Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-08 00:00:00

В січні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просив визнати недійсним укладений 31 липня 2015 року договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Макушевою Наталією Віталіївною за реєстрований номером №510, за яким [PERSON] набула право власності на 90/100 частин будинку [ADDRESS] , визнати недійсним укладений 31 липня 2015 року договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мараєвою Яною Володимирівною за реєстрований номером №1344, за яким [PERSON] набула право власності на 10/100 частин будинку [ADDRESS] . В обґрунтування вимог позивач зазначив, що 21 липня 2010 року позивачем [PERSON] були позичені [PERSON] , [PERSON] валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 65 000 доларів США з умовою повернення цих коштів частинами (з розстроченням) та кінцевим строком повернення не пізніше 21 липня 2011 року, про що між ними був укладений договір позики, викладений в письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховой) Г. І. за реєстровим № 2510. З метою забезпечення виконання боржниками [PERSON] та [PERSON] зобов`язань за договором позики від 21 липня 2010 року за реєстровим № 2510, того ж дня ТОВ «юридичною фірмою «Баярд» із [PERSON] було укладено іпотечний договір, 21 липня 2010 року посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховой Г.І. за реєстровим № 2512, за умовами якого ТОВ юридична фірма «Баярд» передало [PERSON] в іпотеку нежитлові приміщення цокольного поверху № № 12, 21, загальною площею 99,8 кв.м. в літері «А» у будинку [ADDRESS] . Оскільки [PERSON] та [PERSON] свої зобов`язання за договором позики від 21 липня 2010 року не виконали і борг не повернули, [PERSON] був змушений звернутися за захистом своїх прав в суд із позовом до них про стягнення суми боргу за договором позики. За результатами розгляду цивільної справи № 2024/7957/13 (провадження № 2/642/161/2013) за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа ТОВ «Юридична фірма «Баярд» про стягнення боргу 21 листопада 2013 року Ленінський районний суд м. Харкова ухвалив рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задовольнив частково і вирішив стягнути з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 58 481 доларів США, що згідно курсу НБУ еквівалентно 467 438 грн, 63 коп., та судовий збір в розмірі 179 грн. 74 коп. В задоволенні вимоги [PERSON] про стягнення з боржників процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 9 818 доларів США та неустойки в розмірі 7 826 000 грн. 00 коп. відмовлено. За результатами апеляційного перегляду вказаної справи 29 січня 2014 року апеляційний суд Харківської області ухвалив нове рішення, яким скасував рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2013 року в частині відмови у стягненні процентів за користування коштами, неустойки та судових витрат і додатково стягнув з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] проценти за користування позикою в розмірі 9 818 доларів США, що складало 78 475 грн. 27 коп. та пеню в сумі 28 000 грн. 00 коп., а всього додатково стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] 106 475 грн. 27 коп., та судові витрати в сумі 2 469 грн. 75 коп. з кожного. 21 лютого 2014 року Ленінським районним судом м. Харкова були видані два виконавчі листи про солідарне стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] процентів за користування позикою в розмірі 9 818 доларів США, що складає 78 475,27 грн., пеню 28 000 грн., а всього 106 475,27 грн., судових витрат - 2 469,75 грн., суми боргу в розмірі 58 481 грн доларів США, що згідно курсу НБУ еквівалентно 467 438 (чотириста шістдесят семи тисячам чотириста тридцяти восьми) грн. 63 коп., які 19 вересня 2014 року були подані разом із відповідними заявами про відкриття виконавчого провадження до Ленінського ВДВС ХМУЮ. Одночасно із поданням вказаних заяв про відкриття провадження, в кожній із них представник [PERSON] , в тому числі, просив накласти арешт на все належне відповідному Боржнику майно та оголосити заборону його відчуження в межах суми стягнення з урахуванням виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, про що винести відповідну постанову, копії якої направити органам, що здійснюють реєстрацію майна або здійснюють заборону на його відчуження. На момент подання вказаних заяв про відкриття виконавчого провадження [PERSON] мав інформацію про те, що боржниці [PERSON] на праві приватної власності належав житловий будинок літ. «К-2» з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , за рахунок реалізації якого можливо було виконати виконавче провадження. 23 вересня 2014 року державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції були винесені відповідні дві постанови про відкриття виконавчого провадження про стягнення [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] вказаних вище грошових коштів. Однак, державний виконавець умисно і протиправно проігнорував вимогу [PERSON] щодо накладення арешту на майно боржників, не виніс відповідної постанови про арешт майна боржника та не наклав заборони відчуження та/або арешту на все належне солідарним боржникам майно. При цьому, оскільки з моменту відкриття вказаних виконавчих проваджень державний виконавець не здійснив жодних дій щодо реального виконання судових рішень про стягнення заборгованості з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] , останній був змушений звернутися до суду із відповідною скаргою на неправомірну бездіяльність державного виконавця, за результатами розгляду якої ЗО травня 2016 року районний суд постановив ухвалу, якою відмовив у її задоволенні Категорично не погодившись із вказаною ухвалою районного суду, [PERSON] подав на неї апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої 09 листопада 2016 року апеляційний суд Харківської області постановив ухвалу, якою апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено частково, оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - скасовано, а скаргу [PERSON] на неправомірну бездіяльність державного виконавця Ленінського ВДВС ХМУЮ було задоволено частково та визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Ленінського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області (до зміни назви - Ленінського ВДВС ХМУЮ), в провадження якого перебувають виконавчі провадження № 44823095, № 44823264, щодо невиконання рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2013 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 29 січня 2014 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та частково задовольняючи скаргу [PERSON] апеляційний суд виходив з того, що районний суд залишив поза увагою ту обставину, що суб`єкт оскарження тривалий час безпідставно зволікав з виконанням, а всі ті виконавчі дії, на які посилався представник Ленінського ВДВС, обґрунтовуючи заперечення на скаргу, вчинені поза межамипередбаченого частиною 2 статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» шестимісячного строку, і вже після звернення [PERSON] до суду зі скаргою на бездіяльність Ленінського ВДВС ХМУЮ. Тобто, апеляційний суд дійшов висновку про те, у зв`язку із протиправним та неправомірним зволіканням державним виконавцем вчиняти дії в ході відкритих виконавчих проваджень щодо реального виконання судових рішень про стягнення заборгованості, права стягувана [PERSON] були порушені При цьому, оскільки [PERSON] , [PERSON] не виконали рішення судів, що набрали законної сили, [PERSON] був вимушений повторно звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів, за результатами розгляду якої 01 квітня 2015 року районний суд ухвалив рішення, яким відмовив у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 24 червня 2015 року за результатами розгляду цивільної справи № 642/10856/14-ц апеляційний суд Харківської області скасував рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2015 року та ухвалив нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задовольнив частково. Вирішено стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] за договором позики від 21 липня 2010 року проценти за користування коштами за період з 05 жовтня 2012 року по 10 грудня 2014 року у сумі 10 245 доларів США, що за курсом НБУ становило 220 531 гри.; три проценти річних за період з 05 жовтня 2012 року по 10 грудня 2014 року у сумі 3 680 доларів США, що за курсом НБУ становило 79 214 грн. 64 коп.; неустойку за період з 10 грудня 2013 року по 10 грудня 2014 року у сумі 100 000 грн. 00 коп., а також стягнуто в рівних частках з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] суму сплаченого судового збору у розмірі 5 481 грн. - по 2 740 грн. 50коп.з кожного. 03 вересня 2015 року за вказаним рішенням апеляційного суду Харківської області, районним судом було видано два виконавчих листа про стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] за договором позики від 21 липня 2010 року процентів за користуванням коштами за період з 05 жовтня 2012 року по 10 грудня 2014 року в сумі 10 245 доларів США, що за курсом НБУ становить 220 531 (двісті двадцять тисяч п`ятсот тридцять одну) грн. 00 коп., трьох процентів річних за період з 05 жовтня 2012 року по 10 грудня 2014 року в сумі 3 680 доларів США, що за курсом НБУ становить 79 214 (сімдесят дев`ять тисяч двісті чотирнадцять) грн. 64 коп., пені за період з 10 грудня 2013 року по 10 грудня 2014 року в сумі 100 000 (сто тисяч) грн. 00 коп., а також суми сплаченого судового збору в розмірі 2 740 (дві тисячі сімсот сорок) грн. 50 коп., які 04 квітня 2016 року, в порядку ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», були подані представником [PERSON] через канцелярію до Ленінського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області разом з заявами про відкриття виконавчого провадження. Як і попереднього разу, одночасно із поданням вказаних заяв про відкриття провадження, в кожній із них представник [PERSON] , в тому числі, просив накласти арешт на все належне відповідному Боржнику майно та оголосити заборону його відчуження в межах суми стягнення з урахуванням виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, про що винести відповідну постанову, копії якої направити органам, що здійснюють реєстрацію майна або здійснюють заборону на його відчуження. При цьому, як вже зазначалося вище, згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, станом на момент подання вказаних вище заяв про відкриття виконавчих проваджень солідарному боржнику [PERSON] на праві приватної власності належав житловий будинок літ. «К-2» з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , на який державний виконавець мав накласти арешт задля можливості реалізації вказаного об`єкта нерухомого майна в рамках відкритого виконавчого провадження для фактичного та повного виконання судового рішення. 20 квітня 2016 року старшим державним виконавцем Ленінського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області Коваленком М. А. було винесено дві постанови про відкриття виконавчих проваджень за № 50899405, № 50895892. Однак, державний виконавець знову проігнорував вимогу [PERSON] щодо накладення арешту на майно боржників, не виніс відповідної постанови про арешт майна боржника та не наклав заборони відчуження та/або арешту на все належне солідарним боржникам майно, в тому числі, на належний боржнику [PERSON] будинок [ADDRESS] 06 липня 2016 року засобами поштового зв`язку представник [PERSON] отримав постанову державного виконавця Ленінського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області в рамках виконавчого провадження № 50899405 від 23 червня 2016 року про повернення виконавчого документа про стягнення з солідарного боржника [PERSON] заборгованості на користь стягувана [PERSON] . Як на підставу повернення виконавчого документа стягувану, державний виконавець посилався на відсутність у солідарного боржника [PERSON] майна. Не погодившись із вказаною постановою державного виконавця, 15 липня 2016 року [PERSON] звернувся в Ленінський районний суд м. Харкова зі скаргою на постанову державного виконавця Ленінського ВДВС міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 23 червня 2016 року про повернення виконавчого документа стягувану та неправомірну бездіяльність державного виконавця, за результатами розгляду якої 08 листопада 2016 року районний суд постановив ухвалу, якою у задоволенні скарги відмовив у повному обсязі. Відмовляючи у задоволенні скарги [PERSON] , районний суд дійшов висновку, що державним виконавцем під час проведення виконавчого провадження було здійснено всі залежні від нього дії задля виконання судового рішення про стягнення заборгованості, яке на сьогоднішній день залишається невиконаним навіть частково. Не погодившись із вказаною ухвалою, 21 листопада 2016 року [PERSON] звернувся до апеляційного суду Харківської області з апеляційною скаргою на вказану ухвалу місцевого суду. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 06 лютого 2017 року апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено частково, ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового (повторного) розгляду скарги [PERSON] на постанови державного виконавця Ленінського ВДВС м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 23 червня 2016 року про повернення виконавчих документів стягувану та неправомірну бездіяльність державного виконавця, 23 березня 2017 року Ленінський районний суд м. Харкова виніс ухвалу, залишену без змін ухвалою апеляційного суду від 09 серпня 2017 року, якою потворно відмовив [PERSON] у задоволенні скарги в повному обсязі. Знову ж таки, відмовляючи у задоволенні скарги [PERSON] на постанову державного виконавця про повернення виконавчих документів стягувану, районний суд, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що державним виконавцем під пас проведення виконавчого провадження було здійснено всі залежні від нього дії задля виконання судового рішення про стягнення заборгованості. Однак, в ході перевірки майнового стану боржника [PERSON] , державним виконавцем не було виявлено його майна, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості, встановленої судовим рішенням. Тому, районний суд дійшов висновку, із яким погодився і апеляційний суд, про правомірність дій державного виконавця щодо повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з відсутністю майна боржника [PERSON] , на яке можливо звернути стягнення. Крім того, з інформації з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, [PERSON] дізнався про те, що постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби м. Харків ГТУЮ у Харківській області Лисакова Є. С. у виконавчому провадженні № 44823095 від 23 червня 2016 року виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів також було повернуто на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» - тобто через відсутність у [PERSON] майна, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу перед кредитором. Отже, два виконавчих провадження про стягнення з боржника [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів, стягнутих судовими рішеннями Ленінського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2013 року, апеляційного суду Харківської області від 29 січня 2014 року та 24 червня 2015 року відповідно, були завершені, а відповідні виконавчі листи були повернуті стягувану саме через відсутність у боржника [PERSON] будь-якого рухомого чи нерухомого майна (або грошових коштів), на які можливо було б звернути стягнення задля фактичного виконання вказаних судових рішень, що набрали законної сили. В цей же час, виконавчі провадження № 44823264 та № 50895892 про стягнення з солідарного боржника [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів, стягнутих вищевказаними судовими рішеннями, досі залишаються відкритими, не виконаними і не завершеними, у зв`язку з чим провадження за ними досі тривають. При цьому, маємо зазначити, що оскільки в провадженні державної виконавчої служби одночасно перебувають декілька виконавчих проваджень про стягнення з одного боржника [PERSON] на користь одного стягувана [PERSON] грошових коштів, на підставі ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець Лисаков Є. С. виконавчі провадження при примусовому виконанні виконавчих листів, в тому числі, за № 642/10856/14-ц та № 2024/7957/13, об`єднав разом з іншими виконавчими листами у зведене виконавче провадження за № 56104453 Таким чином, слід зазначити, що загальна сума заборгованості солідарного боржника [PERSON] за виконавчими листами № 642/10856/14-ц та № 2024/7957/13, які разом з іншими виконавчими листами були об`єднані у зведене виконавче провадження, становила 978 869 грн. 79 коп. Однак, вказана сума досі не повернута солідарними боржниками [PERSON] та [PERSON] ані у добровільному порядку, ані стягнута у примусовому порядку в рамках виконавчих проваджень. При цьому, як вже було зазначено вище, одночасно із поданням кожної із вказаних вище заяв про відкриття провадження, представник [PERSON] , в тому числі, просив накласти арешт на все належне відповідному боржнику майно та оголосити заборону його відчуження в межах суми стягнення з урахуванням виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, про що винести відповідну постанову, копії якої направити органам, що здійснюють реєстрацію майна або здійснюють заборону на його відчуження. Як вже зазначалось вище, на момент подання вказаних заяв про відкриття виконавчого провадження [PERSON] мав інформацію про те, що боржниці [PERSON] на праві приватної власності належав житловий будинок літ. «К-2» з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , за рахунок реалізації якого можливо було виконати виконавче провадження. У зв`язку з цим він і просив накласти арешт одночасно з відкриттям виконавчого провадження. Крім того, на те, що у боржника наявне нерухоме майно, яке не перебувало ані під іпотекою, ані під будь-яким арештом, [PERSON] також наголошував у своїй скарзі на неправомірну бездіяльність державного виконавця щодо не виконання ним першого рішення про солідарне стягнення з боржників на користь [PERSON] заборгованості, однак державні виконавці проігнорували цей факт та вчасно не арештували, не описали і, як наслідок, не реалізували вказане майно в рахунок погашення існуючої заборгованості солідарних боржників перед кредитором. Більш того, 20 жовтня 2016 року, завдяки інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 70955774, [PERSON] дізнався, що 31 липня 2015 року боржниця [PERSON] умисно фіктивно відчужила належний їй житловий будинок літ. «К-2» з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] на користь третіх осіб. Так, відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого ПН ХМНО Мараєвою Я.В. 31 липня 2015 року за реєстраційним № 1344, та договору купівлі-продажу, посвідченого ПН ХМНО Макушевою Н. В. 31 липня 2015 року за реєстраційним № 510, новими номінальними власниками» 10/100 та 90/100 частин вказаного будинку стали [PERSON] та рідна донька солідарних боржників - [PERSON] відповідно. Однак, як вже зазначалось вище, згідно довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 37768360 від 19 травня 2015 року, житловий будинок літ. «К-2» з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] належав на праві власності солідарній боржниці [PERSON] . Як з`ясувалось, жодного арешту на будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано державними виконавцями не було. Більш того, дізнавшись 20 жовтня 2016 року про фіктивне відчуження боржником [PERSON] її будинку, того ж дня кредитор [PERSON] звернувся до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень і дізнався, що постанова про арешт майна боржника в жодному із вказаних вище відкритих виконавчих проваджень взагалі винесена так і не була та в системі виконавчих проваджень, відповідно, не значилась. У зв`язку з такою неправомірною (протиправною) бездіяльністю державного виконавця, яка проявилася в умисному та протиправному ненакладені арешту на належне боржнику нерухоме майно, 21 жовтня 2016 року [PERSON] був змушений звернутися в суд із відповідною скаргою, в якій просив: визнати неправомірною (протиправною) бездіяльність державних виконавців Ленінського ВДВС у міста Харкові ГТУЮ Харківської області, в провадженні яких знаходилось та/або знаходиться виконавче провадження за № 44823264 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] процентів за користування позикою в розмірі 9 818 доларів США, що складає 78 475,27грн., пені в сумі 28 000 грн., а всього 106475,27 грн., судових витрат - 2469,75 грн., суми боргу в розмірі 58 481 (п`ятдесят вісім тисяч чотириста вісімдесят один) доларів США, що згідно курсу НБУ еквівалентно 467 438 (чотириста шістдесят семи тисячам чотириста тридцяти восьми) грн. 63 коп., щодо не накладення арешту на майно боржника [PERSON] ; зобов`язати державного виконавця Ленінського ВДВС у міста Харкові ГТУЮ Харківської області, в провадженні якого знаходиться виконавче провадження за № 44823264 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] процентів за користування позикою в розмірі 9 818 доларів США, що складає 78 475,27 грн., пені в сумі 28 000 грн., а всього 106475,27 грн., судових витрат - 2469,75 грн., суми боргу в розмірі 58 481 (п`ятдесят вісім тисяч чотириста вісімдесят один) доларів США, що згідно курсу НБУ еквівалентно 467 438 (чотириста шістдесят семи тисячам чотириста тридцяти восьми) грн. 63 коп., накласти арешт на майно боржника [PERSON] ; стягнути з Ленінського ВДВС міста Харків ГТУЮ Харківської області на користь [PERSON] понесені та документально підтвердженні судові витрати на правову допомогу в розмірі 4 640 грн. 00 коп. За результатами розгляду вказаної скарги, 19 грудня 2016 року Ленінський районний суд м. Харкова постановив ухвалу, якою скаргу [PERSON] було задоволено частково та визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області під час здійснення виконавчого провадження № 44823264 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу щодо не накладення арешту на майно боржника. В задоволенні решти вимог скарги було відмовлено. Частково задовольняючи скаргу [PERSON] , районний суд встановив, що державний виконавець під час відкриття виконавчого провадження не виніс постанови про арешт майна солідарного боржника [PERSON] , у зв`язку з чим 31 липня 2015 року солідарна боржниця [PERSON] безперешкодно відчужила належний їй будинок [ADDRESS] на користь інших осіб. У зв`язку з цим, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що у зв`язку з неправомірною бездіяльністю державних виконавців Ленінського ВДВС міста Харків ГТУЮ Харківської області, яка полягала у їхньому незаконному зволіканні з накладенням арешту на майно солідарного боржника [PERSON] , реально виконати судові рішення про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] сум заборгованості можливості вже не має, оскільки у солідарних боржників відсутнє будь-яке інше майно. Вказана ухвала була оскаржена [PERSON] лише в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу і набрала законної сили на підставі ухвали апеляційного суду Харківської області від 09 лютого 2017 року. Не зважаючи на те, що їхня бездіяльність щодо не накладення арешту на майно [PERSON] була визнана судом неправомірною та такою, спричинила прямі збитки для стягувача [PERSON] , державні виконавці продовжили порушувати права стягувача [PERSON] . І лише зі спливом більше як двох років з моменту відкриття виконавчих проваджень 05 травня 2108 року державним виконавцем Міжрайонного відділу ДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області Лисаковим Є. С. була винесена перша постанова в рамках всіх існуючих виконавчих провадженнях за даними боржниками про накладення арешту на майно солідарного боржника [PERSON] . Таким чином, станом на 31 липня 2015 року (тобто на момент фіктивного відчуження наявного у боржника [PERSON] майна) арешт на це майно боржника [PERSON] накладений так і не був, а відповідна постанова, в порушення вимог ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», винесена державними виконавцями так і не була. Таким чином, у зв`язку з неправомірною бездіяльністю державних виконавців Ленінським ВДВС у міста Харкові ГТУЮ Харківської області, що встановлена ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2016 року, яка набрала законної сили на підставі ухвали апеляційного суду Харківської області від 09 лютого 2017 року, яка полягала в умисному та протиправному не накладенні арешту на майно солідарного боржника [PERSON] остання безперешкодно позбулась і фіктивно відчужила належне їй нерухоме майна, на яке можливо було звернути стягнення в рахунок погашення визначеної судовими рішеннями заборгованості солідарних боржників перед [PERSON] . Отже, з наведеного вище вбачається, що судові рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2013 року, апеляційного суду Харківської області від 29 січня 2014 току та від 24 червня 2015 року, які набрали законної сили і якими визначена належна до стягнення із солідарних боржників [PERSON] , [PERSON] сума заборгованості на користь [PERSON] , наразі фактично та у повному обсязі неможливо виконати, оскільки, у добровільному порядку боржники грошові кошти не повертають. При цьому, виконавчі провадження про стягнення із солідарного боржника [PERSON] , як вже зазначалось вище, завершені у зв`язку із відсутністю у боржника [PERSON] майна, а інший солідарний боржник [PERSON] під час триваючих виконавчих проваджень безперешкодно та фіктивно позбулась належного їй будинку, на яке можливо було звернути стягнення. На підставі та відповідно до умов укладеного між іпотекодержателем [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агентство нерухомості «ЕСТЕЙТ-СЕРВІС» (надалі за текстом - TOB «АН «Естейт-Сервіс») договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, що укладався на підставі та на виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. за реєстровим № 2569, іпотекодержатель [PERSON] продав передані йому в іпотеку нежитлові приміщення цокольного поверху № № 12, 21, загальною площею 99,8 кв.м. в літеру «А» у будинку [ADDRESS] покупцю TOB «АН «Естейт-Сервіс» На підставі вказаного договору купівлі-продажу, виходячи зі змісту вимог ст. 182, ст. 210, ст. 334 Цивільного кодексу України, TOB «АН «Естейт-Сервіс» було здійснено державну реєстрацію свого права власності на вказані нежитлові приміщення, про що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. було здійснено відповідний реєстраційний запис в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Укладення вказаного договору та продаж зазначених нежитлових приміщень був здійснений на підставі та на виконання вищевказаного рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 липня 2014 року, яке набрало законної сили на підставі ухвали апеляційного суду Харківської області від 27 жовтня 2014 року. Таким чином, іпотекодержатель [PERSON] продав, а TOB «АН «Естейт-Сервіс» купило нежитлові приміщення цокольного поверху № № 12, 21, загальною площею 99,8 кв.м. в літеру «А » у будинку [ADDRESS] у порядку, встановленому для виконання судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки за ст. 38 Закону України «Про іпотеку» шляхом його продажу іпотекодержателем від свого імені будь-якій третій особі-покупцю на його власний розсуд. Однак, 25 жовтня 2016 року [PERSON] дізнався від TOB «АН «Естейт-Сервіс», що 19 липня 2016 року за заявою ліквідатора ТОВ юридична фірма «Баярд» Господарський суд Харківської області постановив ухвалу, якою витребував з «чужого незаконного» володіння TOB «АН «Естейт-Сервіс» нежитлові приміщення цокольного поверху № № 12, 21, загальною площею 99,8 кв.м. в літеру «А-4» у будинку [ADDRESS] до зміни [ADDRESS] ; визнав право власності на ці приміщення за ТОВ ЮФ «Баярд» і дозволив арбітражному керуючому провести перереєстрацію права власності на це майно. При цьому, постановою Харківського апеляційного господарського суду від 25 жовтня 2016 року апеляційну скаргу TOB «АН «Естейт-Сервіс» задоволено частково, ухвалу суду першої інстанції скасовано і прийнято нове судове рішення, яким вирішено: визнано недійсним договір від 13 квітня 2016 року купівлі-продажу нежитлових приміщень цокольного поверху № 12, 21, загальною площею 99,8 кв.м. в літеру « А -4» у будинку [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та TOB «АН «Естейт-Сервіс»; витребувано з незаконного володіння TOB «АН «Естейт-Сервіс» нежитлові приміщення цокольного поверху № 12, 21, загальною площею 99,8 кв.м. в літеру «А-4» у будинку [ADDRESS] ; право власності на нежитлові приміщення цокольного поверху № 12, 21, загальною площею 99,8 кв.м. в літеру «А-4» у будинку [ADDRESS] визнано за ТОВ юридична фірма «Баярд»; повноваження з реєстрації права власності на нежитлові приміщення цокольного поверху № 12, 21, загальною площею 99,8 кв.м. в літеру «А-4» у будинку № [ADDRESS] надано ліквідатору ТОВ юридична фірма «Баярд» арбітражному керуючому Сасіній Катерині Олексіївні. Постановою Вищого господарського суду України від 17 травня 2017 року касаційна скарга [PERSON] була відхилена, а оскаржувана постанова апеляційного суду - залишена без змін. Задовольняючи вимоги ліквідатора, суди встановили і виходили з того, що іпотекодавець ТОВ «Юридична фірма «Баярд» визнано банкротом, а тому передане ним майно в іпотеку не могло бути реалізовано поза межами процедури банкротства, адже має бути виставлене ліквідатором на аукціон. При цьому, на початку листопада 2016 року з розміщених на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України повідомлень [PERSON] вперше дізнався, що за зверненням та заявою арбітражного керуючого Сасіної Катерини Олексіївни Товарною біржею «УНІВЕРСАЛЬНИЙ «ТОРТОВИЙ ДВІР» нібито вже двічі призначався аукціон з продажу нежитлових приміщень цокольного поверху № № 12, 21, загальною площею 99,8 кв.м. в літері «А» у будинку [ADDRESS] , що знаходяться в іпотеці [PERSON] , але вони були оголошені такими, що не відбулися черезнібито відсутність бажаючих взяти участь в аукціоні осіб. В останньому на той моменту оголошенні про проведення вже повторного аукціону було зазначено, що початкова вартість лоту була встановлена на рівні 1 616 805 грн. 68 коп. із можливістю зниження до 50 % від початкової вартості. Дізнавшись про спробу ліквідатора вже двічі без відома заставного кредитора продати заставлене в іпотеку нерухоме майно, 04 листопада 2016 року засобами поштового зв`язку [PERSON] надіслав ліквідатору ТОВ «Юридична фірма «Баярд`арбітражному керуючому Сасіній Катерині Олексіївні письмову заяву, в якій просив вжодному випадку не реалізовувати з аукціону іпотечне майна за ціною, нижчої від ринкової вартості відповідно до звіту про незалежну оцінку майна на рівні 1 531 800 грн. 26 коп. Одночасно із направленням вказаної вище заяви, того ж дня, тобто 04 листопада 2016 року, засобами поштового зв`язку [PERSON] надіслав ліквідатору ТОВ «Юридична фірма «Баярд» арбітражному керуючому Сасіній Катерині Олексіївні письмову заяву про право, намір та бажання придбати майно боржника у відповідності до вимог ч. 1 ст.44 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», в якій він повідомив ліквідатора, що він має право, намір та бажання особисто якфізична особа придбати виставлені на аукціон нежитлові приміщення цокольного поверху № № 12, 21, загальною площею 99,8 кв.м. в літері «А» у будинку [ADDRESS] за ціною в розмірі 1 616 805 грн. 68 коп. (стартова ціна повторного аукціону, що не відбувся), у зв`язку з чим просив ліквідатора повідомити його письмово про час, дату та місце укладення відповідного договору купівлі-продажу нерухомого майна, узгодження всіх його істотних умов та проведення розрахунку за придбане нерухоме майно. В цей же час, оскільки [PERSON] збирався купити іпотечне майно за ціною в розмірі 1 616 805 грн. 68 коп. (стартова ціна, яка була запропонована організатором на повторному аукціоні, що не відбувся через відсутність учасників), про що письмово повідомив ліквідатора, 04 листопада 2016 року засобами поштового зв`язку [PERSON] надіслав ліквідатору ТОВ «Юридична фірма «Баярд» арбітражному керуючому Сасіній Катерині Олексіївні ще одну письмову заяву, в якій просив зупинити (відкликати, анулювати тощо) проведення Товарною біржею «УНІВЕРСАЛЬНИЙ «ТОРТОВИЙ ДВІР» аукціону з продажу майна банкрута, оскільки він має намір та готовий купити це майно за ціною вищою, аніж може бути запропонованою будь-якою іншою особою на другому повторному аукціоні. У вказаній заяві [PERSON] зазначив, що потреба в проведенні аукціону відпала, оскільки ціна майна банкрута на другому повторному аукціоні в будь-якому випадку буде меншою ніж та, яку пропонує він. Останню заяву про намір придбати нерухоме майно [PERSON] також направив і на поштову адресу Президента організатора аукціону Торгової біржі «УНІВЕРСАЛЬНИЙ «ТОРГОВИЙ ДВІР». Однак, ані арбітражний керуючий, ані організатор аукціону належним чином не відреагували на вказані заяви заставного кредитора, проведення аукціону не зупинили (не припинили), а й надалі намагалися знецінити майно банкрута і усунути заставного кредитора [PERSON] від можливості його придбати. У свою чергу, повністю ігноруючи вимоги та пропозиції [PERSON] , викладені в перелічених вище заявах, організатор аукціону призначив другий повторний (останній) аукціон з продажу майна ТОВ «Юридична фірма «Баярд», проведення якого було заплановано на 30 грудня 2016 року, про що 01 грудня 2016 року на офіційних веб-сайтах Міністерства юстиції України та Вищого господарського суду України були розміщені відповідні оголошення. При цьому, у вказаному повідомленні Товарна біржа «УНІВЕРСАЛЬНИЙ «ТОРГОВИЙ ДВІР» про проведення других повторних торгів не зазначала детальний механізм і процедуру можливості зниження початкової вартості на крок аукціону доти, доки не виявиться бажаючий укласти договір. 09 грудня 2016 року на тих самих офіційних веб-сайтах Міністерства юстиції України та Вищого господарського суду України були розміщені повідомлення незаконного організатора аукціону Товарної біржі ««УНІВЕРСАЛЬНИЙ «ТОРГОВИЙ ДВІР», в яких зазначалось, що другий повторний аукціон з продажу майна ТОВ «Юридична фірма «Баярд», призначений на 30 грудня 2016 року, вважається таким, що не відбувся у зв`язку з відсутністю учасників на участь в аукціоні. Однак, вже 04 січня 2017 року на офіційних веб-сайтах Міністерства юстиції України та Вищого господарського суду України за номером публікації 39054 з`явилося нове повідомлення Товарної біржі ««УНІВЕРСАЛЬНИЙ «ТОРГОВИЙ ДВІР», в якому зазначалося, що аукціон з продажу майна ТОВ «Юридична фірма «Баярд», призначений на 30 грудня 2016 року, з невідомих причин незаконно, протиправно і безпідставно був визнаний таким, що відбувся. Переможцем аукціону визнано невідому заставному кредитору фізичну особу, яка запропонувала нібито найвищу ціну - 258 688 грн. 64 коп. Іншими словами, другий повторний аукціон, який ще 09 грудня 2016 року був оголошений організатором аукціону таким, що не відбувся, з підстав, не передбачених законом, був незаконно і протиправно визнаний таким, що відбувся, а іпотечне майно, як заставний кредитор [PERSON] і передбачав, було нібито продано за заниженою, неконкурентною ціною - в 5,92 рази нижчою від ринкової вартості цього майна і в 6,25 рази є меншою від ціни, за яку [PERSON] був готовий придбати це майно шляхом укладення відповідного договору купівлі-продажу. У свою чергу, [PERSON] як єдиний заставний кредитор боржника має першочергове право на часткове погашення своїх вимог за рахунок отриманих від реалізації майна боржника коштів у розмірі 258 688 грн. 64 коп. У зв`язку з цим, 19 січня 2017 року [PERSON] засобами поштового зв`язку на адресу арбітражного керуючого Сасіної К. О. направив письмову вимогу, в якій вимагав терміново перерахувати/виплатити готівковим або безготівковим способом отримані від реалізації майна боржника - товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Баярд», яке складається з нежитлових приміщень цокольного поверху № № 12, 21, загальною площею 99,8 кв.м. в літері «А» у будинку [ADDRESS] , грошові кошти в сумі 258 688 грн. 64 коп. йому, як заставному кредитору, у відповідності до вимог ч. 9 ст 45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», для чого завчасно письмово повідомити його за вказаною адресою де, коли і яким способом він може отримати належні йому грошові кошти в сумі 258 688 грн. 64 коп., отриманних від реалізації майна банкрута. В зазначеній вимозі [PERSON] повідомив арбітражного керуючого Сасіну К. О. про свої банківські реквізити, на які необхідно перерахувати отримані від продажу майна боржника грошові кошти, а також зауважив, що арбітражний керуючий не позбавлена права виплатити/перерахувати отримані від реалізації майна боржника кошти або готівкою безпосередньо [PERSON] , або безготівковим переказом на вказані вище банківські реквізити, або внесенням цих коштів на депозит нотаріуса, або передання цих коштів готівкою через нотаріуса. 30 січня 2017 року представник [PERSON] на поштовому відділенні, що обслуговує будинок за його адресою, отримав лист, вкладенням до якого була відповідь арбітражного керуючого Сасіної К. О. на вказану вище вимогу, в якій повідомлялось про те, що вона нібито не може перерахувати отримані від продажу майна боржника кошти заставному кредитору [PERSON] допоки переможець аукціону не зареєструє своє право власності на придбаний ним об`єкт нерухомості, на якому зареєстровані обтяження. У свою чергу, небезпідставно вважаючи, що вказана відповідь арбітражного керуючого на законну і мотивовану вимогу заставного кредитора перерахувати йому отримані від реалізації майна боржника грошових коштів є формальною «відпискою», яка спрямована на сприянн арбітражному керуючому якомога довше не перераховувати (виплачувати) належні до сплати заставному кредитору [PERSON] грошові кошти, 03 лютого 2017 року [PERSON] змушений був повторно звернутись до арбітражного керуючого Сасіної К. О. із вимогою, в якій знову ж таки вимагав терміново перерахувати/виплатити готівковим або безготівковим способом отримані від реалізації майна боржника - товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Баярд», яке складається з нежитлових приміщень цокольного поверху № № 12, 21, загальною площею 99,8 кв.м. в літері «А» у будинку [ADDRESS] , грошові кошти в сумі 258 688 грн. 64 коп. йому, як заставному кредитору, у відповідності до вимог ч. 9 ст. 45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», для чого завчасно письмово повідомити його за вказаною адресою де, коли і яким способом він може отримати належні йому грошові кошти в сумі 258 688 грн. 64 коп., отриманих від реалізації майна банкрута Вказана повторна вимога [PERSON] була отримана адресатом арбітражним керуючим Сасіною К. О., однак жодної обґрунтованої та мотивованої відповіді на неї надано не було, і, звісно, жодних грошових коштів, отриманих в рамках ліквідаційної процедури з реалізації майна банкрута, [PERSON] досі не було перераховано. Таким чином, нерухоме майно, яким було забезпечено виконання зобов`язань солідарних боржників [PERSON] та [PERSON] з повернення ними кредитору [PERSON] позичених у нього коштів за договором позики від 21 липня 2010 року, наразі реалізовано в рамках ліквідаційної процедури з реалізації майна боржника ТОВ «Юридична фірма «Баярд» і на нього вже неможливо звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості боржників. При цьому, [PERSON] наголошує на тому, що належні йому грошові кошти в сумі 258 688 грн. 64 коп., отриманих від реалізації майна банкрута, він досі не отримав. У свою чергу, оскільки вказаний аукціон з продажу іпотечного майна був проведений з численними істотними (грубими) порушеннями норм матеріального права та всупереч визначеним законом принципам, засадам та завданням процедури банкрутства юридичної особи, заставний кредитор заставний кредитор не бачив іншого виходу, як звернутися в господарський суд Харківської області із заявою про визнання аукціону таким, що не відбувся, та визнання його результатів недійсними. 27 червня 2017 року Господарський суд Харківської області постановив ухвалу, залишену без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 30 січня 2018 року, якою у задоволенні заяви [PERSON] було відмовлено у повному обсязі. Відмовляючи у задоволенні заяви [PERSON] про визнання аукціону таким, що не відбувся, та визнання його результатів недійсними, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що, відповідно до пояснень сторін та наявних в матеріалах справи письмових документів, будь-яких порушень в діях організатора аукціону, як в частині заходів так і строків їх здійснення щодо підготовки проведення аукціону, так і в частині проведення самого аукціону з продажу майна боржника нібито немає, а тому, на думку суду, не має і підстав у задоволення розглядуваної заяви. Отже, з наведеного вище вбачається, що наразі виконати судові рішення, що набрали законної сили і якими визначна сума заборгованості солідарних боржників, можливо лише в рамках відкритих виконавчих проваджень. Повертаючись до опису обставин, що оскільки [PERSON] , [PERSON] не виконали рішення судів, що набрали законної сили, [PERSON] був вимушений вже втретє звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів. 31 серпня 2016 року Ленінський районний суд м. Харкова ухвалив рішення за результатами розгляду вже третього позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , яким позовні вимоги були задоволені частково та вирішено солідарно стягнути з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] проценти за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ за період з 10 грудня 2014 року по 01 лютого 2016 року в сумі 404 074 грн. 10 коп., три проценти річних від суми боргу за період з 10 грудня 2014 року по 01 лютого 2016 року в сумі 49 560 грн. 12 коп., а також неустойку за період з 10 грудня 2014 року ПО 01 ЛЮТОГО 2016 року в сумі 50 000 грн. Вказане судове рішення набрало законної сили без його апеляційного оскарження. 22 лютого 2017 року за вказаним рішенням районним судом було видано два виконавчих листа про стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів на загальну суму 503 634 грн. 32 коп., які 26 листопада 2018 року, в порядку ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», були подані представником [PERSON] через канцелярію до Міжрайонного відділу ДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області разом з заявами про відкриття виконавчого провадження. 27 листопада 2018 року головним державним виконавцем Міжрайонного В ДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області Лисаковим Є. С. було винесено дві постанови про відкриття виконавчих проваджень за № 57790142, № 57790276 Наразі вказані виконавчі провадження тривають. Таким чином, з огляду на вищевикладене вбачається, що за наслідками розгляду трьох окремих цивільних справ про стягнення із солідарних боржників [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів ухвалені судові рішення, які набрали законної сили, за якими були видані виконавчі листи, пред`явлені стягувачем[PERSON] , наразі до виконання. При цьому, загальна сума заборгованості боржників [PERSON] , [PERSON] перед кредитором [PERSON] , яка визначена вказаними вище судовими рішеннями, що набрали законної сили, становить 1 487 714 грн. 23 коп. Крім того, в рамках відкритого та триваючого зведеного виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів, державним виконавцем Міжрайонного відділу ДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області Лисаковим Є.С. було виявлено майно боржника, на яке можливо було звернути стягнення, а саме принтер марки «XEROX», модель phaser 3420, сірого кольору, б/в, дроти живлення відсутні. Вказане рухоме майно солідарного боржника [PERSON] було виставлено на електроні торги, за результатами проведення трьох з яких зазначене майно не було реалізовано, у зв`язку з чим державний виконавець запропонував стягувану [PERSON] вирішити питання про залишення за собою вказаного вище нереалізованого майна в рахунок погашення боргу на підставі ч. 6 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, вартість вказаного майна після другої уцінки складала 500 грн., і саме в рахунок погашення цієї суми державний виконавець пропонував стягувану залишити рухоме майно за собою. [PERSON] погодився на вказану пропозицію державного виконавця і вирішив залишити належний боржнику [PERSON] принтер марки «XEROX», модель phaser 3420, сірого кольору, б/в, дроти живлення відсутні, за собою, про що повідомив державну виконавчу службу відповідною письмовою заявою. 26 липня 2018 року державним виконавцем Міжрайонного відділу ДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області Лисаковим Є. С. було складено акт про передачу майна стягувану у рахунок погашення боргу, за яким належний боржнику [PERSON] принтер марки «XEROX», модель phaser 3420, сірого кольору, б/в, дроти живлення відсутні був переданий у власність стягувана [PERSON] . При цьому, того ж дня, тобто 26 липня 2018 року, державним виконавцем було винесено відповідну постанову, згідно якої вказане вище рухоме майно боржника - принтер марки «XEROX», модель phaser 3420, сірого кольору, б/в, дроти живлення відсутні, за ціною 500 грн., було передано стягувану [PERSON] в рахунок погашення боргу. Таким чином, в рамках відкритого та триваючого зведеного виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів на даний час всього було стягнуто 500 грн. Крім того, маємо зазначити, що під час проведення виконавчих дій з виконання зведеного виконавчого провадження, державним виконавцем було виявлено ще одне майно боржника [PERSON] , на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу перед [PERSON] , а саме: автомобіль марки OpelCorsa, державний номер [NUMBER] , 2002 року випуску, легковий комбі, сірого кольору, вартість якого згідно звіту суб`єкта оціночної діяльності ФОП [PERSON] становить 72 200 грн. без ПДВ. Вказаний легковий автомобіль було передано державним виконавцем на реалізацію з електронних торгів, перший з яких було призначено на 22 листопада 2018 року, і який не було проведено через відсутність зареєстрованих учасників. Другий (повторний) аукціон з продажу майна боржника [PERSON]. було призначено на 13 грудня 2018 року, за наслідками проведення якого належний боржнику автомобіль марки OpelCorsa, державний номер [NUMBER] , 2002 року випуску, легковий комбі, сірого кольору було реалізовано за ціною 54 150 (п`ятдесят чотири тисячі сто п`ятдесят) грн. 00 коп., у зв`язку з чим другий (повторний) аукціон з продажу майна боржника було визнано таким, що відбувся. Слід зазначити, що реалізація вказаного вище рухомого майна боржника [PERSON] відбувалась в рамках відкритого зведеного виконавчого провадження про стягнення з боржника на користь кредитора грошових коштів, а тому вказана сума грошових коштів у розмірі 54 150 (п`ятдесят чотири тисячі сто п`ятдесят) грн. 00 коп. підлягатиме перерахуванню на користь [PERSON] в рахунок часткового виконання зобов`язань боржників, визначених судовими рішеннями, що набрали законної сили. Отже, підсумовуючи вищевикладене, вбачається, що нерухоме майно, яким було забезпечено виконання зобов`язань солідарних боржників [PERSON] та [PERSON] з повернення ними кредитору [PERSON] позичених у нього коштів за договором позики від 21 липня 2010 року, наразі реалізовано в рамках ліквідаційної процедури з реалізації майна боржника ТОВ «Юридична фірма «Баярд» за ціною 258 688 грн. 64 коп. Однак, вказані кошти заставний кредитор [PERSON] , на дивлячись на чисельні письмові звернення, досі не отримав. При цьому, в рамках зведеного виконавчого провадження державним виконавцем було виявлено майно боржника [PERSON] , на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу перед [PERSON] , а саме: принтер марки «XEROX», модель phaser 3420, сірого кольору, б/в, дроти живлення відсутні, який постановою та актом державного виконавця від 26 липня 2018 року було передано стягувачу [PERSON] в рахунок погашення боргу за ціною 500 грн., та автомобіль марки OpelCorsa, державний номер [NUMBER] , 2002 року випуску, легковий комбі, сірого кольору, який було реалізовано на аукціоні з продажу майна боржника за ціною 54 150 (п`ятдесят чотири тисячі сто п`ятдесят) грн. 00 коп. Таким чином, загальна сума грошових коштів, яка вже стягнута, та/або тримана, та/або підлягає перерахуванню становить: 258 688 грн. 64 коп. (кошти, вилучені від реалізації майна боржника) + 500 грн. 00 коп. (вартість принтера марки «XEROX», який стягувач залишив за собою в рахунок погашення боргу) + 54 150 грн. 00 коп. (вартість, за якою було реалізовано автомобіль боржника з аукціону) 313 338 грн. 64 коп.. з яких на даний час стягувач [PERSON] фактично отримав лише 500 грн. 00 коп. В цей же час, як вже зазначалося вище, судовими рішеннями Ленінського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2013 року, апеляційного суду Харківської області від 29 січня 2014 року та 24 червня 2015 року, а також рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 31 серпня 2016 року, які набрали законної сили і за якими наразі тривають відповідні виконавчі провадження, визначена належна до стягнення сума заборгованості із солідарних боржників [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] в загальному розмірі 1 487 714 грн. 23 коп. За таких обставин, розрахованої вище загальної суми грошових коштів, які вже стягнуті та/або тримані та/або підлягають перерахуванню у розмірі 313 338 грн. 64 коп. об`єктивно недостатньо для повного погашення заборгованості солідарних боржників [PERSON] , [PERSON] перед кредитором [PERSON] . При цьому, відповідно до звіту суб`єкта оціночної діяльності ТОВ Нерегіональна агенція незалежної оцінки» від 04 липня 2017 року, ринкова вартість належного раніше [PERSON] нерухомого майна - житлового будинку [ADDRESS] - становить 4 411 338 грн За таких обставин, вбачається, що у випадку реалізації вказаного майна, виручених коштів буде достатньо для належного задоволення вимог [PERSON] в рамках відритих на його користь, але так і незавершених виконавчих проваджень. Крім того, [PERSON] вже намагався в судовому порядку отримати компенсацію збитків (упущеної вигоди) в сумі 978 869 грн. 79 коп., пред`явивши відповідні позовні вимоги до відділу державної виконавчої служби, оскільки саме через бездіяльність його співробітників не накладення ними арешту на майно боржників судові рішення про стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів досі залишаються невиконаними. Так, 01 серпня 2017 року [PERSON] звернувся в Ленінський районний суд м. Харкова із позовом до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби то Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального правління юстиції у Харківській області, треті особи: Державна казначейська служба України, Державна фіскальна служба України, [PERSON] , [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідача Міжрайонного відділу державної Виконавчої служби по Холодногірському (до зміни назви - Ленінському) та Новобаварському до зміни назви - Жовтневому) районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, який є правонаступником Ленінського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції (після зміни назви - Текінського ВДВС міста Харкові ГТУЮ Харківської області), на його користь матеріальну шкоду у розмірі 978 869 грн. 79 коп. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилався на те, що у зв`язку з неправомірною бездіяльністю державних виконавців Ленінського ВДВС у міста Харкові ГТУЮ Харківської області, що встановлена ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2016 року, яка набрала законної сили на підставі ухвали апеляційного суду Харківської області від 09 лютого 2017 року, яка полягала в умисному та протиправному ненакладені арешту на майно солідарного боржника [PERSON] , остання безперешкодно позбулась належного їй нерухомого майна, на яке можливо було звернути стягнення в рахунок погашення визначеної судовими рішеннями заборгованості солідарних боржників перед [PERSON] Більш того, позивач наголошував на тому, що виконати вказані рішення про стягнення з солідарних боржників заборгованості наразі можливості вже немає, оскільки, як вже зазначалось вище, іншого майна у солідарних боржників [PERSON] та [PERSON] немає, що підтверджується судовими рішеннями щодо оскарження бездіяльності державних виконавців та постановами про повернення виконавчого документа стягувану. Отже, у зв`язку з такою неправомірною бездіяльністю державних виконавців Ленінського ВДВС міста Харкові ГТУЮ Харківської області у вчасному ненакладені арешту на майно солідарного боржника [PERSON] , позивач [PERSON] зазнав прямих, матеріальних збитків, у зв`язку з чим він змушений був звернутись в суд за захистом та відновленням своїх порушених прав стягувана. 26 вересня 2017 року районний суд ухвалив рішення, залишене без змін постановою апеляційного суду Харківської області від 18 квітня 2018 року, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено у повному обсязі. Відмовляючи в задоволенні позову [PERSON] про відшкодування йому матеріальних збитків (шкоди, упущеної вигоди), завданих незаконною (протиправною) бездіяльністю державної виконавчої служби, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, вважав, ніби позовні вимоги є передчасними, оскільки протиправна халатність державного виконавця щодо не накладення арешту на нерухоме майно боржника [PERSON] (в результаті якої боржник [PERSON] змогла безперешкодно відчужити належний їй будинок) нібито не завдала позивачу збитків, адже виконавче провадження про стягнення з [PERSON] боргу досі триває, і рамках цього провадження накладено арешт на автомобіль боржника та її банківські рахунки. Резюмуючи вищенаведене вбачається, що фіктивно продавши на підставі двох окремих договорів кулівлі-продажу належний їй на той час житловий будинок [ADDRESS] , солідарний боржник [PERSON] намагалися уникнути примусової реалізації цього майна з публічних торгів і фактично унеможливила виконання судових рішень про стягнення з неї та іншого солідарного боржника [PERSON] на користь кредитора [PERSON] грошових коштів, загальний розмір яких вже встановлений судовими рішеннями у трьох окремих цивільних справах, які набрали законної сили та лягають обов`язковому виконанню. При цьому, будь-якого іншого майна, належного як то боржнику [PERSON] або [PERSON] , за рахунок реалізації якого можливо в повному обсязі задовольнити вимоги кредитора немає та в подальшому не виявиться, оскільки боржники всіляким, в тому числі, протиправним шляхом, його фіктивно позбуваються. Дане твердження, зокрема, підтверджується тим фактом, що два виконавчих листа про стягнення із солідарного боржника [PERSON] грошових коштів на користь [PERSON] були повернуті державною виконавчою службою стягувачу саме через те, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення. У зв`язку з цим, судові рішення про стягнення з солідарних боржників [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів, загальний розмір яких на даний час становить 1 487 714 грн. 23 коп., так і залишаться невиконаними, а майнові вимоги кредитора боржників - незадоволеними. Вказуєючи, що відповідач (боржник) [PERSON] відчужила належний їй житловий будинок на користь своєї рідної доньки [PERSON] та близькій її родині [PERSON] . При цьому, фіктивне відчуження вказаного майна боржник [PERSON] вчинила вже після того, як за відповідними двома судовими рішеннями, які набрали законної сили, з неї була стягнута заборгованість за користь [PERSON] на суму майже один мільйон гривень і за цими судовими рішеннями вже були відкриті відповідні виконавчі провадження. Про ухвалення вказаних судових рішень та відкриття за ними виконавчих проваджень боржник [PERSON] була добре обізнана, оскільки приймала участь у судових справах через свого представника [PERSON] , який одночасно також є її чоловіком і солідарним із нею боржник за грошовими зобов`язаннями перед [PERSON] . Про відкриті і триваючи виконавчі провадження щодо стягнення коштів на користь [PERSON] боржник [PERSON] також добре знала, оскільки її представник за нотаріальною довіреністю і чоловік [PERSON] неодноразово з`являвся до державного виконавця за його викликом. При цьому, фіктивно відчуживши вказане майно на користь своєї доньки і близької (довіреної) особи, боржник [PERSON] все одно продовжує бути зареєстрованою адресою цього ж будинку ( [ADDRESS] ) і продовжує використовувати його у своїй інтересах, та в інтересах своєї родини. Таким чином, дії сторін оспорюваних договорів направлені були виключно на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича і доброго знайомого виключно з єдиною і протиправною метою - приховати це майно від виконання, аби в майбутньому за його рахунок не було виконано судові рішення про стягнення грошових коштів на користь [PERSON] . Укладені боржником [PERSON] договори купівлі- продажу будинку, який мав бути реалізований державним виконавцем в інтересах позивача, є ніщо іншим, як фраудаторними правочинами, оскільки вони вчинені боржником [PERSON] виключно на шкоду інтересам кредитора [PERSON] . Вчинення боржником [PERSON] оспорюваних правочинів розпорядження належним їй майном з метою унеможливити задоволення грошових вимог стягувана [PERSON] за рахунок цього майна має бути кваліфіковане судом як зловживання [PERSON] правом власності, оскільки вони використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора [PERSON] . 14 січня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 12 лютого 2019 року відповідачем [PERSON] було подано відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначив, що твердження позивача не відповідають дійсним обставинам справи, а зазначені договори є дійсними та складеними у повній відповідності до вимог чинного законодавства. Відповідач вказав, що одразу після продажу він разом з дружиною [PERSON] звільнили зазначений будинок, та на сьогоднішній день в ньому проживають виключно нові власники. За результатом укладення спірних договорів купівлі-продажу продавець отримав грошові кошти у якості оплати за проданий будинок, а покупці набули у власність житловий будинок, в якому на сьогоднішній день проживають та розпоряджаються на власний розсуд. Як зазначено в ухвалах суду, що були долучені самим Позивачем до позовної заяви, 13.05.2016 та 22.06.2016 року державними виконавцями було здійснено вихід за адресою [ADDRESS] , де було встановлено, що за даною адресою проживає [PERSON] , будинок належить їй на праві приватної власності, та будь-якого майна, належного [PERSON] , за даною адресою немає. Так у 2015 році до Жовтневого ВДВС м. Харкова у Харківській області членами сім`ї [PERSON] було перераховано 280'308,00 грн. у якості погашення заборгованості за рішенням суду, у 2016 році до виконавчої служби надійшло 41'220,00 грн., а у 2017 році - 29'700,00 грн. Тобто реалізація належного [PERSON] будинку була пов`язана виключно з погашенням заборгованості за виконавчими провадженнями та була спрямована на розрахунок з наявними кредиторами. Водночас як було встановлено рішеннями судів, що також долучені до позовної заяви Позивачем, не накладання арешту на наявне у боржника майно було неправомірною бездіяльністю зі сторони державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби м. Харків ГТУЮ у Харківській області. При цьому, відповідач [PERSON] зазначає, щодо посилання позивача на збереження у відомостях Державної міграційної служби України за [PERSON] та [PERSON] зареєстрованого місця проживання за адресою [ADDRESS] , то даний факт жодним чином не може свідчити про фіктивність укладених договорів купівлі-продажу, адже у дійсності, як було встановлено державними виконавцями за фактом виходу 13.05.2016 та 22.06.2016 року, за даною адресою проживає виключно [PERSON] , будинок належить їй на праві приватної власності, та будь-якого майна, належного [PERSON] , за даною адресою немає. Тобто сторонами договору у повному обсязі було виконано взяті на себе зобов`язання щодо настання юридично значимих наслідків. Ухвалою від 15.02.2019 року було витребувано зі справ приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Макушевої Наталії Віталіївни матеріали нотаріальної справи щодо укладеного 31 липня 2015 року договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Макушевою Наталією Віталіївною за реєстровим № 510, за яким [PERSON] набула право власності на 90/100 частин будинку [ADDRESS] , в тому числі (але не виключно); зі справ приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мараєвої Яни Володимирівни матеріали нотаріальної справи щодо укладеного 31 липня 2015 року договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мараєвою Мною Володимирівною за реєстровим № 1344, за яким [PERSON] набула право власності на 10/100 частин будинку [ADDRESS] , в тому числі (але не виключно); з Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області оригінали матеріалів виконавчих проваджень № 44823264 та № 50895892, які були об`єднані у зведене виконавче провадження № 56104453, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів; з Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області належним чином завірену копію свідоцтва про народження [PERSON] та/або будь-яку іншу інформацію на підтвердження того факту, що вона є донькою [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) та, відповідно, що всі ці особи перебувають у родинних відносинах. Ухвалою від 15.02.2019 року було відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. 12 березня 2019 року надійшла відповідь на відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 15.05.2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився, до канцелярії суду надав заяву з проханням слухати справу в його відсутність, просив позов задовольнити у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, посилаючись на обґрунтування викладені у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши сторони, які з`явилися, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступне. За ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину:За ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У відповідності до положень статті 655 ЦК України сторонами були укладені договори купівлі-продажу житлової будівлі, відповідно до якої Продавець - [PERSON] , що на момент укладення договору була єдиним власником зазначеної будівлі, передала у власність [PERSON] та [PERSON] житловий будинок літ. «К-2» з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] , що на час укладання угоди був вільний від будь-яких обтяжень та заборон, а Покупці прийняли у власність зазначений будинок та сплатити за нього грошові кошти. Розрахунки були здійснені у повному обсязі. Будь-яка заборгованість за даними договорами відсутня. Таким чином, договори купівлі-продажу були укладені у відповідності до вимог чинного законодавства України та жодним чином не суперечать положенням ЦК України, іншим нормативно-правовим актам, а також інтересам держави і суспільства. Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому така особа на власний розсуд обирає передбачений ст.15 ЦК України спосіб захисту цивільних прав. Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. За ч. 2 та 3 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Усі сторони зазначених правочинів є повнолітніми та дієздатними, а отже мали весь необхідний обсяг цивільної дієздатності для укладення договору купівлі-продажу. Нотаріусом було роз`яснено, а сторонами підтверджено, що вони усвідомлюють значення свої дій, бажають досягти юридично-значимих наслідків укладення даного договору та вільні власному волевиявленні. За ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. У повній відповідності до вимог закону сторонами було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку у письмовій формі та посвідчено нотаріально, після чого відповідні зміни були внесені до відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. За ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Тобто укладені правочини були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, та на сьогоднішній день обов`язки сторін за договорами купівлі-продажу щодо фактичного передання у власність предмету договору та розрахунків за ним виконані у повному обсязі. В той же час відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Суд вважає доведеним, що спірні договори купівлі-продажу не мають ознак фіктивності, є дійсними та реальними. Згідно із статями 80 і 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, якою передбачено, зокрема, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі статтею 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, у тому числі у разі його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Викладена правова позиція стосується тих правочинів, сторони яких дійсно мали на меті досягти відповідного правового результату. Отже, позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звернуто увагу на те, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. З урахуванням викладеного, ствердження позивача, що укладені боржником [PERSON] договори купівлі-продажу будинку, який мав бути реалізований державним виконавцем в інтересах позивача, що свідчить про фіктивність правочину є безпідставним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач повинен був довести суду відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14. З огляду на викладене суд погоджується з доводами відповідачів, що з обставин, встановлених на підставі аналізу наданих сторонами доказів, вбачається, що оспоренні [PERSON] договори купівлі-продажу відповідають передбаченим ст.203 ЦК України загальним вимогам, які свідчать про чинність правочину. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Верховний Суд України у постанові від 18 травня 2016 р. у справі № 6-658цс15 висловив наступну правову позицію: «Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні». Таким чином позивачем не доведено, що договори купівлі-продажу від 31.07.2015 року укладались формально, так як матеріали справи таких даних не містять. Посилання позивача в якості підстав для визнання договорів недійсними є загальними, чітко невизначеними та недоведеними, а також підстави для їх визнання недійсними є такими, що взаємно виключають одна одну. Також позивачем не було надано доказів фіктивності. Розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд дійшов висновку про відмову у їх задоволенні за недоведеністю. За вказаних обставин, є відсутність правових підстав для визнання договорів недійсними з підстав їх фіктивності.

Outcome: dismissed