Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 14.06.2017 р. надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа: Володарський районний сектор управління Державної міграційної служби у Київській області, про виселення з житлового будинку та зняття з реєстрації місця проживання, в якій Позивач просить суд: виселити [PERSON], [INFO] з житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; зобов'язати Володарський районний сектор управління Державної міграційної служби у Київській області зняти [PERSON] з реєстрації місця проживання у житловому будинку, що знаходиться за названою адресою, зобов'язати Відповідача відшкодувати судові витрати. На обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] у позовній заяві зазначила, що вона є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] До складу її сім'ї входять ще три особи, які також зареєстровані у цьому будинку, а саме: невістка [PERSON], [INFO], онук [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO] (Відповідач у справі). Останній постійно вчиняє сварки та бійки, погрожує фізичною розправою своїй колишній дружині, що проживає разом з Позивачем, виносить майно, яке перебуває у спільному користуванні чи належить іншим членам сім'ї, розпоряджається ним на власний розсуд. Зазначені дії негативно впливають на всіх членів сім'ї, в тому числі й на її онука. У зв'язку із такою поведінкою неодноразово викликалася поліція, Відповідач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, в тому числі й за вчинення насильства в сім'ї. Крім того Відповідач жодним чином не приймає участі в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг. У зв'язку з наведеним Позивач вважає, що спільне проживання з Відповідачем, можливість його вільного доступу до належного їй будинку є нестерпним, і тому вона звернулася до суду з метою захисту її прав та законних інтересів, а також інтересів її сім'ї та просить суд виселити Відповідача з будинку на підставі частини першої статті 116, статті 157 Житлового кодексу України (далі - ЖК України). Ухвалою Володарського районного суду Київської області від 23.06.2017 р. відкрито провадження в справі та призначено справу до попереднього судового засідання на 18.07.2017 р., ухвалою від 18.07.2017 р. справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 08.08.2017 р., відкладене через неявку сторін на 22.08.2017 р., у засіданні оголошено перерву до 13.09.2017 р. У судовому засіданні Позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, надала пояснення ідентичні за змістом обставинам, викладеним у позовній заяві. Пояснила також, що Відповідач разом із своєю сім'єю (дружиною та сином) проживав у її будинку, в травні вони розлучилися, Відповідач покинув свою дружину, оскільки, починаючи орієнтовно з грудня 2016 року, фактично проживає зі своєю співмешканкою [PERSON] в [ADDRESS]. Час від часу Відповідач з'являється в її будинку, користується та виносить речі, при цьому вчиняє сварки та бійки, у зв'язку з чим неодноразово викликалася поліція. Представник Позивача додатково пояснила, що Відповідач періодично перебуває в належному Позивачеві на праві приватної власності будинку, там знаходяться його особисті речі, інструменти, трактор, витрат по утриманню майна Відповідач не несе, комунальні послуги не сплачує. При цьому робить неможливим спільне проживання та користування будинком для Позивача та інших членів сім'ї. Тому вважає наявними передбачені частиною першою статті 116, статтею 157 ЖК України підстави для виселення Відповідача з належного Позивачеві будинку та зняття його з реєстрації місця проживання за адресою цього будинку згідно зі статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Відповідач у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, зазначивши, що він у спірному будинку не проживає, проте там проживає його син, якого він відвідує, також там знаходиться його майно, в тому числі і трактор, зареєструвати нове місце проживання у співмешканки він не може, оскільки будинок у с. Матвіїха, де він фактично проживає орієнтовно з січня 2017 року не є власністю його співмешканки та ними орендується. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON], [INFO], яка є колишньою дружиною Відповідача, надала суду пояснення, ідентичні за змістом з поясненнями Позивача, зазначила, що зараз проживає в спірному будинку з матір'ю Відповідача та їх сином, Відповідач проживає в с. Матвіїха зі своєю новою співмешканкою, а коли приїздить до будинку матері постійно вчиняє сварки та бійки, у зв'язку з чим неодноразово викликалася поліція. Представник третьої особи Володарського районного сектору управління Державної міграційної служби у Київській області в судове засідання не з'явився, що не є перешкодою для судового розгляду даної цивільної справи. Суд, заслухавши пояснення сторін, представника Позивача, показання свідка, розглянувши позовну заяву і додані до неї документи, оцінивши наявні в справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого. З матеріалів справи та пояснень осіб, які беруть участь у справі, судом встановлено, що Позивач - [PERSON], [INFO], є власником житлового будинку, загальною площею 93,9 кв.м, житловою площею 74,1 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]., що підтверджується копією свідоцтва про право власності не нерухоме майно, серія [NUMBER] від 24.01.2009 р., виданого на підставі рішення виконавчого комітету Тадіївської сільської ради від 15.09.2008 р. № 27 (а.с. 11), а також копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно комунального підприємства Київської обласної ради «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації», серія [NUMBER], від 24.01.2009 р. № [NUMBER] (а.с. 12). Разом із Позивачем у зазначеному житловому будинку проживають [PERSON], [INFO], інвалід дитинства, яка є невісткою Позивача (колішня дружина Відповідача), та неповнолітній [PERSON], [INFO], який є онуком Позивача (син Відповідача), що підтверджено довідкою виконкому Тадіївської сільської ради Володарського району Київської області від 06.06.2017 р. № 295 (а.с. 13). Відповідач - [PERSON], [INFO], є сином Позивача та зареєстрований у її будинку за адресою: [ADDRESS], проте фактично проживає не в цьому будинку, а в іншому населеному пункті за адресою: [ADDRESS]., що підтверджено згаданою вище довідкою виконкому Тадіївської сільської ради (а.с. 13) та вбачається зі змісту самої позовної заяви, в якій зазначено адресу фактичного місця проживання Відповідача (а.с. 2). Ці обставини щодо зареєстрованого та фактичного місця проживання Відповідача підтверджуються також інформацією Матвіївської і Тадіївської сільських рад Володарського району Київської області, наданою на відповідні запити суду в порядку статті 122 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) (а.с. 32, 33). Отже, судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що Відповідач зі своєю колишньою дружиною розлучений з травня 2017 року, але вже кілька місяців (чи то з грудня 2016 року, чи з січня 2017 року, точно встановити не вдалося) фактично не проживає в спірному будинку. При цьому під час розлучення Відповідача з дружиною, яка залишилася проживати в будинку Позивача (матері Відповідача), поділ їх спільного майна не здійснювався, питання про місце проживання їх сина та/або обмеження Відповідача у спілкуванні із сином за місцем його проживання з матір'ю в будинку Позивача також не ставилося. За таких встановлених обставин суд не вбачає підстав для задоволення позову Позивача про виселення з її житлового будинку Відповідача, який фактично там не проживає, тим більше що, як вбачається з наданих суду пояснень Позивача та свідка, справжньою метою звернення Позивача до суду з даним позовом було не виселення Відповідача з її будинку, а зняття його з реєстрації місця проживання за адресою цього будинку та перешкодити йому з'являтися до будинку. Відтак, обраний Позивачем спосіб захисту її прав і законних інтересів не відповідає дійсним правовідносинам сторін і встановленим судом обставинам справи. Відповідно до частин першої, другої статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово; при цьому фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Разом з тим, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 316, частина перша статті 317 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою, четвертою, п'ятою, сьомої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов'язує; власник не може використовувати право власності, зокрема, на шкоду правам, свободам та гідності громадян; діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб (частина перша статті 383 ЦК України). За визначенням частини першої статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Нормами статті 405 ЦК України закріплено право членів сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, на користування цим житлом відповідно до закону; це право член сім'ї власника житла втрачає у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, Відповідач, будучи членом сім'ї (сином) Позивача як власниці спірного житлового будинку має право користуватися цим житловим будинком відповідно до закону. До того ж суд бере до уваги те, що в даному будинку проживає син Відповідача, з яким останній має право зустрічатися, будь-яких доказів щодо обмеження права Відповідача на зустріч із сином за місцем проживання сина суду не надано. Крім того, в спірному будинку знаходиться майно Відповідача, поділ якого після розірвання його шлюбу із [PERSON] у травні цього року не проведений. Водночас частиною першою статті 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зокрема, відповідно до статті 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу; виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно з частиною першою статті 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Для застосування цитованої норми ЖК України і виселення особи з житлового будинку необхідна, зокрема, сукупність таких умов: порушенням особою правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з нею в одній квартирі чи в одному будинку; систематичний характер таких порушень; вжиття щодо такої особи заходів запобігання і громадського впливу; безрезультатність цих заходів. Згідно з роз'ясненнями Верховного Суду України, викладеними в пункті 17 Постанови Пленуму від 12.04.1985 р. № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (з подальшими змінами), при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Як вбачається з доданої до позовної заяви довідки Володарського відділення поліції Сквирського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області від 31.05.2017 р. № 3962/109/1006/1/05/20-17, Відповідач за даними ІАС «Армор» притягувався до адміністративної відповідальності: 06.03.2017 р. за частиною першою статті 173-2 «Вчинення насильства в сім'ї» Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП); 09.02.2017 р. за статтею 183 КУпАП «Завідомо неправдивий виклик спеціальних служб»; 15.12.2016 р. за частиною першою статті 122 КУпАП «Перевищення встановлених обмежень швидкості руху, проїзд на заборонений сигнал регулювання дорожнього руху та порушення інших правил дорожнього руху» (а.с. 14). До позовної заяви також додано копію постанови Володарського районного суду Київської області від 14.03.2017 р. за результатами розгляду протоколу про адміністративне правопорушення серії [NUMBER] від 06.03.2017 р. (справа № 364/311/17, провадження № 3/364/62/17) про визнання винним [PERSON], [INFO], у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП, та накладення на нього адміністративного стягнення у виді 30 (тридцяти) годин громадських робіт. Разом з тим, матеріали позовної заяви містять копії двох висновків Володарського відділення поліції Сквирського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області від 29.03.2017 р. № 2311 та від 20.05.2017 р. № 364 по фактам повідомлення [PERSON] про вчинення щодо неї [PERSON] (Відповідач) неправомірних дій, проте згідно з даними цих висновків ознак будь-якого правопорушення, зокрема в діях Відповідача, встановлено не було (а.с. 18-20). Отже, матеріали справи містять докази лише стосовно одного встановленого в установленому законом порядку факту вчинення Відповідачем насильства в сім'ї (постанова Володарського районного суду Київської області від 14.03.2017 р.). Інших належних і допустимих доказів того, що Відповідач систематично руйнує чи псує житловий будинок Позивача, або використовує його не за призначенням, а так само належних і допустимих доказів того, що Відповідач систематично порушує правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, матеріали справи не містять і Позивачем не доведені. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги Позивача про виселення Відповідача з її будинку на підставі частини першої статті 116 ЖК України не підлягають задоволенню. Аналогічні правові позиції містяться також у рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляді цивільних і кримінальних справ (зокрема, ухвали від 09.09.2015 р. у справі № 6-16348св15, від 06.05.2016 р. у справі № 369/5584/15-ц, від 16.05.2016 р. у справі № 760/13040/15-ц, від 5.01.2017 р. у справі № 524/7494/15-ц, від 21.06.2017 р. у справі № 367/2027/16-ц). Вирішуючи позовні вимоги про зняття з реєстрації Відповідача з реєстраційного обліку, суд виходить з положень статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», якими передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Питання судових витрат Позивача на сплату судового збору суд вирішує на підставі норм статті 88 ЦПК України, що не передбачають стягнення з Відповідача судових витрат у разі відмови суду у задоволенні позову Позивача.

Outcome: dismissed