Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-06 00:00:00

В червні 2017 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про зміну розміру аліментів, збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини, в якому просила змінити розмір аліментів, збільшивши розмір аліментів на утримання неповнолітньої доньки - [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн.. В ході судового розгляду справи позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та не заперечувала проти проведення сплати аліментів у збільшеній сумі у розмірі 1500 грн. з моменту винесення судом рішення. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав в частині заявленої позивачкою суми аліментів з моменту винесення рішення у справі, посилаючись на те, що ним проводилась з моменту пред'явлення позивачкою даного позову щомісячні платежі. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Суд, вислухавши сторін по справі, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що позов [PERSON] підлягає до задоволення за наступних обставин. Судом встановлено, що 22 жовтня 2011 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб в Ленінському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції , актовий запис № 273, від якого мають доньку - [PERSON], [INFO]. Даний шлюб сторони розірвали 19 листопада 2013 року, згідно рішення Ленінського районного суду м. Полтави ( а.с.6) Згідно рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 березня 2010 року стягнуто з [PERSON] , проживаючого за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON], проживаючої за адресою: [ADDRESS] аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 700 грн., щомісячно на утримання доньки [PERSON], [INFO], починаючи з 02 жовтня 2009 року і до досягнення дитиною повноліття ( а.с.7-8). В судовому засіданні позивачка вказувала про те, що розмір отримуваних нею аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 700 грн., є таким, що не забезпечує потреби дитини, оскільки дитина потребує достатніх коштів для забезпечення її розвитку та виховання, оздоровлення. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 ст. 183 СК України встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] проживає разом з дитиною у м. Барановичі, Білорусія, але при цьому зареєстрована з дитиною у м. Полтава, що не заперечувалось відповідачем по справі. Відповідач [PERSON] на даний час працює станційним працівником Філії «ПК «ПАТ»»УЗ»ВП Вокзал станції Полтава - Південна, що підтверджується інформацією отримано з ГУ ДФС у Полтавській області та розмір отриманого ним доходу у період з 01.04.2017 року по 31.12.2017 року складається з 1989,80 грн. - майно надане роботодавцем; 689,41 - допомога на лікування; 2476,76 грн. - заробітна плата. Таким чином, зважаючи на вище вказані обставини та факти, суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] являється батьком неповнолітньої доньки - [PERSON], [INFO], він зобов'язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 статті 182 Сімейного кодексу України визначаючи розмір аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 1 статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зімни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судоми рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Таким чином, приймаючи до уваги той факт, що відповідачем по справі фактично не заперечувався обов'язок утримання дитини шляхом сплати аліментів та приймаючи до уваги його майновий стан, суд вважає за можливе збільшити розмір стягнення аліментів з 700,00 грн. на 1500 грн., починаючи з моменту винесення судом рішення і до досягнення повноліття дитиною. Крім того, відповідно до п. 1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved