Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

В січні 2016 року позивач [PERSON] звернуся до суду із позовом до відповідача публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» посилаючись на те, що 06 червня 2007 року між публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 5450159. В забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань за цим кредитним договором між банком та [PERSON] цього ж дня був укладений договір поруки № 5456996. 26 лютого 2015 року відповідач направив [PERSON] вимогу про дострокове повернення кредиту впродовж 60 днів з дня її отримання. [PERSON] отримав вимогу банку 12 березня 2015 року і таким чином мав повернути кредит до 11 травня 2015 року разом із процентами у загальному розмірі 11 628,47 доларів США. Оскільки банк змінив строк виконання основного зобов'язання, а до суду із позовною заявою до позивача про стягнення заборгованості в солідарному порядку звернувся лише 08 грудня 2015 року, тобто після спливу шестимісячного строку встановленого законом, просив визнати припиненим договір поруки. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 07 квітня 2016 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON], просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду цим обставинам та на неправильне застосування судом норм матеріального права. Позивач [PERSON] в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином телефонограмою через свого представника (а.с. 102, 103), тому суд відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України розглянув справу без його участі. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача [PERSON] та [PERSON], які просили скаргу задовольнити, пояснення представника публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» Дяконової К.І., яка просила залишити рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позовних вимог з таких підстав. Згідно із ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що належною вимогою до поручителя є направлення банком листа про дострокове виконання зобов'язання за кредитним договором. Проте погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки він не відповідає встановленим обставинам справи та положенням закону. Як встановлено судом, 06 червня 2007 року між публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 5450159 за яким останній отримав кредит у розмірі 23 000 доларів США. У забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за вказаним кредитним договором 06 червня 2007 року банк уклав з [PERSON] договір поруки № 5456996. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України). З пункту 6.1 договору поруки вбачається, що порука припиняється за цим договором з припиненням зобов'язання (а.с. 8-13). Таким чином, у договорі поруки не встановлено строк її дії відповідно до статті 252 ЦК України, а тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків. У кредитному договорі строк виконання основного зобов'язання визначений строком повного погашення кредиту яким є 06 червня 2027 року (п. 1.4 кредитного договору № 5450159, а.с. 5-7). Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року (справа № 6-106цс14), за змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. У разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за основним договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. За умови пред'явлення банком боржнику й поручителю вимог про дострокове виконання зобов'язання з повернення кредиту змінюється в односторонньому порядку строк виконання основного зобов'язання й порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя протягом шести місяців від зміненої дати виконання основного зобов'язання. З матеріалів справи вбачається, що в зв'язку з неналежним виконанням [PERSON] своїх зобов'язань за кредитними договором, йому банком було направлено письмову вимогу № MPL-44/97 від 26 лютого 2015 року про дострокове виконання зобов'язань у повному обсязі протягом 60 календарних днів з дня отримання письмової вимоги. Цю вимогу [PERSON] отримав 12 березня 2015 року (а.с. 20-21). Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за його користування та пені, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання. У разі зміни кредитором на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений ч. 4 ст. 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати. За таких обставин у банку виникло право пред'явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 12 травня 2015 року (12 березня 2015 року + 60 днів) протягом наступних шести місяців, тобто до 12 листопада 2015 року. Обґрунтовуючи ухвалене рішення, суд першої інстанції послався на правову позицію, викладену Верховним Судом України у справі № 6-53цс14. Однак, суд першої інстанції не повністю врахував цю правову позицію Верховного Суду України, який роз'яснив, що словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після закінчення цього строку припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Враховуючи наведене, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки. Тому навіть якщо в межах строку дії поруки була пред'явлена претензія і поручитель не виконав указані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право. У справі, яка переглядається, публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» пред'явило позов до боржника і поручителя в грудні 2015 року (а.с. 34-38, 39), тобто після спливу шестимісячного строку, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України. З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що банком пропущено строк пред'явлення вимоги до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання в зв'язку з чим поруку припинено, а тому позовні вимоги є обґрунтованими. Звертаючись до суду із позовом, позивач просив визнати договір поруки припиненим. Між тим, способом судового захисту є не вимога про припинення договору поруки, а вимога про визнання поруки припиненою, оскільки порука припиняється не з моменту ухвалення судом рішення про це, а з моменту настання підстав, з якими законом пов'язане припинення поруки. Право поручителя підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору поруки відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК (постанова Верховного Суду України від 21 травня 2012 р. у справі № 6-69цс11). З урахуванням встановлених обставин та положень закону, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову з підстав не пропущення банком строку пред'явлення вимоги до поручителя і безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог. Тому, рішення суду, як таке, що не відповідає положенням матеріального закону підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до положень статті 88 ЦПК України, у зв'язку із задоволенням апеляційної скарги та позову з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви в сумі 551 грн. 20 коп. та подачу апеляційної скарги в сумі 606 грн. 32 коп., а разом - 1157 грн. 52 коп. у межах ставок судового збору, встановленого ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial