2016 року вбачається, що позивач [PERSON] постійно з 2006 року проживає у житловому будинку, який числиться за померлою [PERSON] та знаходиться за адресою: с. Мала Перещепина, вул. Лесі Українки, 10, Новосанжарського району Полтавської області (а.с. 8). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Перебіг строку набувальної давності починається від моменту виникнення володіння. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Позивач довів факт набуття ним права власності за набувальною давністю, оскільки він добросовісно і відкрито користується нерухомим майном на протязі більше 10 років, ніхто за цей час не заявляє до нього вимог щодо повернення вказаного нерухомого майна, отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд приходить до висновку, що позивачем доведено, що він добросовісно заволодів чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, тому є підстави для визнання за ним права власності. Такі висновки узгоджуються з частиною 1 статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952 року, ратифікованої законом України від 17.07.1997 року № 475/97-вр, яка гарантує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Особливістю застосування цього положення, є його не безумовний характер, оскільки сама стаття «не гарантує право набуття» власності, а забезпечує право на «законне очікування» на можливість набуття чи захист за наявності «достатньої внутрішньо-правової бази» (рішення «Fabris проти Франції», заява № 16574/08, п. 50, ECHR 2013). Саме тому, для застосування положення статті 344 ЦК України, недостатньо лише сукупності факторів для визнання права власності за набувальною давністю, а необхідний прояв волі власника, а саме звернення до суду з відповідним позовом, оскільки в силу ч. 4 ст. 344 ЦК Україниправо власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Outcome: approved