Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

В червні 2020 року представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за позивачем право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10.09.1983 сторони зареєстрували шлюб, який між ними на теперішній час не розірвано. В період їх подружнього життя ними за спільні кошти було побудовано житловий будинок [ADDRESS] за вказаною вище адресою, з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами. Будинок був зданий до експлуатації та право власності на нього, за згодою сторін, було зареєстровано на ім`я відповідача. На сьогоднішні день, відповідач не визнає право власності позивача на 1/2 частину житлового будинку, вважає себе єдиним власником будинку, забрала всі правовстановлюючі документи на будинок та розмістила оголошення про його продаж. Оскільки вирішити спір у досудовому порядку неможливо, позивач вимушений звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 09.06.2020 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У судове засідання, призначене на 24.03.2021, сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Вирішуючи питання щодо можливості розгляду справи за відсутності сторін суд враховує наступне. 18.09.2020 відповідач надала до суду клопотання про відкладення розгляду справи, який був призначений на 21.09.2020, на іншу дату, посилаючись на проведення в цей день стоматологічної операції. При цьому, жодного документального підтвердження обставин, на які вона посилається, при розгляді справи суду не надано. Наступне судове засідання було призначено на 07.12.2020, про що сторони повідомлені належним чином. 04.12.2020 відповідач надала до суду клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку із станом здоров`я, проте жодних доказів на підтвердження неможливості її прибуття у судове засідання надано не було. Наступне судове засідання було призначено на 24.03.2021, про що сторони повідомлені належним чином. 22.03.2021 відповідач надала до суду письмову заяву в якій просить відкласти розгляд справи на іншу дату, посилаючись на необхідність отримання юридичної консультації, укладення договору про надання правової допомоги та надання заперечень на позовну заяву. Представник позивача надав до суду письмову заяву, в якій просить розгляд справи провести за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Крім того, просить суд не відкладати розгляд справи, посилаючись на те, що це вже третя заява відповідача про відкладення її розгляду без відповідних підстав. Суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 223 цього Кодексу, за статтею 240 ЦПК України. Відповідно до частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Як вказує частина третя статті 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24.01.2018 у справі № 907/425/16. З дати відкриття провадження по справі загалом було призначено 3 судові засідання. Наразі в кожне судове засідання відповідачем були направлені клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, при цьому жодного документального підтвердження поважності причини неявки в судове засідання суду не надано. При цьому, суд не приймає до уваги посилання відповідача, як на підставу відкладення судового розгляду, на необхідність отримання юридичної консультації та укладення договору про надання правової допомоги, оскільки нею не було надано доказів неможливості (наявність об`єктивних перешкод) вчинення таких дій раніше. Враховуючи викладені обставини, суд визнає неявку відповідача в судове засідання без поважних причин. Отже, оскільки поважність причин неявки відповідача у судове засідання судом не встановлена, відповідач не реалізувала своє право на подання відзиву на позов, зважаючи на те, що розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, що відповідно до вимог процесуального законодавства свідчить про необов`язковість участі сторін в судовому засіданні, а також враховуючи розумність строку розгляду справи, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін та вирішити спір на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідачів, повідомлених належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного. Судом встановлено, що з 10.09.1983 сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим повторно Інгульським районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис №1210. Згідно інформації з Державного реєстру речових на нерухоме майно, довідка №212289619 від 12.06.2020, 04.11.2019 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний №49591407 від 08.11.2019, державним реєстратором Баловненської сільської ради Новоодеського району Уваровим С.В. за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на житловий будинок загальною площею 318,4 кв.м., житловою площею 127,0 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] . Крім того, з вищевказаних відомостей з Державного реєстру речових на нерухоме майно вбачається, що 30.10.2019 державним реєстратором Баловненської сільської ради Новоодеського району Уваровим С.В., на підставі державного акту про право приватної власності на землю серії І-МК042550 від 23.08.2000, за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 4810136900:03:013:0024 за адресою: [ADDRESS] . Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Згідно з частиною першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до положень частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до висновку, викладеного в постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2016 №6-2811цс15, згідно статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, діляться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються кожному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Указане свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначену позицію висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17. За положеннями статей 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з правилами статей 79, 80 ЦПК України достовірними та достатніми є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи та які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність тих обставин, які входять до предмета доказування. Проте, всупереч вимогам статей 12, 81 ЦПК України, відповідачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний житловий будинок був побудований виключно за кошти, які належали їй особисто, та виключно її особистими зусиллями. Враховуючи вищевикладене, оскільки спірний житловий будинок побудований під час перебування сторін у шлюбі, презумпція спільної сумісної власності відповідачем не спростована, докази того, що такий будинок було побудовано за особисті гроші відповідача та її особистими зусиллями відсутні, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved