Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

В січні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] «Житловий Альянс» про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення коштів, посилаючись на те, що 18 січня 2006 року між ним та відповідачем був укладений договір № 003195 з додатками № 1,2 до договору, предметом якого є надання учаснику системи послуг на придбання товару в групі таких же учасників, а саме: сформувати групу учасників Системи; організовувати та проводити Розподіли Фонду групи щодо надання учаснику права на купівлю товару; здійснити оплату товару на користь учасника системи чи надати відповідну суму в позику. На виконання умов договору з лютого 2006 року по березень 2006 року ним було сплачено грошові кошти в загальній сумі 5051 гривень 12 копійок. В процесі виконання договору він зрозумів, що [PERSON] «Житловий Альянс» ввело його в оману, оскільки він сплачував кошти не за сам товар, а лише за можливість одержання права на купівлю товару. Відповідач без залучення власних коштів формував групу клієнтів, за рахунок інших учасників, залучених до умов діяльності системи «Альянс». Посилаючись на те, що укладений договір є нікчемним, порушує його права як споживача та укладений під впливом обману, просив стягнути з відповідача кошти в сумі 5051 гривень 12 копійок, сплачені ним на виконання умов вказаного договору. В судовому засіданні представник позивача не зявився, направивши на адресу суду заяву, в якій позов підтримав та просив розглянути справу у його відсутності. Представник відповідача позовні вимоги не визнав та пояснив, що відповідно до укладеного договору від 18 січня 2006 року сторони приступили до виконання його умов, а саме позивач сплатив реєстраційний платіж та один повний платіж, а [PERSON] «Житловий Альянс» сформувало групу учасників системи, включив до неї позивача та провів перший і наступні розподіли фонду. 22 липня 2009 року на адресу позивача було направлено лист, в якому йому повідомлялося, що в результаті несплати останнім більше ніж два повних платежів відповідно до п. 9.1 додатку № 2 до договору № 003195 від 18 січня 2006 року [PERSON] «Житловий Альянс» достроково припиняє дію вказаного договору в односторонньому порядку. Оскільки договір між сторонами був розірваний та позивач не сплатив більше двохмісячних платежів, то відповідно до п. 9.1 додатку № 2 до договору сплачені ним кошти не підлягають поверненню. Посилання позивача на укладання договору шляхом обману та нечесну підприємницьку діяльність відповідача шляхом створення пірамідальної схеми є безпідставним, оскільки сторони добровільно уклали договір між собою та приступили до його виконання, а в діяльності відповідача відсутні будь-які ознаки нечесної підприємницької діяльності та створення пірамідальної схеми. Крім цього, позивачем пропущено строк позовної давності, тому просив відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача та дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 18 січня 2006 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] «Житловий Альянс» було укладено договір № 003195 з додатками № 1,2 до договору, предметом якого є надання учаснику Системи послуг на придбання товару в групі таких же учасників, а саме: сформувати групу учасників Системи; організовувати та проводити Розподіли Фонду групи щодо надання учаснику права на купівлю товару; здійснити оплату товару на користь учасника системи чи надати відповідну суму в позику. На виконання умов договору 18 січня 2006 року позивач відповідно до банківської квитанції філії ВАТ «Вабанк» № ПН23990 сплатив реєстраційний платіж в розмірі 3600 гривень. Крім цього, 11 березня та 16 лютого 2006 року відповідно банківських квитанцій № К22/13 та К9/19 філії АППБ «Аваль» сплатив два щомісячні платежа в сумі 725 гривень 56 копійок. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочином). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень закріплених у ч.1 п.7, ч.3, ч.6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до п.7 ч.3 ст. 19 Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальних схем. При цьому в зазначеному Законі нормативне визначення поняття «пірамідальних схем» на надано, однак визначені ознаки, які відносять діяльність субєкта підприємництва до «пірамідальної схеми». Аналіз п.7 ч.3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» у розумінні цієї норми має такі обовязкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу та споживання товару. Таким чином, для класифікації «пірамідальної схеми» необхідна наявність усіх зазначених ознак. Відсутність вищевказаних ознак виключає можливість визнання схеми як «пірамідальної», тобто такою, що порушує норми чинного законодавства України. Так, пірамідальній схемі властива сплата за можливість одержання окремим учасником компенсації, яка повинна надаватися за рахунок залучення цим учасником схеми інших споживачів. У той самий час предметом договору сторін, укладеного в рамках функціонування системи придбання товару у групах «Альянс», є надання учаснику програми адміністративних послуг, у тому числі фінансового характеру, з метою придбання ним обєкта нерухомості. Відповідно до ст. 6 договору [PERSON] «Житловий Альянс» гарантує надання кожному учаснику системи права на купівлю товару, зазначеного в додатку № 1 до цього договору за умови виконання учасником системи усіх зобовязань за цим договором. Статтею 2 договору передбачено, що [PERSON] «Житловий Альянс» зобовязується надати послуги, спрямовані на придбання товару, зазначеному в додатку № 1 до даного договору. При цьому відповідно до ст. 1 додатку № 2 до договору поняття «право на купівлю товару» означає дозвіл, який наданий учаснику системи фірми в результаті проведення розподілу фонду групи на умовах передбачених даними договором. Водночас на підставі цього дозволу [PERSON] «Житловий Альянс» проводить оплату товару та організовує його передачу у власність учасника системи. Передбачені договором умови дозволяють учаснику сплачувати ціну товару невеликими щомісячними внесками, які названі в договорі «Чисті платежі». В статті 1 додатку до договору № 2 визначено поняття чистого платежу, відповідно до якого це частина ціни товару, розмір якого визначається шляхом ділення ціни товару на кількість платежів, зазначених у графіку платежів». Статтею 5 додатку № 2 до договору встановлено, що для отримання товару учасник системи повинен: 1) надати фірмі заяву про відрахування суми запропонованих в декларації чистих платежів від ціни товару зазначеної в додатку № 1; 2) сплатити фірмі адміністративний платіж чи надати заяву про відрахування адміністративного платежу від суми позики; 3) надати фірмі гарантії повної оплати платежів, передбачених договором та його додатками. Таким чином в догові передбачено, що споживач кожного місяця сплачує частину ціни товару. Споживач, який виконав усі умови угоди, має повне право вимагати від [PERSON] «Житловий Альянс» виконання свого зобовязання, а саме: оплатити продавцю вартість товару та передати товар споживачу, незалежно від того, чи сплачують кошти інші споживачі. Отже, за системою придбання товару у групах «Альянс» кожний з учасників, який належним чином виконує зобовязання за договором, отримує товар через механізм, передбачений в договорі, оскільки система функціонує таким чином, що кількість учасників групи, яким надається право на отримання товару, відповідає кількості товарі, які можна придбати за рахунок фонду групи, створеного за рахунок щомісячних внесків учасників групи. За таких обставин твердження позивача [PERSON] про те, що діяльність [PERSON] «Житловий Альянс» за договором сторін є функціонуванням «пірамідальної схеми», суперечить змісту п.7 ч.3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у звязку з відсутністю головних ознак «пірамідальної схеми» - безтоварність та сплати компенсації одним учасником за рахунок інших, оскільки за схемою придбання товарів у групах, придбають товар усі учасники за рахунок обєднання внесків кожного з них. Різниця між споживачами учасниками схеми є тільки в часі одержання товару кожним із них, за умови виконання своїх зобовязань. Крім того, для віднесення схеми до пірамідальної необхідно врахувати й інші норми чинного законодавства України, що регулюють спірні правовідносини, оскільки діяльність [PERSON] «Житловий Альянс» з адміністрування фінансових коштів підпадає під поняття «фінансова послуга». Відповідно до ч. 5 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Закон України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» визначає види господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, порядок їх ліцензування, встановлює державний контроль у сфері ліцензування, відповідальність субєктів господарювання та органів ліцензування за порушення законодавства у сфері ліцензування. Статтею 2 цього Закону в редакції, чинній на момент укладання оспорюваного договору, передбачалося, що ліцензування банківської діяльності, професійної діяльності на ринку цінних паперів, діяльності з надання фінансових послуг, зовнішньоекономічної діяльності, ліцензування діяльності галузі телебачення і радіомовлення, ліцензування у сфері електроенергетики та використання ядерної енергії, ліцензування у сфері освіти, ліцензування у сфері інтелектуальної власності, виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами, у сфері телекомунікації, будівництві здійснюються згідно з законами, що регулюють відносини у цих сферах. Пунктом 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (який був чинний на час укладання договору № 003195 від 18 січня 2006 року) визначено поняття фінансової установи. Зокрема, це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру у порядку, встановленому законом, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. Тобто, зазначеною статтею закріплено основні вимоги для віднесення юридичної особи до такої, що надає фінансові послуги, а сам Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» регулює відносини лише за участю учасників фінансових послуг. Згідно ст. 4 вказаного Закону фінансовими вважаються такі послуги: 1) випуск платіжних документів, платіжних карток, дорожніх чеків та/або їх обслуговування, кліринг, інші форми забезпечення розрахунків; 2) довірче управління фінансовими активами; 3) діяльність з обміну валют; 4) залучення фінансових активів із зобов'язанням щодо наступного їх повернення; 5) фінансовий лізинг; 6) надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту; 7) надання гарантій та поручительств; 8) переказ коштів; 9) послуги у сфері страхування та у системі накопичувального пенсійного забезпечення; 10) професійна діяльність на ринку цінних паперів, що підлягає ліцензуванню; 11) факторинг; 12) інші операції, які відповідають критеріям, визначеним у п.5 ч.1 ст.1 цього Закону. Враховуючи вище зазначене, на момент укладання сторонами оспорюваного договору надання послуг із адміністрування придбання товарів у групах законодавством не було віднесено до переліку видів фінансових послуг. Законом України від 02 червня 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (введено в дію з 09 січня 2012 року) внесено зміни до ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та доповнено п.11.1, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах. З аналізу Ліцензійних умов слід зробити висновок про те, що діяльність таких груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та/або послуг. Згідно з п.1.2 ч.1 Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. [PERSON] «Житловий Альянс» також зазначало, що на момент виникнення спірних правовідносин не було чинних ліцензійних умов для надання послуг із адміністрування придбаннях товарів у групах, у зв'язку з чим склалася ситуація, за якої діяльність із адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах була унеможливленою, оскільки Закон вимагає ліцензування такої діяльності, але механізм її видачі відсутній. Відповідно до додатку № 2 до договору система «Альянс» - це система придбання товарів, що базується на створенні груп покупців (учасників системи), метою якої є придбання учасником системи товару в порядку та на умовах передбачених цим Договором. Кожен укладений договір включається в групу, кожній сформованій групі надається порядковий номер, кожному учаснику системи - порядковий номер його в групі. Після формування групи учасників залучення інших учасників не відбувається. Право на отримання товару здійснюється в порядку, передбаченому договором (ст. 5 додатку №2 до договору), і відповідно до платежів, здійснених самим учасником, а не відповідно до платежів, здійснених іншими учасниками групи. Отже, отримання кожним споживачем товару здійснюється виключно відповідно до платежів, здійснених ним самим, і незалежно від платежів інших клієнтів відповідача. З наведеного вбачається, що законодавець розрізняє ознаки, що застосовуються до поняття «пірамідальна схема» та «придбання товарів у групах». Якщо перше є порушенням законодавства, то друге, за умови отримання відповідного дозволу та дотримання всіх встановлених вимог, є легітимною підприємницькою діяльністю. Такий висновок ґрунтується на головній ознаці відсутності «пірамідальної схеми» згідно з п.7 ч.3 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» - це товарність схеми, тобто передбачення надання споживачу товару в обмін на внесені ним кошти. Отже, якщо укладений сторонами правочин передбачає одержання споживачем необхідного йому товару, визначає умови (схему фінансування тощо), за яких такий товар може бути одержаний (у тому числі закріплює відповідні права та обов'язки сторін), то до такого правочину не може бути застосовано визначення «пірамідальної схеми». Наведене дозволяє стверджувати, що діяльність системи «Альянс» не відноситься до поняття «пірамідальна схема» і в момент підписання спірного договору не потребувала наявності ліцензії. Суд вважає недоведеним твердження [PERSON] про введення його в оману з підстав оплати ним не самого товару, а права купівлі товару та відсутності залучення власних коштів відповідача. Такий висновок [PERSON] суперечить нормам чинного законодавства й суті самого правочину, визначеного в ч. 5 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг». Крім того, [PERSON] підписав з [PERSON] «Житловий Альянс» основний договір і додатки № 1,2 до нього від 18 січня 2006 року та протягом вказаного часу не висловлював жодних претензій щодо діяльності системи «Альянс». Згідно вимог ст. 509 ЦК України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 5 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності. Статтею 10 цього Закону передбачено, що споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно п.7.1 статті 7 договору № 003195 від 18 січня 2006 року у разі невиконання зобов'язань, що випливають з цього договору та додатків до нього, сторони несуть відповідальність згідно з умовами діяльності Системи «Альянс» (додаток № 2 до цього Договору). Відповідно до п. «в» п.5.1. ст.5 договору № 003195 від 18 січня 2006 року учасник Системи має право розірвати даний договір до отримання Товару чи позики відповідно до Умов діяльності Системи «Альянс». Статтею 8 Умов діяльності Системи «Альянс» (Додаток № 2 до договору № 003195) передбачено, якщо Учасник Системи виявить бажання розірвати договір протягом 10 (десяти) днів з моменту його підписання, такому Учаснику повертається сума внесених ним на рахунок Фірми коштів. Позивач [PERSON] був ознайомлений з умовами договору, мав можливість розірвати його в разі, якщо умови договору його не влаштовували, та отримати внесені ним на рахунок Фірми кошти. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Позивач не довів в судовому засіданні та судом не здобуто доказів про наявність умислу в [PERSON] «Житловий Альянс» на введення в оману [PERSON] та ведення нечесної підприємницької діяльності. Матеріалами справи встановлено, що сторони при укладенні договору досягли згоди з усіх істотних умов, а тому відсутні підстави вважати, що позивача [PERSON] введено в оману. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивач діяв вільно, на власний розсуд, умови договору його влаштовували, він мав можливість відмовитися від укладення вказаного договору, при укладенні договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору та умови ними погоджені, сторони приступили до виконання договору, який в послідуючому був розірваний з ініціативи відповідача у звязку із невиконанням позивачем взятих на себе обовязків. Отже, суд прийшов до висновку, що договір, укладений між сторонами, відповідає чинному законодавству України і підстав для застосування наслідків його нікчемності немає, у звязку з чим в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Судом приймається до уваги той факт, що укладений договір від 18 січня 2006 року сторони розірвали, що підтверджується відповідними доказами. За умовами п. 9.1 договору, позивач має право на отримання внесених ним платежів за мінусом двох чистих платежів протягом 30 днів після закриття групи учасників. Зважаючи, що позивач сплатив не більше двох чистих місячних платежів, то з цих підстав вимоги позивача про стягнення з відповідача сплачених коштів задоволенню не підлягають. Оскільки, суд відмовляє в задоволенні позову за його безпідставністю по суті, питання про застосування строку позовної давності, про що заявлено представником відповідача, не розглядається. На підставі ст. 3, 11, 12, 203, 215, 230, 509, 526, 627, 629, 1046, 1051 ЦК України, ст.ст. 1, 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 2 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», суд

Outcome: dismissed