Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

В серпні 2018 року позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька та просила надати дозвіл [PERSON], [INFO] у супроводі матері - [PERSON] 1985 року народження на тимчасові виїзди за кордон до Італії на періоди з 15.09.2018 року по 21.12.2018 року; з 07.01.2019 року по 21.04.2019 року; з 27.04.2019 року по 06.06.2019 року без згоди та супроводу батька - [PERSON]. Позовна заява мотивована тим, що з 23.04.2010 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було між ними розірвано за рішенням суду від 07.04.2015 року. Від даного шлюбу вони мають дитину [PERSON], [INFO], який проживає з позивачкою та знаходиться на її повному утриманні та вихованні. Зі свого боку позивач робить усе, щоб покращити здоров'я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток, займається оздоровленням дитини. Окрім того, в зв'язку із хворобливим станом дитини позивач виїжджає з дитиною за кордон для відпочинку та оздоровлення. Відповідач сплачує аліменти на утримання дитини у розмірі 1000,00 грн. щомісячно, однак незважаючи на сплату аліментів, жодної участі у вихованні сина відповідач не приймає, а саме: не бачить його, не проводить з ним час, не спілкується у будь - який інший спосіб. Використовуючи своє право, відповідно до Сімейного кодексу України, на створення сім'ї, а також турбуючись про те, щоб син зростав у повній родині, відчував затишок і тепло, 11.05.2018 року позивач вийшла заміж за громадянина Італії - [PERSON], тому відповідно до Демографічної довідки вони з дитиною будуть мешкати з адресою: [ADDRESS]. Розуміючи те, що дитині потрібно вчитися і не пропускати заняття позивач влаштувала дитину [PERSON] до першого класу початкової школи на період 2018/2019 рр. Розуміючи можливе занепокоєння батька з приводу цього позивач запропонувала йому укласти Договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та участі батьків у вихованні дитини, в якому зобов'язувалася привозити дитину в Україну, надавати бачитися і сприяти їхнім зустрічам, однак відповідач безпідставно відмовляється в оформленні нотаріального дозволу на виїзд дитини за кордон. Неодноразові звернення і прохання позивача нічого не дали, тому вона вимушена звертатися до суду, оскільки поїздка в Італію за кордон здійснюються лише в інтересах дитини, зокрема з метою розширення його кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, стимулювання вивчення іноземних мов та підготовкою до самостійного життя. Ухвалою суду від 14.11.2018 року до участі в даній справі було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Службу у справах дітей Вінницької міської ради (а.с. 170). В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] заперечили щодо задоволення позову, з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву (а.с.53-57). Відповідач суду пояснив, що він не знайомий із теперішнім чоловіком позивачки, відсутні дані про його загальний стан здоров'я, психічний стан, рівень матеріального забезпечення, наявність власного житла, тощо. З огляду на заявлені позовні вимоги, термін виїзду за кордон дитини є тривалим. Якщо допустити можливість надання відповідачем згоди на виїзд дитини за кордон разом із матір'ю на такий тривалий термін, то відповідач повинен знати про те, в яких умовах буде проживати його син, яким чином дитина буде належним чином забезпечена матеріально в період перебування в Італії, тощо. З огляду на відсутність такої інформації, відповідач вважає, що даний позов є передчасним. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Служби у справах дітей Вінницької міської ради Марценюк Л.Є. до судового засідання не з'явилася, але подала суду заяву, відповідно до якої просила розглянути дану справу в її відсутність, при вирішенні справи врахувати та захистити право дитини [PERSON] 2011 року народження на свободу пересування з урахуванням вимог чинного законодавства України щодо визначення терміну та країни перебування (а.с. 176). Свідок [PERSON], яка є сусідкою позивачки, суду пояснила, що її син дружить із [PERSON], спілкується з ним. [PERSON] проживає зі своєю матір'ю - позивачкою по справі, він завжди доглянутий, охайний, чистий. Свідок пояснила, що зі слів її дитини, яка спілкується із сином сторін по справі, їй відомо, що батько [PERSON] відвідує нечасто. Лише мати [PERSON] водить його до школи та на заняття в різні гуртки. Свідок [PERSON], яка раніше працювала вихователем дитячого садочка в групі, яку відвідував дитина [PERSON] суду пояснила, що дитина дуже хороша, доглянута, вихована. В основному дитину з садочка забирала мати [PERSON], яка піклувалася про нього, завжди цікавилася дитиною, а батька дитини вона бачила 3-4 рази протягом 2015-2018 років, однак про батька дитини вона нічого поганого сказати не може. Свідок [PERSON] суду пояснив, що відповідача знає приблизно 10 років, дружить з ним, а також знає позивачку та їх сина [PERSON]. Син свідка також дружить із сином відповідача - [PERSON]. Йому відомо, що відповідач дуже любить сина [PERSON] і дуже болісно переживав розлучення з позивачкою, в нього була депресія. Після розлучення [PERSON] проживає з позивачкою, але відповідач також займається вихованням сина, забирає його додому, дарує дитині подарунки, сплачує аліменти на його утримання. Пояснив, що позивачка хороша людина і мама, бо [PERSON] завжди доглянутий, охайний, хлопчик дуже розвинутий і добре навчається. Відповідача охарактеризував як спокійною, врівноваженою, вихованою, неконфліктною людиною, який багато чого вміє робити своїми руками. Він не бачив відповідача в нетверезому стані і йому невідомо, щоб відповідач вживав наркотики. Востаннє він бачив відповідача разом із сином приблизно три тижні тому. Свідок [PERSON], яка є співмешканкою свідка [PERSON] суду пояснила, що знайома лише із відповідачем та його сином [PERSON] близько трьох років. Вони з відповідачем друзі, а також їхні діти дружать, зустрічаються по суботах, коли відповідач забирає [PERSON] до себе додому. Відповідача охарактеризувала як дуже хорошу людину. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав. Судом встановлено, що сторони з 23.04.2010 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було між ними розірвано на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07.04.2015 року (а.с. 6). Від даного шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], де батьками дитини записані сторони по справі (а.с. 7). Неповнолітній син [PERSON] проживає разом з позивачкою за адресою: [ADDRESS], про що свідчить довідка ДП «ЖЕК №26» №798 від 01.08.2018 року (а.с.8). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.08.2014 року по справі №127/10957/14-ц стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі, яка складає 1500 грн. щомісячно, починаючи з 29.05.2014 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.9). В подальшому, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.07.2015 року по справі №127/13221/15-ц було змінено розмір аліментів, визначений рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.08.2014 року та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO] в розмірі 1000 грн. щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття (а.с.10). В підтвердження сплати аліментів щомісячно в сумі 1000 грн. на утримання сина [PERSON], відповідачем було надано суду дублікати квитанцій (а.с.58-94). Обставини про відсутність у відповідача [PERSON] заборгованості по сплаті аліментів на утримання дитини також підтвердила позивач в судовому засіданні. В підтвердження хворобливого стану здоров'я дитини [PERSON] позивач надала довідку №43, видану 25.06.2018 року КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги», відповідно до якої зазначено діагноз [PERSON] - ВСД по змішаному типу, синкопальний стан неясного генезу, міопія слабкого ст. неускладнена, хронічний тонзиліт (а.с.11). Разом з тим, малолітній [PERSON] займається у футбольній школі «JUNIOR» з 2015 року, за заняття у якій сплачує кошти мати дитини - [PERSON] (а.с.12). З довідки від 09.10.2018 року вбачається, що на заняття у футбольній школі «JUNIOR» [PERSON] періодично приводив батько - [PERSON] (а.с. 96). З довідки, виданої КЗ «Дошкільний навчальний заклад №3 Вінницької міської ради» №31 від 21.06.2018 року вбачається, що дитина [PERSON] відвідував даний заклад з 05.08.2014 року. За час перебування дитини в закладі батько спілкувався з хлопчиком лише три рази, на дитячих святах, розвагах, святкових ранках батько не був присутній та не цікавився життям дитини у закладі. Станом на 21.06.2018 року вихованням сина займається його мати [PERSON], яка відвідує батьківські збори, бере активну участь у житті групи та дитини. Дитина охайна, доглянута, відвідує гуртки, проживає разом з мамою (а.с.13). З пояснень сторін в судовому засіданні суд встановив, що дитина [PERSON] є учнем першого класу ЗОШ І-ІІІ ступенів №12 Вінницької міської ради з навчального 2018/2019 р.р. Із нотаріально засвідчених заяв (а.с. 14-15) вбачається, що відповідач [PERSON] раніше надавав згоду на тимчасовий виїзд за кордон малолітнього сина [PERSON] до Туреччини у супроводі матері [PERSON] на період з 01.09.2017 року по 31.09.2017 року, з 23.07.2018 року по 23.08.2018 року. 11.05.2018 року позивач [PERSON] одружилася з громадянином Італії [PERSON], що підтверджується витягом з книги записів актів цивільного стану про шлюб №158 (а.с.16-19). Згідно довідки, виданої 20.07.2018 року демографічною службою муніципалітету м. Болонья (Італія) встановлено, що на підставі перевірки реєстру обліку населення, у вищевказаній комуні зареєстрована наступна сім'я: [PERSON], проживаючий по [ADDRESS] та [PERSON] (а.с. 20-22). В довідці, підписаній [PERSON], Координатором Учбової частини Початкової школи Сант Альберто Магно вказано, що остання підтверджує в рамках своєї компетенції, що на 2018/2019 навчальний рік зарахований для навчання до першого класу вищевказаної Початкової Школи учень [PERSON], який народився у м. Вінниця, [INFO] (а.с. 23-25). Крім того, позивачкою надано довідку від 10.09.2018 року щодо пропозиції роботи [PERSON] в стоматологічному кабінеті [PERSON] на посаді працівника рецепції з 11.11.2018 року, з оплатою для працівників відповідної категорії (а.с.122-123). При вирішенні даного спору суд бере до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 712/10623/17 від 04.07.2018 року, в якій вказано наступне. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, з урахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини, Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками судів попередніх інстанцій про те, що такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Дану правову позицію Верховний Суд висловив при розгляді цивільної справи - про надання дозволу на вивіз дитини на один навчальний рік, тобто до 30.06.2018 року до Польщі. Разом з тим, суд враховує встановлені по даній справі конкретні фактичні обставини справи та надані сторонами докази, які на думку суду в сукупності мають значення для вирішення справи. По справі встановлено і не заперечується сторонами, що після розірвання шлюбу між сторонами в 2015 році, їх малолітній син [PERSON], [INFO] проживає разом із матір'ю [PERSON] - позивачем по справі. Між сторонами в судовому порядку не вирішувалося питання про визначення місця проживання дитини [PERSON] з одним із батьків, а також не вирішувалося питання про визначення способу у вихованні та спілкуванні з дитиною батька, який проживає окремо від дитини. Як пояснила позивач в судовому засіданні, вона завжди за бажанням відповідача безперешкодно надавала можливість відповідачеві бачитися із сином, відвідувати його, забирати на вихідні до себе додому. Відповідач раніше надавав нотаріально посвідчені заяви про свою згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі лише матері дитини, зокрема, на відпочинок у Туреччині на період з 01.09.2017 року по 31.09.2017 року, з 23.07.2018 року по 23.08.2018 року. Отже, вказані обставини свідчать про те, що до моменту звернення [PERSON] із даним позовом до суду про надання дозволу на виїзд дитини [PERSON], 2011 року народження за кордон у супроводі матері [PERSON], зокрема, на тимчасові виїзди за кордон до Італії на періоди з 15.09.2018 року по 21.12.2018 року; з 07.01.2019 року по 21.04.2019 року; з 27.04.2019 року по 06.06.2019 року без згоди та супроводу батька [PERSON], питання щодо місця проживання спільного сина сторін, його виховання, навчання, оздоровлення вирішувалося сторонами за добровільною згодою кожного із батьків дитини. Питання щодо участі батька дитини [PERSON], який проживає окремо, у матеріальному забезпеченні дитини вирішено в судовому порядку згідно останнього рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.07.2015 року по справі №127/13221/15-ц. Обставини про відсутність у відповідача [PERSON] заборгованості по сплаті аліментів на утримання дитини також підтвердила позивач в судовому засіданні. Також суд встановив, що малолітній [PERSON] з нового навчального 2018/2019 року є учнем першого класу ЗОШ І-ІІІ ступенів №12 Вінницької міської ради, крім того, додатково займається вивченням англійської мови, відвідує заняття з футболу. З пояснень сторін і свідків суд встановив, що дитина [PERSON] має друзів як за місцем свого проживання разом із матір'ю [PERSON], так і за місцем проживання свого батька [PERSON] По справі встановлено, що в даний час позивач і відповідач одружені, кожний з них має нову сім'ю. Зокрема, 11.05.2018 року позивач [PERSON] одружилася з громадянином Італії [PERSON], який проживає і працює в м. Болонья (Італія), що підтверджується матеріалами справи. Заперечуючи позовні вимоги відповідач [PERSON] на запитання суду пояснив, що він не знайомий із теперішнім чоловіком позивачки, відсутні дані про його загальний стан здоров'я, психічний стан, рівень матеріального забезпечення, наявність власного житла, тощо. З огляду на заявлені позовні вимоги, термін виїзду за кордон дитини є тривалим. Якщо допустити можливість надання відповідачем згоди на виїзд дитини за кордон разом із матір'ю на такий тривалий термін, то відповідач повинен знати про те, в яких умовах буде проживати його син, яким чином дитина буде належним чином забезпечена матеріально в період перебування в Італії, тощо. З огляду на відсутність такої інформації, відповідач вважає, що даний позов є передчасним. Аналізуючи надані докази по справі, зважаючи на доводи та аргументи кожної із сторін, при вирішенні даного спору, суд перш за все виходить із пріоритету якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Тобто суд зважує на те, що дитині повинні забезпечуватися такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, які відповідають за неї за законом. Враховуючи заявлені позовні вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини [PERSON] до Італії на періоди з 15.09.2018 року по 21.12.2018 року; з 07.01.2019 року по 21.04.2019 року; з 27.04.2019 року по 06.06.2019 року та інтервал між такими виїздами за кордон у два тижні, суд вважає, що таке перебування дитини за кордоном є тривалим, а тому суду повинні бути надані переконливі докази про належні умови проживання малолітньої дитини за кордоном, зокрема, щодо конкретного місця проживання (країна, місто, вулиця, будинок, квартира, облаштування квартири, тощо), докази наявності дозволу власника будинку чи квартири на проживання дитини [PERSON] у вказаний період, докази можливості матері дитини легально проживати в Італії та про її конкретні фінансові можливості матеріально забезпечувати дитину в Італії у вказаний період, докази про стан здоров'я чоловіка позивачки, тощо. Разом з тим, стороною позивача таких доказів суду не надано. Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що оскільки поїздка в Італію за кордон здійснюється лише в інтересах дитини, зокрема з метою розширення його кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, стимулювання вивчення іноземних мов та підготовкою до самостійного життя, у вказаний період дитина [PERSON] буде відвідувати Початкову школу Сант Альберто Магно, надавши довідку про зарахування дитини до першого класу даної школи. Проте суду не надано доказів, що дитина володіє італійською мовою або що дитина пройшла курс базової підготовки по вивченню італійської мови, оскільки навчання у школі відрізняється від побутового спілкування, а тому без освоєння хоча б мінімального рівня знання мови, навчання семирічної дитини у школі іноземної держави може для дитини потягти несприятливі наслідки. Також стороною позивача не доведено, що дитина [PERSON] бажає відвідати Італію, проживати і навчатися в цій країні у період з 15.09.2018 року по 21.12.2018 року; з 07.01.2019 року по 21.04.2019 року; з 27.04.2019 року по 06.06.2019 року, перебувати в сім'ї [PERSON], що дитина ознайомлена з культурою, побутом і звичаями даної країни, тощо. Разом з тим, суд враховує, що з вересня 2018 року по теперішній час дитина навчається у першому класі ЗОШ І-ІІІ ступенів №12 Вінницької міської ради, у якій встановлений відповідний навчальний план та програма, що підлягають засвоєнню учнями даної школи, в тому числі й [PERSON]. А тому відрив дитини в даний час від навчання у школі на тривалий термін, на думку суду, не буде сприяти забезпеченню якнайкращих інтересів дитини. Крім того, суд звертає увагу, що місце проживання дитини разом із матір'ю в Італії судом не визначалося, проте місцем проживання [PERSON] згідно наданої позивачкою довідки є м. Вінниця, Україна. Суд вважає, що при наданні дозволу на виїзд дитини за кордон, такі поїздки можуть мати лише разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі та з певною метою. З огляду на заявлені позивачкою мету та періоди на виїзд дитини за кордон з 15.09.2018 року по 21.12.2018 року; з 07.01.2019 року по 21.04.2019 року; з 27.04.2019 року по 06.06.2019 року з інтервалом у два тижні свідчать, що фактично між сторонами існує спір про визначення місця проживання дитини разом із матір'ю в Італії, оскільки мати дитини одружилася з італійцем, бажає жити і працювати в Італії, але разом із своїм сином [PERSON], однак такі вимоги не є предметом позову, а у разі виникнення у майбутньому потреби у наданні такого разового дозволу, наприклад, у період канікул, позивач не позбавлена можливості звернутися до суду із відповідним позовом. Враховуючи викладене, суд дійш ов висновку про залишення без задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON], з участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Служби у справах дітей Вінницької міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed