Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-16 00:00:00

В червні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на дитину, в позовній заяві посилалася на те, що з 08 серпня 2014 року вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу вони мають дитину - сина [PERSON], [INFO]. Відповідач не приймає участі у матеріальному та фінансовому утриманні дитини, хоч має таку можливість, оскільки працездатний, має задовільний стан здоров'я, тому позивач просила стягувати з нього аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася, до суду подала заяву в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, справу просила розглянути без її участі (а.с. 20). Відповідач в судове засідання не з'явився, до суду подав заяву в якій позовні вимоги [PERSON] визнав в повному обсязі, справу просив розглянути у його відсутність (а.с. 21). Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. У відповідності з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. За змістом ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Судом на підставі наданих доказів встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 08 серпня 2014 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.3), згідно свідоцтва про народження мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO] (а.с. 4), який проживає з матір'ю та перебуває на її утриманні (а.с.5). Відповідач в добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, хоч відповідно до статті 180 Сімейного Кодексу України зобов'язаний утримувати дитину та має таку можливість, оскільки є працездатним та має задовільний стан здоров'я. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною 1 ст. 182 СК України передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу щомісячно, але не менше мінімальної суми, встановленої законодавством для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Згідно з ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved