Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

В серпні 2019 року позивачка звернулась з позовом до суду у якому просила стягнути з відповідача грошові кошти від продажу автомобіля Фольксваген кросс в сумі 2/3 частини від 234 000 грн., сягнути з відповідача грошові кошти в сумі 2/3 частини від вартості автомобіля Фольксваген поло в сумі 339 530,51 грн., здійснити розподіл земельної ділянки з кадастровим номером 3222484600:02:003:5014 та визнати право власності на земельну ділянку в частині Ѕ від загальної площі, здійснити розподіл та визнати право власності на Ѕ частину загальної площі житлового будинку, що знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 3222484600:02:003:5014. На користь [PERSON] здійснити розподіл земельної ділянки з кадастровим номером 3222484600:02:003:5014 та визнати право власності на земельну ділянку в частині Ѕ від загальної площі, здійснити поділ та визнати право власності Ѕ загальної площі житлового будинку, що знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 3222484600:02:003:5014. На обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначила, що вона та відповідач перебвали в зареєстрованому шлюбі з 05.03.2011 по 19.03.2018 року. За час шлюбу народилась спільна дитина [PERSON] [INFO] . За час перебування у шлюбі було придбане наступне майно: автомобіль Фольксваген кросс, автомобіль Фольксваген поло, земельну ділянку з кадастровим номером 3222484600:02:003:5014 та побудовано житловий будинок, який знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 3222484600:02:003:5014. Вважала зазначене майно спільною сумісною власністю подружжя, яке підлягає розподілу. Ураховуючи наведене, просила позов задовольнити. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.10.2019 року відкрито загальне позовне провадження. Призначене підготовче судове засідання на 12.00 годин 21.11.2019 року. В травні 2020 року відповідач звернуся до суду з зустрічною позовною заявою. Просив стягнути з позивачки у рахунок компенсації за Ѕ частину вартості автомобіля ВМW Х5 2006 року випуску, в розмірі 196 402,50 грн. На обґрунтування вимог відповідач зазначив, що він та позивачка перебували в зареєстрованому шлюбі з 05.03.2011 по 19.03.2018 року. За час шлюбу народила спільна дитина [PERSON] [INFO] . В період шлюбу був придбаний автомобіль ВМW Х5 2006 року випуску на ім`я позивачки. Ринкова вартість за аналогічний автомобіль на час розгляду справи складає 14500 доларів США. 1\\2 частка від цієї вартості складає 196402,50 грн. Враховуючи викладене просив позовні вимоги задовольнити. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.07.2020 року позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом. Позов відповідача об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Призначено справу в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання на 21 вересня 2020 року о 11.00 годині в приміщенні Києво-Святошинського районного суду Київської області. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.03.2021 року закрито підготовче провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 12 травня 2021 року на 10.45 годин. В судове засідання 05.10.2021 сторони не з`явились. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача подала до суду клопотання про відкладення. Однак, зважаючи на те, що клопотання про відкладення розгляду справи були подані на судові засідання призначені 28.07.2021 та відповідно на судове засідання призначене 05.10.2021 а тому, у зв`язку з необхідністю дотримання строків розгляду цивільної справи, неодноразовість відкладень розгляду справи за клопотанням представника позивача [PERSON] , суд приходить до висновку про можливість ухвалення рішення без участі учасників процесу. Окрім того, учасники справи мали змогу викласти будь-які заперечення чи пояснення у письмовому вигляді. Представник відповідача подала до суду клопотання про проведення розгляду справи у відсутності відповідача та представника. Первісній позов просила суд залишити без задоволення, зустрічний позов підтримала та просила задовольнити. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, в силу ч.2 ст.247 ЦПК України. У відповідності до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши обставини справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову з огляду на наступне. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Судом встановлені та підтверджені матеріалами справи наступні факти. З 05.03.2011 по 19.03.2018 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 05.12.214 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського району Чемеринською Н.В., продавець [PERSON] продала, а покупець [PERSON] прийняв у власність земельну ділянку кадастровий номер 3222484600:02:003:5014 площею 0,1 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.12.2014 року власником земельної ділянки з кадастровим номером 3222484600:02:003:5014 площею 0,1 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третья статті 368 ЦК України. Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Врахувавши презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, та відсутність достатніх, належних та допустимих доказів зі сторони відповідача стосовно її спростування, суд виходить з того, що земельна ділянка з кадастровим номером 3222484600:02:003:5014 площею 0,1 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] набута сторонами за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності. При цьому, здійснюючи поділ земельної ділянки, суд виходить з рівності часток подружжя. У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), проте прямого визначення цих понять не міститься. Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Заявляючи вимогу щодо здійснення поділу та визнання права власності на житловий будинок, що знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 3222484600:02:003:5014 та визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку позивачем за первісним позовом не надано доказів та не заявлено клопотання щодо витребування доказів про прийняття житлового будинку до експлуатації та реєстрації права власності майна. Крім того, позивачем не заявлено вимогу щодо визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва. При таких обставинах суд дійшов до висновку щодо відмови у задоволенні вимоги про здійснення розподілу та визнання права власності на Ѕ частину загальної площі житлового будинку, що знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 3222484600:02:003:5014. Щодо доводів в частині вимог позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача грошових коштів від продажу автомобіля Фольксваген кросс в сумі 2/3 частини від 234 000 грн., стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 2/3 частини від вартості автомобіля Фольксваген поло в сумі 339 530,51 грн., та вимог позивача за зустрічним позовом щодо стягнення з відповідачки у рахунок компенсації за Ѕ частину вартості автомобіля ВМW Х5 2006 року випуску, в розмірі 196 402,50 грн. суд зазначає таке. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Звертаючись до суду з цим позовом, позивачі на підтвердження позовних вимог не долучили та не заявили клопотання про витребування доказів набуття права власності на вищезазначені автомобілі та про їх відчуження, тобто відсутній факт підтвердження придбання та відчуження зазначених автомобілів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Outcome: partial