Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-17 00:00:00

В червні 2019 року позивачі звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Шевченківський районний відділ Державної виконавчої служби м.Київ Головного територіального правління юстиції в м. Києві. Згідно якого просили суд, звільнити з-під арешту усе нерухоме майно, що належить на праві власності [PERSON] , в тому числі з квартири (частки квартири) [ADDRESS] , який було накладено згідно постанови державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби у Шевченківському районі м. Києва про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 847741 від 13.1 1.2003 року та зареєстровано у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Першою Київською державною нотаріальною конторою; звільнити з-під арешту усе нерухоме майно, що належить на праві власності [PERSON] в тому числі з квартири (частки квартири) [ADDRESS] , який було накладено згідно постанови державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби у Шевченківському районі м. Києва про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 847741 від 13.11.2003 року та зареєстровано у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Першою Київською державною нотаріальною конторою; звільнити з-під арешту усе нерухоме майно, що належить на праві власності [PERSON] , в тому числі з квартири (частки квартири) [ADDRESS] , який було накладено згідно постанови державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби у Шевченківському районі м. Києва про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 847741 від 13.11.2003 року та зареєстровано у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Першою Київською державною нотаріальною конторою; звільнити з-під арешту усе нерухоме майно, що належить на праві власності [PERSON] , в тому числі з квартири (частки квартири) [ADDRESS] , який було накладено згідно постанови державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби у Шевченківському районі м. Києва про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 847741 від 13.11.2003 року та зареєстровано у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Першою Київською державною нотаріальною конторою. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 06 липня 1994 року є власниками квартири [ADDRESS] на праві спільної власності. Відповідно до Договору дарування частини квартири, посвідченого 28 серпня 2000 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С., зареєстрованого в реєстрі за № 4455. [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар 1/5 частину квартири [ADDRESS] . Відповідно до Договору дарування частини квартири, посвідченого 28 серпня 2000 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С., зареєстрованого в реєстрі за № 4457, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар 1/5 частину квартири [ADDRESS] . Таким чином, згідно інформаційної довідки КІІ «Київське міське БТІ» від 31 січня 2019 року КВ-2019 № 3314 на даний час співвласниками квартири [ADDRESS] є: [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 травня 2003 року у справі № 2-3268/2003 стягнуто з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] солідарно на користь [PERSON] 60374, 23 гри. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 07 серпня 2003 року у справі № 22-4253 Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 травня 2003 року у справі № 2-3268/2003 змінено, вказано у резолютивній частині про задоволення позовних вимог [PERSON] частково та зменшено розмір стягненої суми з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] солідарно на користь [PERSON] з 60374, 23 грн. до 35880, 25 грн. Ухвалою Верховного Суду України від 31 травня 2005 року у задоволенні касаційної скарги [PERSON] відмовлено. На підставі вищевказаних рішень судових інстанцій було видано виконавчий лист № 2-3268, й відкрито виконавче провадження ДВС Шевченківського району м. Києва. Постановою державного виконавця Відділу ДВС у Шевченківському районі м. Києва про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 847741 від 13 листопада 2003 року було накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а саме на квартиру [ADDRESS] , що належить їм на праві власності. 12 листопада 2003 року боржники [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] виконали рішення суду шляхом внесення на депозитний рахунок суми боргу в повному обсязі, в розмірі 35880, 25 грн. 11 грудня 2003 року винесена постанова про зняття арешту з майна боржників [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 18 грудня 2003 року винесена постанова про закінчення виконавчого провадження. Але незважаючи на наведені обставини, в даний час в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна є актуальний запис № 1471298 про арешт квартири [ADDRESS] , що належить на праві власності позивачам по справі, який був внесений на підставі Постанови державного виконавця Відділу ДВС у Шевченківському районі м. Києва від 13 листопада 2003 року. На звернення позивачів від 28 березня 2019 року до Шевченківського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ про зняття арешту з нерухомого майна квартири [ADDRESS] , останній Листом від 04 квітня 2019 року повідомив: станом на 04 квітня 2019 року у Відділі відсутні відкриті виконавчі провадження стосовно позивачів; не виявляється можливим встановити характер виконання та в процесі якого виконавчого документу державним виконавцем накладено арешт на квартиру; не виявляється можливим винесення постанови про звільнення майна з-під арешту у спосіб, визначений ЗУ «Про виконавче провадження». Таким чином, через наявність в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна арешту на нерухоме майно позивачів, останні позбавлені можливості вільно розпоряджатися своєю власністю - квартирою [ADDRESS] , тому порушується їх право власності, яке підлягає захисту в судовому порядку. Також позивачі позбавлені можливості вирішити питання про зняття арешту з нерухомого майна у позасудовому порядку, зокрема у спосіб визначений ЗУ «Про виконавче провадження». У зв`язку з чим, позивачі змушені звертатися з даним позовом до суду. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16 серпня 2019 року, у справі відкрито провадження та розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 18 грудня 2019 року закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до слухання по суті. Позивач та його представник в судовому засіданні, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення позовних вимог. Третя особа в судове засідання свого представника не направила, про час та дату розгляду справи повідомлялась належним чином. В клопотання від 11 жовтня 2019 року, третя особа просила проводити засідання без участі представника. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 06 липня 1994 року позивачі є власниками квартири [ADDRESS] на праві спільної власності (а.с.35). Відповідно до Договору дарування частини квартири, посвідченого 28 серпня 2000 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С., зареєстрованого в реєстрі за № 4455. [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар 1/5 частину квартири [ADDRESS] (а.с.36-37). Відповідно до Договору дарування частини квартири, посвідченого 28 серпня 2000 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С., зареєстрованого в реєстрі за № 4457, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар 1/5 частину квартири [ADDRESS] (а.с.38-39). Таким чином, згідно інформаційної довідки КП «Київське міське БТІ» від 31 січня 2019 року КВ-2019 № 3314 на даний час співвласниками квартири [ADDRESS] є: [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] (а.с.44). Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 травня 2003 року у справі № 2-3268/2003 стягнуто з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] солідарно на користь [PERSON] 60374, 23 грн. (а.с.45). Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 07 серпня 2003 року у справі № 22-4253 Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 травня 2003 року у справі № 2-3268/2003 змінено, вказано у резолютивній частині про задоволення позовних вимог [PERSON] частково та зменшено розмір стягненої суми з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] солідарно на користь [PERSON] з 60374, 23 грн. до 35880, 25 грн. (а.с.46). Ухвалою Верховного Суду України від 31 травня 2005 року у задоволенні касаційної скарги [PERSON] відмовлено (а.с.48). На підставі вищевказаних рішень судових інстанцій було видано виконавчий лист № 2-3268, і відкрито виконавче провадження ДВС Шевченківського району м. Києва. Постановою державного виконавця Відділу ДВС у Шевченківському районі м. Києва про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 847741 від 13 листопада 2003 року було накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а саме на квартиру [ADDRESS] , що належить їм на праві власності (а.с.49). 12 листопада 2003 року боржники [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] виконали рішення суду шляхом внесення на депозитний рахунок суми боргу в повному обсязі, в розмірі 35 880, 25 грн., що підтверджується відповідною квитанцією серії АА №189116 від 12 листопада 2003 року (а.с.50). Однак, в даний час в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна є актуальний запис № 1471298 про арешт квартири [ADDRESS] , що належить на праві власності позивачам по справі, який був внесений на підставі Постанови державного виконавця Відділу ДВС у Шевченківському районі м. Києва від 13 листопада 2003 року. Приписами ч. 1 та п. 3 ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Аналогічні положення наведені й в п.3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 за №512/5. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 16 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати відновлення свого порушеного права, в даному випадку - звільнення з-під арешту майна, яке належить йому на праві власності. Між тим, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивачів, внаслідок чого вони позбавлені змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку позовна заява підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивачів підлягають стягненню судові витрати, понесені останніми, які складаються з судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved