Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-11 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання кредитного договору недійсним. Позов мотивований тим, що 15.07.2013 року за заявою [PERSON] № 004-01505-150713 йому було видано кредитну картку по тарифному пакету «Кредитна картка № 1 Еволюція Лояльна», відкрито картковий рахунок та встановлено ліміт кредитної лінії на рахунку в сумі 30 000, 00 гривень із пільговим періодом кредитування безкоштовно до 55 днів під 0, 0001 % за умови погашення всієї суми заборгованості до 25 числа наступного місяця після виникнення заборгованості. Вважаючи свою заборгованість погашеною в квітні 2015 року, позивач звернувся із заявою про отримання виписки по рахунку. Після отримання такої виписки [PERSON] дізнався про порушення відповідачем його прав та законних інтересів. Зокрема, обіцянка банку про безкоштовне надання кредиту на 55 днів є обманам [PERSON] як споживача, що пояснюється нарахуванням [PERSON] 549, 95 гривень процентів за користування кредитом 31.07.2013 року, тобто по спливу лише 15 днів. В подальшому сума неправомірно нарахованих процентів в розмірі 549, 95 гривень була неправомірно утримана з [PERSON] під час погашення ним основної суми заборгованості по тілу кредиту, що призвело до неправомірного здорожчання кредиту всупереч погодженим та підписаним умовам щодо пільгового періоду користування ним. Окрім того, ПАТ «Дельта Банк» було допущено порушення та невиконання норм Закону України «Про захист прав споживача» в частині недотримання істотних умов, обов'язкових для кредитних договорів, а також не надано позивачу розпис сукупної вартості кредиту. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із позовною вимогою про визнання кредитного договору № 004-01505-150713 від 15.07.2015 року недійсним. В судовому засіданні представник позивача уточнив вимоги, в зв'язку із допущенням позивачем описки в прохальній частині позовної заяви щодо дати укладення кредитного договору. Представник позивача просив суд визнати кредитний договір № 004-01505-150713 від 15.07.2013 року недійсним. Позовні вимоги підтримав в повномуобсязі, аргументуючи мотивами викладеними в позовній заяві, та просив задовольнити. Представник відповідача заперечував щодо задоволення позову та надав суду письмові заперечення. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 15.07.2013 року [PERSON] звернувся до відповідача із завою № 004-01505-150713 в якій висловив пропозицію укласти із ним договір на умовах, визначених в цій пропозиції та відповідно до Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк». Згідно п. 2.1. вище вказаної заяви моментом прийняття (акцепту) банком пропозиції [PERSON] щодо укладення договору, а отже моментом укладення договору на умовах, описаних в пропозиції та Правилах, вважатиметься дата відкриття банком рахунку, визначеного в п. 2.1. частини 2 цієї пропозиції. Згідно ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Судом встановлено, що ПАТ «Дельта Банк» було відкрито позивачу поточний рахунок з використанням платіжної картки та встановлено ліміт кредитної лінії на рахунку в сумі 30 000, 00 гривень зі строком кредитування 364 днів з можливістю пролонгації та видано кредитну карту по тарифному пакету «Кредитна картка № 1 Еволюція Лояльна» (п. 11 заяви). (а.с. 9-11) Таким чином, відповідач 15.07.2013 року прийняв пропозицію позивача щодо укладення із ним кредитного договору. Тарифами на обслуговування платіжних карток Тарифний пакет «Кредитна картка № 1 Еволюція Лояльна» передбачено, що держатель зобов'язаний щомісяця погашати частину заборгованості у вигляді Обов'язкового мінімального платежу, що складається із частки обов'язкового погашення тіла кредиту, нарахованих процентів за кредит (тариф 1.6.1/1.6.2), процентів за недозволений овердрафт (тариф 1.6.4), штраф за прострочену заборгованість (тариф 3.1) та суми заборгованостей минулих періодів. (а.с. 10) Також, умовами надання кредитної картки по тарифному пакету «Кредитна картка № 1 Еволюція Лояльна» та тарифами на обслуговування даної картки передбачено пільговий період кредитування безкоштовно до 55 днів під 0, 0001 % за користування кредитною лінією, за умови погашення всієї суми заборгованості до 25 числа наступного місяця після виникнення заборгованості. (а.с. 9-10) З виписку по рахунку [NUMBER] відкритого на ім'я [PERSON] вбачається, що банком було здійснено нарахування відсотків в розмірі 549, 95 гривень за період з 15.07.2013 року по 31.07.2013 року. (а.с. 12-17) Позивач вважає, що нарахування таких відсотків є порушенням умов кредитного договору № 004-01505-150713 від 15.07.2013 року,шляхом введення його в оману стосовно умови про пільгове кредитування безкоштовно до 55 днів. В статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» зазначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. У відповідності до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 цієї глави («Позика»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самі кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, як зазначено у ч. 1 ст. 628 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ звернув увагу в п. 14 Постанови Пленуму від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» на те, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин 1, 3-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Верховний суд України в Постанові Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 звернув увагу на те, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Таким чином, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Крім того, відповідні обставини наявності умислу, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману, і сам факт обману, повинна довести сторона, яка введено в оману. Згідно ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживача» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики (нечесна підприємницька практика включає в себе: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції: будь-яку діяльність (або бездіяльність) що вводить споживача в оману або є агресивною), є недійсними. Позивач та його представник просять суд визнати договір недійсним посилаючись на норми статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживача» та ч. 1 ст. 230 ЦК України. Позивач вважає, що причиною введення його в оману при укладанні кредитного договору стало порушення банком вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки позивач не був повідомлений банком в письмовій формі про умови кредитування, а також про орієнтовну сукупну вартість кредиту, а тому не міг передбачити можливі ризики при укладанні даного правочину. Однак, як вбачається з матеріалів справи [PERSON] добровільно виявив бажання скористатися послугами банку та укласти кредитний договір звернувшись 15.07.2013 року до банку із заявою № 004-01505-150713 про отримання кредитної картки. Згідно п. 2.5 частини 3 заяви № 004-01505-150713 від 15.07.2013 року позивач підтвердив, що до підписання цієї пропозиції він був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування Рахунок та орієнтовну сукупну вартість кредиту, відповідно до законодавства України. Відповідно до п. 8 та 9 частини 3 заяви № 004-01505-150713 від 15.07.2013 року позивач підтвердив, що отримав від банку інформацію зазначену в частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та примірник Правил та Тарифів в дату підписання цієї пропозиції. Крім підпису на заяві № 004-01505-150713 від 15.07.2013 року підписи позивача містяться також на умовах надання кредитної картки по тарифному пакету «Кредитна картка № 1 Еволюція Лояльна» та тарифах на обслуговування платіжних карток по тарифному пакету «Кредитна картка № 1 Еволюція Лояльна», що додатково свідчить про ознайомлення [PERSON] з ними. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однієї із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним, на що також звернув увагу Верховний Суд України в Постанові Пленуму № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Таким чином, суд вважає, що при укладенні кредитного договору № 004-01505-150713 від 15.07.2013 року позивач діяв вільно, виходячи з власних інтересів, прийняв рішення про вибір контрагента та про вступ з ним в договірні відносини, на власний розсуд з контрагентом визначив характер договору, який вони уклали, його умови (зміст), в тому числі порядок видачі та погашення кредиту. Доводи позивача, що йому не було вручено оригінал другого примірника кредитного договору від 15.07.2013 року, жодним чином не підтверджуються, при тому, що позивачем при зверненні до суду було надана заяву, тарифи та умови, отже вони ним були отримані. Судом також враховано, що невірне нарахування відсотків за користування кредитом, на яке посилається позивач та його представник як на одну із підстав для визнання кредитного договору недійсним, не можна вважати підставою для визнання недійсним договору. Крім того, судом звернуто увагу на те, що умовами надання кредитної картки по тарифному пакету «Кредитна картка № 1 Еволюція Лояльна» та тарифами на обслуговування даної картки передбачено пільговий період кредитування не 55 днів безкоштовно, а «до 55 днів» і у випадку непогашення/часткового погашення заборгованості по кредитній лінії протягом пільгового періоду, банк здійснює перерахунок процентів на залишок кредитної заборгованості в день закінчення пільгового періоду за процентною ставкою, визначеною у п. 1.6.2. Тарифів. Отже, твердження позивача та його представника щодо введення його в оману та несправедливості положень договору є безпідставними, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач та його представник, пред'явивши вимогу про визнання недійсним кредитного договору, не довели наявність підстав передбачених ст. 203 ЦК України для визнання його недійсним на підставі ст. 215 ЦК України. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, об'єктом захисту є порушене право чи інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного захисту. Однак, судом не встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, згідно ст. 60 ЦПК України. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню, оскільки є необґрунтованим та недоведеним, враховуючи вище викладене. На час звернення до суду позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного та

Outcome: dismissed