Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

В червні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до КП «Вінницький обласний молодіжний центр праці», за участю третьої особи на стороні відповідача - Вінницької обласної Ради про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 131) просив суд стягнути з КП «Вінницький обласний молодіжний центр праці» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у сумі 17792,00 грн., компенсацію за невикористану відпустку у сумі 4645,31 грн., середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку у сумі 66084,72 грн. без урахування податків та інших обов`язкових платежів; стягнути витрати на професійну правничу допомогу 12852,03 грн., понесений судовий збір в сумі 908 грн. Позовні вимоги мотивані тим, що [PERSON] працював на посаді головного інженера комунального підприємства «Вінницький обласний молодіжний центр праці» з 28.02.2019 по 26.02.2020 (звільнено із займаної посади за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України). Починаючи із листопада 2019 року відповідачем було припинено виплату позивачу заробітної плати. В порушення вимог ст. 116 КЗпП України у день звільнення [PERSON] не було проведено виплату всіх належних сум, внаслідок відсутності грошових коштів. На момент звільнення та на неодноразові звернення позивача довідку - розрахунок заборгованості та всіх виплат, які підлягають сплаті на дату звільнення [PERSON] не надано. Виходячи із розрахунків [PERSON] , що узгоджується із даними довідки із реєстру застрахованих осіб за Формою ОК - 5 відповідач повинен сплатити заборгованість із заробітної плати за період з 01.11.2019 по 26.02.2020 у сумі 17792,00 грн. та компенсацію за невикористану відпустку за період з 01.03.2019 по 26.02.2020 у сумі 4645,31 грн. Крім того, на день пред`явлення позову до суду сума середнього заробітку, який відповідач зобов`язаний сплатити на користь [PERSON] за час затримки розрахунку складає 66 084,72 грн. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Бевз О.І. позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав викладених у позові. Представник відповідача - адвокат Грушко Ж.В. в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, пославшись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву та не заперечила щодо стягнення з КП «Вінницький обласний молодіжний центр праці» на користь [PERSON] заборгованості із заробітної плати у розмірі 17792,00 грн., компенсації за невикористану відпустку у сумі 4645,31 грн. Суду пояснила, що не погоджується із порядком обчислення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку у сумі 66084,72 грн., оскільки при загальному розмірі несвоєчасно виплаченої грошової компенсації за невикористані дні відпустки та заборгованості по невиплаченій заробітній платі в сумі 22437,31 грн, з відповідача належить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 66084,72 грн, що істотно, у майже три рази перевищує розмір несвоєчасно виплачених сум. Таким чином, з урахуванням принципу розумності, справедливості, співмірності, вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу в розмірі 22432,8 грн з урахуванням істотності частково несвоєчасно виплачених сум в порівнянні із середнім заробітком позивача. Зазначила, що якщо суд прийде до висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому просила врахувати визначені постановою ВП ВС від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц критерії для зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Крім того, відповідач не погоджується із позовними вимогами позивача щодо стягнення витрат на правову допомогу адвоката в сумі 12852 грн., оскільки вважає, що вказана сума витрат є необґрунтованою, так як в обґрунтування позовних вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу позивачем надано лише акт надання послуг з правової допомоги від 07.06.2021 на суму 6200 грн., тому вважає, шо решта заявленої в позовних вимогах до відшкодування суми у вигляді 10% від задоволеної судом до стягнення суми в розмірі 8852,20 грн. є на даний час необґрунтованою. Представник третьої особи на стороні відповідача - Вінницької обласної Ради Сенів А.М. позовні вимоги визнав частково, не заперечив щодо стягнення з КП «Вінницький обласний молодіжний центр праці» на користь [PERSON] заборгованості із заробітної плати в розмірі 17792,00 грн. та компенсацію за невикористану відпустку у сумі 4645,31 грн. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] працював на посаді головного інженера комунального підприємства «Вінницький обласний молодіжний центр праці» з 01.03.2019 по 26.02.2020 (звільнено із займаної посади за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України), що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 5-7). З матеріалів справи вбачається, що 05.04.2021 представником позивача було направлено адвокатський запит до КП «Вінницький обласний молодіжний центр праці» про надання копії наказу про звільнення [PERSON] , довідки про розмір заробітної плати за останні 6 місяців, довідки про розмір заборгованості по виплаті заробітної плати на момент звільнення, компенсацію за невиплачену відпустку, інші види виплат, що підлягали виплати на дату звільнення (а.с. 14). Крім того, 23.04.2021 було направлено лист голові Вінницької обласної Ради від 23.04.2021 з проханням надати інформацію про місцезнаходження КП «Вінницький обласний молодіжний центр», уповноважену на вчинення представництва від імені підприємства особу, актуальні (робочі) телефонні номери, інші засоби зв`язку (а.с. 16) на який отримано відповідь від 29.04.2021, відповідно до якої за вказаним ідентифікаційним кодом юридичної особи 34886970 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зареєстроване комунальне підприємство «Вінницький обласний молодіжний центр праці», місцезнаходженням підприємства є: Україна, 21001, м. Вінниця, вулиця 50-річчя Перемоги, будинок 7, офіс 230. Засоби зв`язку: телефон (0432) 69-12-74, електронна пошта [INFO]. (а.с.17). На день звільнення [PERSON] розрахунок із ним проведено не було. Вказані обставини не заперечувалися відповідачем та не були спростовані іншими доказами у справі. Згідно відзиву на позовну заяву та наданих пояснень в судовому засіданні представника відповідача - адвоката Грушко Ж.В. встановлено, що відповідач визнає позовні вимоги в частині стягнення з КП «Вінницький обласний молодіжний центр праці» на користь [PERSON] заборгованості із заробітної плати у розмірі 17792,00 грн., компенсації за невикористану відпустку у сумі 4645,31 грн. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх належних йому сум здійснюється у день звільнення. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В статті 238 КЗпП України зазначено, що при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Тому суд вважає, що з КП «Вінницький обласний молодіжний центр праці» підлягає стягненню на користь [PERSON] заборгованість із заробітної плати у розмірі 17792,00 грн., компенсація за невикористану відпустку в сумі 4645,31 грн. Аналіз положень ст. ст. 116-117 КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. В позовній заяві представник позивача крім іншого, просила стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 66084,72 грн. за період з 26.02.2020 по 31.05.2021, надавши відповідний розрахунок середнього заробітку. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових). У п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 зазначено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. У відповідності до п.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Для розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача в сумі 66084,72 грн., суд вважає за можливе виходити з представлених позивачем відомостей, згідно з якими середня заробітна плата за 1 день [PERSON] до дня його звільнення з роботи склала 211,81 грн., кількість днів - 312 календарних дні (211,81 грн. х 312 календарних днів). Проаналізувавши наданий представником позивача розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 66084,72 грн., суд бере його до уваги як такий, що відповідає вимогам закону та матеріалам справи і також враховує, що відповідач не заперечував вказаного розрахунку позивача, а лише вважає, що така компенсація повинна бути адекватною та відповідати принципу співмірності, тобто повинна бути меншою. КП «Вінницький обласний молодіжний центр праці» зазначало, що якщо суд прийде до висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому просило врахувати визначені постановою ВП ВС від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц критерії для зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Суд враховує, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбачений статтею 117 КЗпП України. У постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16, та зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. У даній справі встановлено, що Комунальне підприємство «Вінницький обласний молодіжний центр праці» створене відповідно до рішення 7-ї сесії Вінницької обласної Ради 5-го скликання від 29.12.2006 року і є об`єктом права спільної власності територіальних громад області, управління яким здійснюється Вінницькою обласною Радою. Центр створений з метою сприяння соціальному становленню та розвитку молоді, забезпечення прав та інтересів молодих громадян на ринку праці, працевлаштування молоді, у тому числі соціально-незахищених категорій. Витрати на утримання Центру здійснюються за рахунок власної господарської діяльності (а.с. 59-66). Розпорядженням Вінницької обласної Ради №51 від 05.03.2020 року виконання обов`язків директора Центру покладено з 06.03.2020 року на Майструка О.О. (а.с. 67). В судовому засіданні представник відповідача пояснювала, що невиплата заробітної плати позивачу та іншим працівникам Центру мала місце за керівництва Цетром іншою особою, яка також в даний час звільнена з роботи. Позивач працював при керівництві колишнього керівника. Наразі новим керівництвом вчиняються дії для виправлення таких обставин. Суд, приймаючи до уваги висновки ВП ВС у справі №761/9584/15-ц та з урахуванням зазначених вище обставин, беручи до уваги, що розмір середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні майже втричі перевищує заборгованість по заробітній платі, та зважаючи на позицію відповідача при розгляді справи щодо наявності підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вважає за можливе зменшити розмір середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні до розміру 33042,36 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із пунктом 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позовні вимоги про стягнення заборгованості із невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку задоволені судом і позивач був звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду із цими позовними вимогами, тому згідно зі ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 908,00 грн. Крім того, оскільки позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково (на 50%), тому необхідно стягнути з КП «Вінницький обласний молодіжний центр праці» на користь [PERSON] 454,00 грн. понесеного судового збору . Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи; a попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно із ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 141 ЦПК України, якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовному) розрахунку; якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми. У вказаній справі позовні вимоги задоволено частково. 29.03.2021 між адвокатом Бевз О.І. та [PERSON] було укладено договір про надання правничої допомоги №4 (а.с. 19). Інтереси позивача [PERSON] по цій справі у Вінницькому міському суді Вінницької області представляла адвокат Бевз О.І. згідно ордера адвоката серії ВН №175008 (а.с. 30). Відповідно до попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат стороною позивача було заявлено 12852,20 грн. витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 11-12). Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера №18 від 04.06.2021 позивачем [PERSON] було сплачено адвокату Бевз О.І. за надання правничої допомоги 4000 грн. (а.с. 22). Згідно Акту надання послуг з правової допомоги від 07.06.2021 (а.с. 21) за Договором про надання правової допомоги №4 від 29.03.2021 року визначено обсяг наданих послуг: консультація з питання стягнення заборгованості із заробітної плати 400 грн. за 1 консультацію: було надано 3 консультації - 1200 грн.; юридичний аналіз документів 1000 грн. за 1 годину: було витрачено 1 год. - 1000 грн.; підготовка та подання адвокатського запиту 250 грн.: було подано два запити - 500 грн.; підготовка позовної заяви, здійснення розрахунків заборгованості - 3500 грн., а всього 6200 грн. В п. Додатку №1 до Договору про надання правової допомоги №4 від 29.03.2021 в Акті надання послуг з правової допомоги від 07.06.2021 вказано, що 10% від задоволеної судом до стягнення суми - сплачується на момент стягнення грошових коштів, що становить 8852,20 грн. З викладеного слідує, що сума 8852,20 грн. -це по суті «гонорар успіху» адвоката у виді 10% від задоволеної судом до стягнення суми у випадку повного задоволення позовних вимог. У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху», зазначив, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55). За наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», Європейський суд з прав людини керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22.02.2005 у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v.Turkey, заява N 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18. Ключовим критерієм під час розгляду питання щодо можливості стягнення «гонорару успіху» у справі яка розглядається є розумність заявлених витрат. Тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат. Стягнення заявленої суми має співвідноситися із виконаною роботою щодо представництва інтересів у суді та досягнення обумовленого між сторонами успішного результату. Таким чином, враховуючи, процесуальну позицію відповідача у справі, а саме часткове визнання останнім позовних вимог, що вплинуло на обсяг вчинення необхідних процесуальних дій та вимагало мінімального докладання зусиль зі сторони представника позивача для отримання позитивного рішення, суд вважає, що визначений розмір - 8852,20 грн. не відповідає критерію розумності. Більше того, він є неспівмірним по відношенню до вартості правової допомоги у цій справі, яка становить 6200 грн. З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Враховуючи вартість правової допомоги у цій справі, яка становить 6200 грн., з яких позивачем фактично сплачено адвокату 4000 грн., часткове задоволення позовних вимог (в цілому на 63%), суд вважає, що необхідно стягнути з відповідача на користь позивача 4000 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що відповідає вимогам ч. 4 ст. 137 ЦПК України, а в стягнені решти суми зяавлених витрат на правову допомогу відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: partial