Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

В травні 2020 позивач звернувся до Святошинського районного суду м.Києва з позовом про стягнення заробітної плати, заміну причини звільнення, виплату вихідної допомоги, визнання порушення авторського права і виплату компенсації. В обґрунтування позову зазначив, що 27.01.2020 був прийнятий на посаду редактора ТОВ «Кад Медіа». Директор запропонував умови роботи: випробувальний термін два місяці; оклад на період випробувального терміну 10 000,00 грн; після закінчення випробувального терміну, тобто після 27.03.2020, оклад становитиме 12 000,00 грн. В кінці випробувального терміну головний редактор [PERSON] запропонувала нові умови праці: оклад 6000,00 грн. Позивач на такі умови не погодився та просив розірвати трудовий договір на підставі ч.6 ст. 36 КЗпП України. Після переходу на дистанційний спосіб роботи, [PERSON] почала направляти позивачу повідомлення, в яких вимагала певний обсяг робіт, погрожуючи звільненням. Позивач вчасно направляв необхідний обсяг роботи, але значна кількість статей залишилась неопублікованою. 30.04.2020 позивач ознайомився з наказом про винесення йому догани. 04.05.2020 позивач направив відповідачу заяву про розірвання трудового договору на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП. В подальшому, його просили переписати заяву про звільнення на підставі ч.1 ст. 36 КЗпП. 08.05.2020 йому було передано трудову книжку з відміткою про звільнення на підставі ч.1 ст. 36 КЗпП і ознайомила з відповідним наказом. Після чого, ним було отримано лист про неможливість прийняття заяви про звільнення на підставі ч.1 ст. 36 КЗпП. Гроші йому перераховували виходячи з окладу 10 000,00 за місяць без вихідної допомоги, тобто повністю порушили домовленості. Окрім того, зазначає, що друга частина його роботи «Матеріальна відповідальність працівника» була опублікована в журналі «Агро-PRO» без укладання договору і залишилась без оплати. Звертає увагу, що є внутрішньо переміщеною особою і норми відносно випробувального терміну були застосовані до нього неправомірно. На підставі викладеного, просив зобов`язати відповідача здійснити перерахунок заробітної плати з розрахунку 12000,00 грн, перерахувавши різницю на банківську картку позивача; зобов`язати відповідача замінити причину його звільнення на ч.3 ст. 38 КЗпП; зобов`язати відповідача здійснити виплату вихідної допомоги у розмірі 36000,00 грн на підставі ст. 44КЗпП; зобов`язати відповідача опублікувати в найближчому журналі дані про допущені порушення авторського права і текст судового рішення щодо цього порушення та виплатити компенсацію у розмірі 50 000,00 грн. Згідно з ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 01.06.2020 позов залишено без руху. Після усунення позивачем недоліків, провадження у справі було відкрито на підставі ухвали від 15.06.2020. В подальшому від представника відповідача до суду надійшов відзив, в якому представник зазначив, що 27.01.2020 позивачем було видано наказ №КМ-27012020/4 про прийняття на роботу позивача, в якому було обумовлено двомісячний випробувальний термін та оклад 10 000,00 грн. Позивач з наказом був ознайомлений, зауважень щодо запровадження випробувального терміну він не висловив, про те, що є внутрішньо-переміщеною особою - не повідомив. Про наявність у позивача такого статусу відповідач дізнався 29.04.2020, отримавши від позивача електронною поштою скан копію довідки від 06.11.2018 про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи. 05.05.2020 позивачем було подано заяву з пропозицією про звільнення за угодою сторін з 08.05.2020, на підставі якої було видано наказ про звільнення №05052020/22. У такому випадку відсутні підстави для нарахування позивачу вихідної допомоги, передбаченої ч.1 ст. 44 КЗпП. Щодо порушення авторських прав позивача відповідач зазначає, що відповідно до посадової інструкції редактора з питань агропромислового комплексу та трудового права журналу «АгроPRO», одним з посадових обов`язків редактора є самостійна підготовка статей до друку. Виходячи з цього, підготовлена позивачем стаття у випуску №7 є безпосереднім виконанням ним своїх трудових обов`язків, тому це не потребує окремої винагороди. Випуск №7 підписано до друку 01 квітня 2020р., тобто в час, коли між позивачем та відповідачем існували трудові відносини. У відповіді на відзив, що надійшла на адресу суду 30.11.2020р., позивач зазначає, що твердження відповідача про те, що останній дізнався, що позивач є вимушено переміщена особа лише 29 квітня 2020 року є хибним. Оскільки при працевлаштуванні були представлені паспортні дані з зазначенням реєстрації у м. Донецьк, наголошував, що заяву від 03.05.2020 відповідач отримав 05.05.2020, при цьому вказує, що заяву про звільнення за власним бажанням відповідач отримав значно пізніше, вважає, що при звільненні були порушені вимоги чинного законодавства. Також позивач вказує, що підписував посадову інструкцію тільки на її останньому аркуші, відтак, вважає помилковим, що до посадових обов`язків редактора відноситься написання статей, наголошує на відсутності згоди на публікацію своєї статті. Позов просив задовольнити. Згідно з протокольною ухвалою від 08.02.2021 підготовче провадження у справі було закрито, за клопотаннями сторін, розпочато судовий розгляд справи по суті. В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав, викладених у ньому. Наголошував, що пункт 2.9 Посадової інструкції встановлює право, а не обов`язок редактора самостійно писати статті і у разі домовленості між сторонами, автор отримує за таку роботу авторську винагороду, в якості доказу послався на отримання ним оплати 04.03.2020 за раніше опубліковану статтю. Представник відповідача заперечив щодо невірного нарахування, вказав на відсутність заборгованості підприємства з виплати заробітної плати та законність звільнення позивача. Окрім того вказав, що отримані позивачем від відповідача кошти в березні 2020 року, окрім заробітної плати, були помилково виплачені. Наголошував на відсутності між сторонами авторського договору який має регламентуати питання такої винагороди. Суд, дослідивши пояснення сторін, письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою №0000645906 від 06.11.2018 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Згідно з штатним розписом ТОВ «КАД МЕДІА» від 27.12.2019 р., введеного в дію з 01 січня 2020 р. посадовий оклад редактора становить 10 000,00 грн. У заяві від 22.01.2020р. [PERSON] просить директора ТОВ «КАД МЕДІА» прийняти його на роботу на посаду редактора з окладом згідно з штатним розписом з 27.01.2020 р. Наказом Директора Товариства з обмеженою відповідальністю «КАД МЕДІА» №КМ-27012020/4 від 27.01.2020 р. прийнято [PERSON] на посаду редактора з 27.01.2020р. з випробувальним терміном 2 місяця з окладом 10 000,00 грн. Наказом Директора Товариства з обмеженою відповідальністю «КАД МЕДІА» №26042020/21 від 24.04.2020 р. оголошено догану редактору [PERSON] за невиконання посадових обов`язків в частині підготовки та здачі головному редактору статей у журнал «АгроPRO» №8 в обсязі передбаченому посадовою інструкцією. Позивачем долучено до позовної заяви копію заяви №2 від 03.05.2020 р. [PERSON] до директора ТОВ «КАД МЕДІА» [PERSON] про визнання догани, оголошеної в наказі №26042020/21 від 24.04.2020р. помилковою та розірвання 05.05.2020р. трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпПУ. Заяву підписано позивачем. На лист №2 від 03.05.2020 р. відповідачем надано позивачу повідомлення про відсутність підстав для розірвання трудових відносин за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. У заяві від 05.05.2020 [PERSON] просить директора ТОВ «КАД МЕДІА» звільнити його з 08.05.2020 р. за згодою сторін. Наказом Директора Товариства з обмеженою відповідальністю «КАД МЕДІА» №КМ-05052020/22 від 05.05.2020 звільнено редактора [PERSON] 08 травня 2020 р. з займаної посади за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, постановлено виплатити [PERSON] компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 27.01.2020 р. по день звільнення. Наказ підписано директором Товариства з обмеженою відповідальністю «КАД МЕДІА» та позивачем. В наказі наявна примітка про те, що позивач був ознайомлений з вказаним наказом 08.05.2020. Відповідно до записів трудової книжки [NUMBER] [PERSON] 28.05.2020 р. звільнений по ст. 36 п. 1 КЗпП України за згодою сторін на підставі наказу №05052020/22 від 05.05.2020. Згідно з п. 2.9 Посадової інструкції редактора з питань агропромислового комплексу та трудового права журналу «АгроPRO», до посадових обов`язків редактора відноситься самостійна підготовка статей до друку у журналі. Такий саме посадовий обов`язок передбачено в Посадовій інструкції редактора з питань оподаткування та бухгалтерського обліку. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам., посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород, встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Оскільки позивачу заробітну плату було нараховано за період роботи у встановленому штатним розписом ТОВ «КАД МЕДІА» розмірі, підстав для задоволення вимоги про здійснення перерахунку заробітної плати суд не вбачає. Як вбачається з наказу про прийняття позивача на посаду редактора, останнього прийнято із встановленням випробувального терміну - два місяці. Саме встановлення випробувального терміну суперечить ст.26 КЗпП України, яка забороняє встановлення випробувального терміну для внутрішньо переміщених осіб. Разом з цим, за твердженням представника відповідача, довідка про реєстрацію позивача у якості внутрішньо переміщеної особи була отримана відповідачем 29.04.2020, до цього часу, відповідачу було не відомо про наявність у позивача такого статусу. При цьому, як вбачається з матеріалів справи встановлення випробувального терміну не вплинуло на права позивача, оскільки його звільнення не пов`язано з випробувальним терміном, розмір заробітної плати встановлений на рівні штатного розпису, відтак, у даному випадку визначення позивачу випробувального терміну не призвело до порушення його прав. Щодо підстави звільнення, слід зазначити, що згідно з ч.3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. 03.05.2020 року позивачем було написано заяву, якою він просив розірвати 05.05.2020 трудовий договір між ним та ТОВ «КАД МЕДІА» на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП. Вказану заяву було направлено позивачем поштою на адресу [PERSON] , як приватної особи та отримано 05.05.2020, окрім того, позивач стверджує, що направляв заяву також на електронну адресу. При цьому, позивач не заперечує, що 05.05.2020 власноруч, без жодного примусу, написав іншу заяву про звільнення за згодою сторін. Проте, враховуючи, що відповідачем не були виконані обумовлені домовленості щодо виплати грошових коштів, він наголошує на його звільненні на підставі .3 ст. 38 КЗпП України Відповідач не заперечує факт отримання вказаної заяви, проте. Зазначає, що оскільки позивачем подано заяву про звільнення його за згодою сторін, його було звільнено на підставі п.1 ст. 36 . КЗпП України. Враховуючи те, що звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України кореспондує обов`язок роботодавця для виплати вихідної допомоги, передбачену ст.44 КЗпП України у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку, то і працівник, подаючи заяву про звільнення з таких підстав повинен її мотивувати належним чином, чого позивачем здійснено не було. Повторно позивачем написано заяву на ім`я відповідача, якою він просить звільнити його з 08.05.2020 р. за згодою сторін. Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення. У даному випадку, матеріалами справи підтверджується, що станом на день видання наказу про звільнення, у сторін існувала домовленість про припинення трудового договору за взаємною згодою; подана позивачем заява про звільнення на підставі п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України підтверджує волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; матеріали справи не містять інформації про те, позивач заявляв про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; окрім того, згода на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору також відсутня. Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Так, приписами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін. Вищевикладена позиція відповідає правовій позиції, висловленій в постанові Верховного Суду від 31.08.2020 у справі № 359/5905/18, провадження № 61-22851св19. Згідно з усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника (пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992). Судом не встановлено, що станом на момент складання заяви про звільнення за угодою сторін було відсутнє відповідне волевиявлення позивача про припинення трудового договору за зазначеною підставою, наступна зміна власного рішення позивача не впливає на чинність досягнутої домовленості з роботодавцем (без його згоди на таку зміну). В оцінці позову також враховано, що судами не встановлено обопільна згода відповідача, як роботодавця, та позивача, як працівника, на скасування угоди про звільнення позивача, а тому позивача було правомірно звільнено з роботи за згодою сторін. Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині зміни підстав для звільнення, а відтак, відсутні підстави для здійснення виплати вихідної допомоги у розмірі 36000,00 грн, яка виплачується внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39 КЗпП). Щодо порушення відповідачем авторських прав позивача та стягнення компенсації за використання частини роботи. Серед підстав для стягнення з відповідача компенсації за використання частини роботи, позивач зазначає вимоги ст.9, ч.1,2,3,5 ст. 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права». Відповідно до ст.9 Закону України «Про авторське право і суміжні права», частина твору, яка може використовуватися самостійно, у тому числі й оригінальна назва твору, розглядається як твір і охороняється відповідно до цього Закону. Статтею 15 Закону регламентовано питання майнових прав авторів на використання твору. Відповідно до положень ст. 435 ЦК України, первинним суб`єктом авторського права є автор твору. Згідно ч. 1 ст. 437 ЦК України авторське право виникає з моменту створення твору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 ЦК України, автору твору належать особисті немайнові права, встановлені статтею 423 цього Кодексу. Згідно вимог ст. 441 ЦК України використання твору є його опублікування (випуск у світ); відтворення будь-яким способом та у будь-якій формі; переклад; переробка, адаптація, аранжування та інші подібні зміни; включення складовою частиною до збірників, баз даних, антологій, енциклопедій тощо; публічне виконання; продаж, передання в найм (оренду) тощо; імпорт його примірників, примірників його перекладів, переробок тощо. Використанням твору є також інші дії, встановлені законом. При цьому, слід зазначити, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» визначено, що твір, створений автором у порядку виконання службових обов`язків відповідно до службового завдання чи трудового договору (контракту) між ним і роботодавцем є службовим твором. Відповідно до ст. 16 Закону, авторське особисте немайнове право на службовий твір належить його автору. Виключне майнове право на службовий твір належить роботодавцю, якщо інше не передбачено трудовим договором (контрактом) та (або) цивільно-правовим договором між автором і роботодавцем. За створення і використання службового твору автору належить авторська винагорода, розмір та порядок виплати якої встановлюються трудовим договором (контрактом) та (або) цивільно-правовим договором між автором і роботодавцем. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» № 5 від 04 травня 2010 року встановлено, що позивач повинен довести факт наявності в нього авторського права і (або) суміжних прав, факт порушення його прав відповідачем або загрозу такому порушенню, розмір шкоди (за винятком вимоги виплати компенсації), якщо вона завдана, та причинно-наслідковий зв`язок між завданою шкодою і діями відповідача. При цьому суду слід виходити із наявності матеріально-правової презумпції авторства. Відповідач, який заперечує проти позову, зобов`язаний довести виконання вимог Закону № 3792-XII при використанні ним об`єкту авторського права і (або) суміжних прав, а також спростувати передбачену цивільним законодавством презумпцію винного завдання шкоди. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ №14від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Судовим розглядом встановлено, що відповідно до п.2.9 Посадової інструкції редактора з питань агропромислового комплексу та трудового права журналу «АгроPRO», одним з посадових обов`язків вказано самостійну підготовку статей для друку у журналі. Позивач був ознайомлений з вказаною посадовою інструкцією, відтак, погодився на зазначений службовий обов`язок. Судовим розглядом встановлено відсутність між сторонами додаткових угод, контрактів щодо авторської винагороди, використання майнових, немайнових прав. Доказів зворотного суду не надано. Відтак, оскільки у даному випадку виключні майнові права на службовий твір належали відповідачу, вказаний твір було передано відповідачу в період наявності між сторонами трудових відносин, суд не вбачає підстав для встановлення факту порушення авторського права позивача, а відтак, підстави для стягнення компенсації за порушення авторського права у даному випадку також відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed