Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

В червні 2015 року до Соломянського районного суду м. Києва звернувся із позовною заявою [PERSON] до [PERSON] в якій просив визнання договору дарування недійсним та визнати в рівних частинах право власності на квартиру [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовував тим, що при даруванні квартири були порушенні його законні права на житло, що про договір дарування укладений між його дружиною та племінницею - [PERSON] дізнався лише з матеріалів, що були подані до судової повістки - повідомлення у справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач вважав, що у 2004 році квартира за адресою: [ADDRESS] була продана його племінницею сім'ї позивача та Відповідача і він таким чином має право на ? квартири відповідно до законодавства України. Позивач стверджував, що ним та Відповідачем з сімейного бюджету було сплачено вартість вказаної квартири до 2009 року і відповідно Позивач не знав про те, що насправді був укладений договір дарування квартири, а не договір купівлі - продажу. Позивач стверджує , що Відповідач жодного разу не показувала Позивачеві договір дарування, допоки Відповідач не звернулася до суду з позовною заявою про визнання особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В судовому засіданні представник Позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав зазначених в позові, просив суд позов задовольнити. Представник Відповідача [PERSON] проти позову заперечувала, зазначаючи, що позовні вимоги [PERSON] являються незаконними, безпідставними та не обґрунтованими , крім того Позивачем не надано суду необхідних належних та допустимих доказів в рахунок укладення договору дарування для приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу квартири, не було надано належних та допустимих доказів з приводу того, що начебто подружжя Позивача та Відповідача виплачували Дарувальнику вартість квартири. Судом встановлено, що 05 грудня 1998 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON], що підтверджено копією Свідоцтва про одруження [NUMBER] 18 червня 2015 року шлюб між Позивачем та Відповідачем розірвано на підставі Заочного рішення Солом'янського районного суду м. Києва. 21 липня 2004 року [PERSON] прийняла в дар від своєї племінниці [PERSON] квартиру, загальною площею 52, 3 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Судом встановлено, що Договір дарування укладено між Відповідачем та [PERSON] в присутності представника Позивача [PERSON] Протягом всього часу розгляду справи в суді, позивачем в порушення положень ст. ст. 57-60 ЦПК України не було надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування вимог про визнання договору дарування недійсним. Не було доведено укладення удаваного правочину, представником Позивача не надано будь- -якого підтвердження яка сума була сплачена за квартиру, кому передавалися гроші, заявлені свідки не бачили факту передачі грошей за вище зазначену квартиру, Дарувальник протягом всього часу починаючи з 2004 року по сьогоднішній день не виявила бажання розірвати даний Договір, або визнати його недійсним. А враховуючи те, що рідний брат та племінниця Позивача знали про укладення саме Договору дарування існує велика ймовірність, що Позивач також знав про цей факт. Таким чином, у суду відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача про визнання договору дарування недійсним. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог про визнання за позивачем права власності на ? частину квартири, що знаходиться за адресою: : [ADDRESS]. У відповідності до ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Outcome: dismissed