Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

Гайворонський районний суд звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про повернення та стягнення авансових платежів. Позов мотивовано тим, що 18.06.2013 року між нею та [PERSON] було досягнуто домовленості про відчуження житлового будинку, що знаходится у Кіровоградській області, м.Гайворон по вул.Воєводіна буд. 88. Сторонами була погоджена вартість, в розмірі 14000 доларів США (еквівалент 112000 грн.), обов'язки сторін, порядок, строки оплати та передачі майна. В користування будинок передавався позивачеві одразу після сплати частини завдатку. При цьому, сторони виходили з того, що будинок необхідно обладнати та визначили строки сплати коштів частками на протязі певного періоду. Одночасно був укладений письмовий документ - договір, у простій формі. В даний час відповідачу на його вимогу повернуто будинок, оскільки сторони не дійшли згоди щодо вартості будинку.. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просить суду задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач проти позову позивача заперечував, пояснив, що згоден повернути суму 89\~000 грн., які отримав у позивача, та вважає позовні вимоги щодо повернення суми еквівалентної 7500 доларів США необґрунтованими. Вислухавши пояснення сторін, даючи оцінку доказам по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних міркувань. Суд приходить до висновку, що за юридичними ознаками, 18.06.2013 року між сторонами укладено попередній договір купівлі продажу, який є нікчемним відповідно до закону. На підтвердження домовленості про купівлю-продажу житлового будинку сторонами складено письмовий документ - договір. Документом встановлено пряме волевиявлення відповідача про продаж батьківського будинку, який знаходиться в м.Гайворон, вул. Воєводіна 88 позивачу [PERSON] за 14 000 тисяч доларів США, які еквівалентні на час укладення угоди 112000 грн. та волевиявлення позивача купити будинок, що засвідчується оплатою авансу, в документі затверджено ціну, строк і умови виконання основного договору. Відповідно до положення ч.1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються в порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Відповідно до положень ст.ст. 655,657 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Таким чином, попередній договір також мав би укладатись у письмовій формі з нотаріальним посвідченням, але з певних обставин сторони обмежились розпискою. Такі дії сторін випливають із того, що у відповідача на той момент була зацікавленість отримати кошти і в той же час наявність перешкод для оформлення договору відповідно до вимог закону, а в позивача відповідно нагальна потреба в житлі. Такі обставини спонукали сторони до незвичного способу укладання договору, що врешті призвело до спору. Статтею 220 ЦК України встановлено наслідки недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення поговору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно з ч.ч.1,2 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все. що вона одержала на виконання цього правочину. З огляду на викладене, суд вважає позов в частині повернення отриманих коштів в якості завдатку(авансу) обґрунтованим та таким, який підлягає задоволенню в повному обсязі. Разом з тим, позовні вимоги щодо повернення грошових коштів гривнах, які б були еквівалентні доларам США є необґрунтованими, оскільки судом достовірно встановлено, що розрахунки проводились виключно в національній валюті. На підставі викладеного,

Outcome: partial