Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-29 00:00:00

До Дзержинського районного суду м.Харкова звернувся [PERSON] з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Територіального управління Державного Бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава, третя особа: слідчий першого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР розташованого у місті Полтаві [PERSON] про компенсацію моральної шкоди в розмірі 1 267 548,00 гривень, спричиненої відповідачами в результаті протиправної тривалої бездіяльності. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ухваленням численних незаконних рішень та неправомірної тривалої бездіяльності відповідач 2 (Територіальне управління ДБР, розташоване у місті Полтава) спричинив йому глибокі моральні страждання. Так, позивач 29.11.2018 в порядку ст. 214 КПК України звернувся до уповноваженої особи прокуратури із заявою про кримінальні правопорушення, вчинені слідчим Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області- [PERSON] 05 квітня 2019 року посадової особою було внесено відомості до ЄРДР №420190000000260 за ознаками кримінального правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України. 08 квітня 2019 року матеріали кримінального провадження №420190000000260 направлені до ТУ ДБР, розташоване в місті Полтава для проведення досудового розслідування. Як зазначає позивач, моральні страждання йому було спричинено також через низку неправомірних рішень, прийнятих відповідачем-2, а саме третьою особою- слідчою [PERSON]. при здійсненні досудового розслідування. З метою відновлення своїх порушених прав, [PERSON] був змушений неодноразово звертатись до судових органів в рамках кримінального провадження №420190000000260. Крім того, позивач наголошує на тому, що в рамках досудового розслідування по кримінальному провадженню №420190000000260 відповідачем-2 неодноразово нехтувались вимоги чинного законодавства та приймались незаконні рішення, що також завдали непоправимої шкоди моральному благополуччю позивача. На його думку, з вини відповідачів він був вимушений витрачати свій особистий час і звертатись до суду за захистом своїх прав, гарантованих Конституцією України, що призвело до погіршення і позбавлення можливості реалізації своїх звичок і бажань неможливості продовжити активне особисте життя, в особистій репутації, у власні безпеці, у впевненості у собі та в майбутньому, у недоторканості громадянина України, оскільки люди, що вчинили кримінальне правопорушення не покарані, що призвело до неможливості задовольняти актуальні для нього потреби в благополуччі сім`ї, відчутті гідності, соціальної та правової захищеності і вимагає від нього докласти значних додаткових зусиль для організації свого життя. Своєю тривалою бездіяльністю йому спричинено глибокі моральні страждання, компенсацію яких він оцінює у розмірі 1 267 548,00 грн. Відповідач в особі Територіального управління ДБР, розташоване у місті Полтава надав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечує проти зазначеного позову та вважає його є необґрунтованим з наступних підстав. Так, у провадженні Першого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, перебували матеріали кримінальних проваджень, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 42019220000000260 від 5.04.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, № 42019220000000261 від 05.04.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України, № 42019220000000262 від 05.04.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 566 КК України, № 42019220000000263 від 05.04.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України, № 42019220000000264 від 05.04.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 582 КК України, на підставі ухвали слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26.02.2019, якою зобов`язано прокуратуру Харківської області знести відомості до ЄРДР за заявою [PERSON] від 29.11.2018 щодо протиправних діянь з боку слідчого СВ Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області [PERSON] під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №12013220460001974 від 15.05.2013 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 384 КК України. Постановами прокурора організаційно-методичного відділу управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури прокуратури Харківської області визначено підслідність у вищевказаних кримінальних провадженнях за Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, та 09.04.2019 знесено відповідні відомості до ЄРДР, та 10.04.2019 матеріали вказаного кримінального провадження надійшли до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві. 13.01.2020 прокурором відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального правління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, що поширює свою діяльність на Харківську область прокуратури Харківської області Константиновим В.Є. прийнято рішення про об`єднання матеріалів досудового розслідування за № 42019220000000260 від 05.04.2019 з матеріалами досудового розслідування 42019220000000261 від 05.04.2019,42019220000000262 від 05.04.2019, 42019220000000263 від 05.04.2019, 42019220000000264 від 05.04.2019 з одне провадження. 10.05.2019 слідчим [PERSON]. на виконання вимог ст. 55 КПК України, на підставі заяви [PERSON] , вручено останньому пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого по кримінальному провадженню № 42019220000000260 від 05.04.2019. 26.07.2019 слідчій на розгляд надійшло клопотання [PERSON] про призначення судово-психологічної експертизи, за результатами розгляду якого 29.07.2019 було прийнято постанову про відмову у задоволенні клопотання. Вищевказана постанова 27.08.2019 скасована ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави Гольник Л.В. 11.09.2019 слідчій на розгляд надійшло повторне клопотання [PERSON] від 09.09.2019 про призначення судово-психологічної експертизи, за результатами розгляду якого 13.09.2019 було прийнято постанову про відмову у задоволенні клопотання. Також, повісткою про виклик № 11318/02-1 від 13.09.2019 викликано [PERSON] на 23.09.2019 до слідчого першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві [PERSON]. за адресою: м. Полтава, вул. Соборності, 37, для участі у проведенні слідчих дій у кримінальному провадженні № 42019220000000260. 23.09.2019 [PERSON] для часті у проведенні слідчих дій не з`явився. Вищевказані факти спростовують доводи позивача про нерозгляд його клопотання від 09.09.2019. 10.10.2019 слідчій [PERSON]. на розгляд надійшло повторне клопотання [PERSON] про призначення судово-психологічної експертизи, за результатами розгляду якого 10.10.2019 було прийнято постанову про відмову у задоволенні клопотання. Також, слідчим першого слідчого відділу слідчого правління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві [PERSON]. 10.10.2019 надано доручення оперативним підрозділам на проведення допиту потерпілого [PERSON] з метою всебічного встановлення обставин, які мають значення для кримінального провадження та остаточного вирішення питання стосовно призначення судово-психологічної експертизи. 28.10.2019 до Октябрського районного суду м. Полтави надійшла скарга [PERSON] на постанову слідчого першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві [PERSON]. про відмову у задоволенні клопотання у кримінальному провадженні № 42019220000000260, в якій скаржник просить засувати як немотивовану постанову слідчого про відмову у задоволенні його повторного клопотання про призначення судово-психологічної експертизи від 08.10.2019 про встановлення розміру моральної шкоди, зобов`язати слідчого звернутися до суду з клопотанням про проведення судово-психологічної експертизи. Слідчим першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого участі Полтаві [PERSON] направлено до суду заяву про відкладення розгляду скарги у зв`язку з неотриманням від оперативних підрозділів результатів виконання доручення стосовно допиту потерпілого [PERSON] . Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави Гольник Л.В. від 18.11.2019 скаргу [PERSON] задоволено частково: скасовано постанову про відмову у задоволенні клопотання від 10.10.2019 у кримінальному провадженні № 42019220000000260 від 05.04.2019, в задоволенні іншої частини скарги відмовлено. 03.12.2019, проаналізувавши матеріали кримінального провадження № 42019220000000260, беручи до уваги факти, викладені [PERSON] під час його допиту як потерпілого 07.01.2019, слідчим першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві [PERSON]. винесено постанову про відмову у визнанні потерпілим [PERSON] по кримінальному провадженню № 42019220000000260, копію якої направлено листом від 03.12.2019 № 14530/02-1. 03.12.2019 слідчій [PERSON]. на розгляд надійшло повторне клопотання [PERSON] від 28.11.2019 про призначення судово-психологічної експертизи, за результатами розгляду якого 05.12.2019 було прийнято постанову про відмову у :задоволенні клопотання. Копія вищевказаної постанови направлена [PERSON] листом від 05.12.2019 №1-7697/02-1. Вищевказані факти спростовують доводи позивача про нерозгляд його клопотання від 28.11.2019. 14.01.2020 слідчій [PERSON]. на розгляд надійшло повторне клопотання [PERSON] від 09.01.2020 про призначення судово-психологічної експертизи, за результатами розгляду якого листом від 16.01.2020 №1-482/15-02-1-20 [PERSON] повідомлено, що 16.01.2020 слідчим першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві [PERSON]. прийнято рішення про закриття кримінального провадження № 42019220000000260. Вищевказані факти спростовують доводи позивача про нерозгляд його клопотання від 09.01.2020. Представник відповідача зазначає, що постанови про відмову у визнанні потерпілим та про закриття кримінального провадження № 42019220000000260 станом час подання відзиву [PERSON] не оскаржені, таким чином ним не використано право на оскарження дій чи бездіяльності органу досудового розслідування під час кримінального провадження, передбачене ст. 303 КПК України. Представник відповідача наголошує, що позивач жодного разу не ознайомлювався із матеріалами кримінального провадження, у зв`язку із чим йому фактично невідомо, які слідчі та процесуальні дії проведені в рамках досудового розслідування. Враховуючи викладене, доводи позивача про бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42019220000000260 об`єктивно відсутні. Окрім цього, позивачем у своїй позовній заяві викладено висновки Октябрського районного суду м. Полтави викладені в ухвалах від 27.08.2019 та 18.11.2019, які фактично відсутні у вказаних рішеннях. Зокрема, своє рішення від 27.08.2019 слідчий суддя аргументує тим, що всупереч вимог ч.5 ст. 110 КПК України у постанові слідчого відсутні мотиви та обґрунтування винесеної постанови. Своє рішення від 18.11.2019 слідчий суддя аргументує тим, що предметом судового контролю під час розгляду аналізованої категорії скарг є не лише прийняте слідчим, прокурором рішення стосовно задоволеного клопотання, а й дотримання інших процесуальних вимог щодо проведення відповідних слідчих розшукових) дій, які ініціюються перед органами досудового розслідування у кримінальному провадженні. Розглядаючи вказану скаргу слідчий суддя зважує на те, що відповідно до ч.1 ст. 40 КПК слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій. Згідно з ч. 5 ст. 40 КПК слідчий, здійснюючи свої повноваження, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку забороняється. У зв`язку з цим, процесуальне законодавство не передбачає обов`язку посадових осіб органів досудового розслідування вчиняти всі дії, які ініціюються учасниками кримінального провадження. Проте як вбачається з постанови слідчого, вказана постанова про відмову в задоволенні клопотання ґрунтується лише на тому, що вимога заявника суперечить принципу процесуальної самостійності слідчого та є передчасною. Як з`ясовано у судовому засіданні доручення слідчого оперативному підрозділу щодо допиту потерпілого виконано, 07.11.2019 року [PERSON] допитано як потерпілого у даному кримінальному провадженні. Отже, неотримання результатів доручення оперативним підрозділам щодо допиту потерпілого, як зазначено у заяві слідчої про відкладення розгляду скарги, не є перешкодою для належного розгляду клопотання потерпілого про призначення судово-психологічної експертизи. Таким чином, в ухвалах слідчого судді від 27.08.2019 та від 18.11.2019 відсутні будь-які формулювання про те, що слідчим порушено вимоги закону, допущено бездіяльність, або вчиненні протиправні дії. В той же час, позивач зазначає, що, в тому числі з вини ТУ ДБР у м. Полтаві, шляхом прийняття незаконних рішень і навмисної незаконної тривалої бездіяльності, він був незаконно позбавлений конституційного права на доступ до правосуддя. Однак, розгляд Жовтневим районний судом м. Полтави скарг позивача на постанови слідчого ТУ ДБР у м. Полтаві, свідчить про реалізацію його прав, в тому числі до правосуддя, а не про їх порушення. Також, ухвалами Жовтневого районного суду м. Полтави від 27.08.2019 та 18.11.2019 скарги Позивача задоволено та скасовано постанови слідчого ТУ ДБР у м. Полтаві, що свідчить про поновлення прав позивача. Крім того, матеріали справи не містять будь-яких довідок з відповідних медичних установ до яких міг звертатись позивач щодо стану психічного здоров`я, тривалість його психічних страждань, так само як і будь-яких висновків незалежних психологів-спеціалістів щодо того, що позивач відчував сором, приниження, страх, відсутні і документи щодо причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та наслідками у вигляді моральних страждань, які нібито відчував позивач. Крім того, окрім зазначеного позову, в Дзержинському районному суді м. Харкова, сином позивача [PERSON] подано аналогічний позов, з тих самих підстав, про той самий предмет та за тими самими доводами, в якому він також просить стягнути з державного бюджету 1 001 520,00 грн. Окрім цього, безпідставними є доводи позивача про те, що ухвали слідчих суддів від 27.08.2019 та 18.11.2019, які набрали законної сили, якими встановлені протиправна бездіяльність слідчих в частині невиконання службових обов`язків, мають преюдиційне значення для вирішення вказаної справи. По-перше, в жодній з вказаних ухвал слідчого судді не встановлено протиправну бездіяльність слідчих в частині невиконання службових обов`язків. По-друге, відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі гро адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи чати місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. У вказаному переліку не вказано ухвали слідчих суддів у кримінальному провадженні, отже повинні застосовуватись положення ч. 7 ст. 82 ЦПК України, в якій вказується, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. До того ж, заподіяння моральних страждань, позивач пов`язує з ухваленням слідчими суддями Октябрського районного суду м. Полтави ухвал, відповідно до яких задовольнялись його скарги, а постанови про відмову у задоволенні клопотання скасовувались, та продовженням бездіяльності і не проведенням досудового розслідування у розумні строки. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Посадовими особами ТУ ДБР у м. Полтаві будь-яких протиправних дій стосовно позивача не вчинено, доказів протиправності їх дій під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №42019220000000260, позивачем не надано. Процесуальні рішення, на які посилався позивач, та розцінені як бездіяльність, інше визначення слідчим обсягу і характеру дії при перевірці про скоєння злочину, є предметом оскарження відповідно до правил ст. 303 України, тобто є механізмом реалізації права особи на контроль в порядку процесуального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення органу досудового розслідування. В той же час, реалізація позивачем свого процесуального права лі оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового слідства, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а сам факт існування вказаних постанов відповідача не свідчить про протиправність дій та завдання такими діями позивачу моральної шкоди. Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, бездіяльності слідчого під час досудового слідства, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а сам факт скасування вказаних постанов не свідчить про протиправність дій ТУ ДБР у м. Полтаві та завдання діями позивачу моральної шкоди. Позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження неправомірної поведінки слідчого та прокурора під час досудового слідства, яка б знаходилась у причинно-наслідковому зв`язку з негативним наслідками для позивача. Крім того, позивач, до позовної заяви додає розрахунок моральної шкоди, який зроблено на підставі збірника «Відшкодування матеріальної та моральної шкоди : нормативні акти, роз`яснення, коментарі». Проте, зазначений збірник не є нормативно-правовим актом з обов`язковими виконання приписами, носить лише рекомендаційний характер станом на 01.01.2001 року, а не на дату звернення до суду, що в черговий раз свідчить про необґрунтованість позовних вимог, які висунуті позивачем з власних міркувань та об`єктивним ставленням до органів прокуратури та слідства. Отже, враховуючи відсутність будь-яких доказів, які б свідчили про протиправну бездіяльність, винесення незаконних рішень або вчинення посадовими особами ТУ ДБР у м. Полтаві незаконний дій щодо [PERSON] відсутні підстави для задоволення позову. Третя особа слідча Першого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління ДБР, розташованого у місті Полтаві [PERSON] надала до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що заперечує проти задоволення вказаного позову та вважає його необґрунтованим. Доводи, викладені у поясненнях наданих слідчим [PERSON]. аналогічні доводам, викладеним у відзиві на позов, наданим відповідачем ТУ ДБР, розташоване у м. Полтава. Позивачем 01.12.2020 було подано докази, серед них копію ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 03.04.2020, якою скасовано постанову слідчого [PERSON]. від16.01.2020 про закриття кримінального провадження №42019220000000260 від 05.04.2019, а також копію ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 01.06.2020, якою скасовано постанову слідчого [PERSON]. від 05.04.2019 про відмову у визнанні потерпілим. Відповідно до ч.8 ст.83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Однак, вказані докази суд не приймає до уваги, оскільки вони були подані позивачем після встановленого законом строку, а саме після закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду. В судове засідання позивач не з`явився, подав заяву, у якій просив винести заочне рішення по вищевказаній справі. Представник відповідача - Держави України в особі Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату і час судового засідання повідомлений завчасно та належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями. Відзиву до суду на позов не надав. Представник відповідача - Територіального управління ДБР, розташованого у місті Полтава у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату і час судового засідання повідомлений завчасно та належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями. Третя особа - слідчий Першого слідчого відділу Слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у місті Полтаві [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, про дату і час судового засідання повідомлена завчасно та належним чином Суд, дослідивши доводи учасників справи, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 29 лиистопада 2018р. позивач, в порядку вимог ст. 214 КПК України, звернувся до уповноваженої особи прокуратури з заявою про кримінальні правопорушення, вчинені слідчим Немишлянського ВП ГУ НП в Харківській області [PERSON] . Проте, уповноважена особа прокуратури, в порушення ст.214 КПК України, протягом 24 годин в подання заяви, не внесла відомості до ЄРДР, що були викладені в заяві про кримінальні правопорушення від 29.11.2018р., внаслідок чого позивач звернувся до Червонозаводського районного суду м. Харкова за захистом своїх прав. 26 лютого 2019 слідчий суддя Червонозаводського районного суду м.Харкова виніс ухвалу, якою зобов`язав уповноважену особу прокуратури внести відповідні відомості до ЄРДР, викладені в заяві від 29.11.2018р. 05 квітня 2019р. посадова особа прокуратури внесла відомості в ЄРДР 42019220000000260 за ознаками ну, передбаченого ч.1 ст.364, ч.1 ст.365, ч.1 ст.366, ч.1 ст.367, ч.2 ст.382 КК України. 08 квітня 2019р. матеріали кримінального провадження 420190000000260 направлені до ТУ ДБР в м. Полтава для проведення досудового розслідування. 10 травня 2019 слідчий ТУ ДБР в м. Полтаві [PERSON] вручила позивачеві пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого по кримінальному провадженню № 42019220000000260. 29 липня 2019р. слідчий [PERSON] , порушивши вимоги КПК України, винесла постанову про відмову в задоволенні клопотання від 24.07.2019р. по кримінальному провадженню №2019220000000260. 27 серпня 2019р. слідчий суддя Октябрського райсуду м. Полтави скасував постанову слідчого [PERSON]. від 29. 07.2019р. про відмову в задоволенні клопотання від 24.07.2019р. про призначення судово-психологічної експертизи. Позивач неодноразово звертався із клопотаннями до слідчого ТУ ДБР в м. Полтави [PERSON]. про призначення судово-психологічної експертизи, сформулювавши відповідні запитання. Крім того, позивач неодноразово впродовж періоду з липня 2019 року по січень 2020 року звертався до суду в порядку ст. 303 КПК України для реалізації свої прав в рамках досудового розслідування. Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органу місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтями 1173, 1174 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 25.05.2016 у справі № 6-440цс16 шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Частиною 6 статті 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005). Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Суд приходить до висновку про доведеність факту порушення конституційних прав позивача, внаслідок бездіяльності відповідачів, про що свідчать відповідні судові рішення. Вказані обставини, а також подальша необхідність звернення позивача до суду, в порядку визначеному приписами КПК України, з заявами про усунення перешкод, як особі постраждалої від кримінального правопорушення, доступу до правосуддя, привели до моральних та фізичних страждань позивача, який крім того, є особою похилого віку, при цьому у зв`язку з наявністю тяжких, хронічних захворювань визнаний інвалідом 2 групи безстроково. При цьому відповідно до статті 1174 Цивільного кодексу України та п. п. 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого Постановою КМ України від 03.08.2011 року №845, Державне казначейство України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України виплачує присуджену судом суму відшкодування моральної шкоди. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 січня 1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно п. 5 зазначеної Постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи вимоги справедливості, добросовісності та розумності, а також конкретні обставини справи, суд вважає, що на відшкодування моральної шкоди слід стягнути 5000 грн. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial