Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась [PERSON] з позовом до громадянина королівства Нідерландів [PERSON], треті особи: орган опіки та піклування Вінницької міської ради, Головне територіальне управління юстиції у Вінницькій області про визначення місця проживання дитини. В позові позивач зазначила про те, що з березня 2014 року по січень 2016 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO], який від дня свого народження проживає разом з позивачем в м. Вінниці та являється громадянином України. Позивач та відповідач не дійшли згоди щодо проживанні сина. Дитина постійно мешкає разом з позивачем, остання самостійно виховує сина, а відповідач спілкується з ним лише під час відвідування України, у встановленні дні та години у присутності матері. [PERSON] разом із сином проживає у приватному будинку своїх батьків, в якому є всі умови для проживання. Будинок батьків із сучасним комунально-побутовим забезпеченням, двір благоустроєний з умовами для ігор дитини. Позивач матеріально забезпечена, а також у вихованні сина та матеріальному забезпеченні приймають участь її батьки. Отже, для дитини створені всі умови для проживання, виховання та утримання. За місцем проживання позивач характеризується позитивно, шкідливих звичок не має, стан здоров'я задовільний. Відповідач не може дати дитині належного виховання, розвитку, а також забезпечити нормальні умови для проживання. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогою про визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO] з матір'ю - [PERSON]. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, аргументуючи мотивами викладеними у позовній заяві. Відповідач та його представник позов визнали в повному обсязі та просили задовольнити. В судовому засіданні представник органу опіки та піклування Вінницької міської радине заперечувала щодо задоволення позову, посилаючись на висновок виконавчого комітету Вінницької міської від 15.11.2016 року. Представники Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області не заперечували щодо задоволення позову. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13.01.2016 року (рішення суду набрало законної сили 26.01.2016 року) розірвано (а.с. 6). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 29.05.2014 року відділом ДРАЦС реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, батьками [PERSON], [INFO], записані [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] являється громадянином України (а.с. 7,8). Рішенням ВК ВМР №2461 від 29.10.2015 року визначено порядок участі [PERSON] у вихованні малолітнього [PERSON] (а.с. 9). Судом встановлено, що в будинку [ADDRESS] проживають: [PERSON] (власник), [PERSON] (дочка), [PERSON] (внук). [PERSON] характеризується з позитивної сторони: доброзичлива, ввічлива, дружелюбна, порядна людина. Для свого маленького сина - турботлива, любляча та відповідальна мама (а.с. 13-14). Відповідно до ч. 6 - ч. 9 ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї.Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно із ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Згідно із ч. 1 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою. Згідно із ч. 1, ч. 2 та ч. 4 ст. 155 СК Україниздійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. В судовому засіданні судом було встановлено відсутність перешкод [PERSON] у спілкуванні з дитиною та у її вихованні. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно із ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 та ч. 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно із ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, яка знайшла своє відображення і в Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ) дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до положень ст. 19 СК України органом опіки та піклування подано до суду письмовий висновок щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно висновку виконавчого комітету Вінницької міської ради№01-00-011-70001 від 15.11.2016 року, визначено доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO] з матір'ю - [PERSON] (а.с. 91-94). Судом прийнято до уваги, що висновок органу опіки і піклування не є обов'язковим, а має рекомендаційний характер для суду, однак суд приймає його до уваги і погоджується з ним, оскільки він є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини. Згідно із ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом у відповідності до ч. 4, ч. 5 ст. 174 ЦПК України встановлено, що визнання позовних вимог відповідачем є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому приймається судом. Постановою Пленуму Верховного суду України №2 від 12.06.2009 року в п. 24 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляду справ у суді першої інстанції» звернуто увагу, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 551, 20 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved