Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-24 00:00:00

В січні 2020 року [PERSON] \~звернулася до суду із вищенаведеним позовом до [PERSON] , [PERSON] , законним представником якого є [PERSON] , треті особи: Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської, управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування доводів позову позивач посилається на те, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] . За цією адресою також зареєстровані, але з серпня 2013 року не проживають онук позивача та його малолітній син. Оскільки на даний час реєстрація відповідачів в належній позивачці квартирі створює їй додаткові витрати на утримання квартири і перешкоджає вільному користуванню і розпорядженню своїм майном, вона була вимушена звернутися до суду з відповідним позовом (а.с.1-5). Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 23 січня 2020 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.26) Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідачів (а.с. 27-28). До суду 07 лютого 2020 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідачів (а.с.29-30). Ухвалою судді від 07 лютого 2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , законним представником якого є [PERSON] , треті особи: Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської, управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням (а.с. 31-32). Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні. Відповідач, що діє у власних інтересах та як законний представник [PERSON] клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надав, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні. Суд, вислухавши позивача та її представника, допитавши в судовому засіданні свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі продажу квартири , серія та номер : 2288, виданий 30 грудня 1997 року, видавник : «ТОВАРНА БІРЖА «ВЕЛИКА МІСЬКА БІРЖА НЕРУХОМОСТІ», [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Викладене підтверджується копією договору та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 14, 62). Згідно з довідки про склад сім`ї № 6491 від 03 березня 2016 року (а.с.16), довідки № 1 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні від 13 січня 2020 року (а.с. 18) та довідки № 4744 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку осіб (а.с.76) за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . З акту від 20 січня 2020 року складеного та підписаного [PERSON] та [PERSON] , вбачається, що [PERSON] та [PERSON] не проживають у квартирі, що належить позивачу (а.с. 17). Викладене також підтверджується показами свідків допитаних в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] , та актом обстеження умов проживання складеним за дорученням суду представником управління-служби у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради (а.с.65). Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України вирішував справу № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Судом встановлено, що відповідачі спільним побутом із позивачем з серпня 2013 року не пов`язані, тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18). З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на відсутність відповідачів за місцем реєстрації з серпня 2013 року, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. З урахуванням результату вирішення справи, витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду з цим позовом, підлягають стягненню на її користь з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved