Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

Головний лікар КУ «Одеська обласна психіатрична лікарня №2» - Михайлюкович О.К. звернувся до суду із заявою про продовження госпіталізації [PERSON], [INFO], яка визнання судом недієздатною, в умовах психіатричного закладу КУ «ООПЛ №2» у примусовому порядку. В мотивування заявлених вимог заявник вказує, що 30.03.2007 року [PERSON], [INFO], була доставлена до КУ «ООПЛ №2» з дому у зв'язку з загостренням захворювання. [PERSON] визнана недієздатною за рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.10.1999 року. Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 13.10.2017 року недієздатну [PERSON] госпіталізовано до КУ «ООПЛ №2»ю Станом на 01.02.2018 року стан захворювання [PERSON] такий, що вона неспроможна задовольняти основні життєві потреби. Згідно висновку комісії лікарів - психіатрів Одеської обласної психіатричної лікарні №2 від 01.02.2018 року, [PERSON] народження, страждає на психічне захворювання - деменція внаслідок органічного ураження ЦНС складного генезу, у вигляді вираженого психоорганічного синдрому, внаслідок чого вона представляє небезпеку для себе та оточуючих та не може самостійно задовольняти основні життєві потреби. У судовому засіданні в режимі відеоконференції з клінічною установою, представник лікарського закладу підтримав заяву, просив її задовольнити в повному обсязі з мотивів необхідності продовження госпіталізації [PERSON], [INFO], яка визнання судом недієздатною у примусовому порядку. Заінтересована особа -опікун [PERSON] подала заяву слухати справу у її відсутність, наполягала на госпіталізаціїї. Прокурор в судовому засіданні також повністю погодився з думкою представника лікарського закладу, не заперечував щодо задоволення вказаної заяви. В судовому засіданні [PERSON] не змогла навіть висловитись щодо можливості госпіталізації через нерозуміння події. Заслухавши думку, доводи та пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви головного лікаря виходячи з наступного: У відповідності до положень ст. 5 S: 1 ((е) законне взяття під варту душевнохворих) Європейської Конвенції захисту прав людини та основних свобод, кожний має право на свободу та особисту недоторканість. Ніхто не може бути позбавлений свободи не інакше ніж у випадках і в порядку, встановленому законом. У відповідності до положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 2 ст. 28 Конституції України жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально - правовими обмеженнями. Нормою ст. 7 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлюються підстави діагностики психічного розладу та лікування особи, яка страждає на психічний розлад. Забороняється визначати стан психічного здоров'я особи та встановлювати діагноз психічних розладів без психіатричного огляду особи, крім випадків проведення судово - психіатричної експертизи посмертно. Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатричний огляд проводиться з метою з'ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем - психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутись родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь - яку медичну спеціальність, інші особи. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про психіатричну допомогу» перебування особи в психіатричному закладі в примусовому порядку може здійснюватися лише протягом часу наявності підстав, за якими було проведено госпіталізацію. Особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу в примусовому порядку, повинна оглядатися комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на місяць з метою встановлення наявності підстав для продовження чи припинення такої госпіталізації. У разі необхідності продовження госпіталізації в примусовому порядку понад 6 місяців представник психіатричного закладу повинен направити до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про продовження такої госпіталізації. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження такої госпіталізації. В подальшому продовження госпіталізації особи в психіатричному закладі проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців. Судом встановлено, що згідно висновку комісії лікарів - психіатрів Одеської обласної психіатричної лікарні №2 від 01.02.2018 року, [PERSON] народження, страждає на психічне захворювання - деменція внаслідок органічного ураження ЦНС складного генезу, у вигляді вираженого психоорганічного синдрому, внаслідок чого вона представляє небезпеку для себе та оточуючих та не може самостійно задовольняти основні життєві потреби. Суд вважає, що термін «Душевнохворий» не має чіткого визначення, оскільки психіатрія це сфера, яка включає в себе і медичні і соціальні фактори. Однак, цей термін не може бути використаний таким чином, щоб дозволити госпіталізувати особу в недобровільному порядку тільки тому, що її уявлення та поведінка відхиляються від загальноприйнятих норм. Аналогічну позицію висловив Європейський Суд з прав людини в справі Winterwerpv. The Netherlands, від 24 жовтня 1979, SeriesAno. 33, S:37. Високий Суд висловив думку, для того щоб були дотримані вимоги законності позбавлення свободи в сенсі ст. 5 S: 1 (е) Конвенції, повинні бути дотримані три основних принципи: По-перше, госпіталізована особа має бути визнана з точки зору об'єктивних медичних показників такою, що страждає на психічне захворювання, за виключенням невідкладної психіатричної допомоги. По-друге, захворювання має бути такого ступеню, щоб вимагати недобровільної госпіталізації. По-третє, захворювання повинно продовжуватись на протязі періоду госпіталізації. З наявних у справі матеріалів вбачається, що [PERSON] має документально закріплену історію психічної проблеми перед госпіталізацією, неодноразово проходила лікування в психіатричних закладах. На час огляду психічний статус [PERSON] дозволив комісії лікарів - психіатрів дійти до висновку, що хвора недоумкова, слабодуха, дезорієнтована, інтересу ні до чого не має. Періодично дратівлива, конфліктна, себе не обслуговує, обслуговується медичним персоналом, Бездіяльна та безініціативна.. Суд приходить до висновку, що в сенсі положень ч.ч. 1, 4 ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» такі дії комісії лікарів - психіатрів є правомірними, і засновані на законі. Висновок комісії лікарів-психіатрів містить певні посилання, які, у сукупності з іншими встановленими обставинами справи, дають суду підстави вважати, що у [PERSON] наявне психічне захворювання, і у суду не має сумнівів в правильності висновків комісії лікарів - психіатрів, в зв'язку із чим суд вважає, що стан здоров'я [PERSON] вимагає невідкладної психіатричної допомоги. Таким чином, у суду не має сумнівів у подоланні презумпції психічного здоров'я, яка гарантована [PERSON] положенням статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», оскільки наявність розладу її психічного здоров'я повністю встановлена і доведена належними та допустимими доказами, які зібрані по справі. Відповідно до ст. 346 ЦПК України суд залежно від встановлених обставин ухвалює рішення про задоволення заяви про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу, або відмовляє в її задоволенні. У Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об'єднаних Націй «Принципи захисту осіб з психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» від 18 лютого 1992 року № 46/119 визначено, що примусова госпіталізація чи затримання пацієнтів спочатку має відбуватись на короткий строк, встановлений національним законодавством, для обстеження і попереднього лікування до розгляду такої госпіталізації чи затримання контрольним органом, яким має бути суд чи інший незалежний та безсторонній орган (принципи 16,17). Парламентська Асамблея Ради Європи у Рекомендаціях з психіатрії та прав людини від 01 січня 1994 року № 1235 передбачила, що рішення про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу має ухвалюватися суддею з встановленням часових меж такої госпіталізації (пункт 7). Визначаючи часову межу госпіталізації [PERSON] суд виходить з того, що в судовому засіданні лікар довів, що термін лікування даного пацієнта, з урахуванням обставин та ступеня його захворювання, має бути максимальним, і саме такий термін лікування, можливо, призведе до покращення психічного стану здоров'я хворої. У суду не має сумнівів в необхідності лікування [PERSON] Однак, слід роз'яснити, що в силу ч. 3 ст. 18 Закону України «Про психіатричну допомогу» виписка особи, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу в примусовому порядку, здійснюється за рішенням комісії лікарів-психіатрів (тобто це рішення може бути прийнято у будь-який проміжок часу встановленої часової межі госпіталізації особи), або за рішенням суду про відмову в продовженні такої госпіталізації. Крім того, клопотання про припинення госпіталізації в примусовому порядку можуть направлятись до суду особою, яку було госпіталізовано в примусовому порядку, або її законним представником через кожні три місяці з часу ухвалення судом рішення про продовження такої госпіталізації. Рішення підлягає негайному виконанню (ст. 430 ЦПК України). На підставі викладеного,

Outcome: approved