Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-15 00:00:00

В травні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якому зазначив, що з серпня 2014 року він з відповідачкою не ведуть спільного господарства, шлюбно-сімейні відносини припинили через відсутність взаєморозуміння, а тому вважає за необхідне розірвати шлюб за вказаних умов. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, але надав суду заяву, в якій прохав проводити судовий розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги просив задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилась, про причини своєї неявки суд не повідомила, хоча завчасно та належним чином була повідомлена про день та час слухання справи, про що в матеріалах справи мається повідомлення про отримання судової повістки. Статтею 224 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справ. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду даної справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає до задоволення за наступних обставин. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що 25 жовтня 2013 року сторони зареєстрували шлюб у Центральному відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції, актовий запис № 1605 (а.с.3). Шлюб укладено між сторонами вперше. Від шлюбу мають дитину доньку - [PERSON], [INFO] (а.с.4). З матеріалів позовної заяви вбачається, що з серпня 2014 року, позивач не підтримує шлюбних стосунків з відповідачкою по справі, разом не проживають, припинили шлюбно-сімейні відносини, їхнє спільне сімейне життя не склалося через відсутність взаєморозуміння, спірного майна не мають, відновлення сімї за даних обставин є неможливим, тому позивач був змушений звернутися до суду з вказаним позовом, в якому просив розірвати шлюб. Відповідно до положення ст.112 СК України суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Майнового спору між подружжям на момент розгляду даної справи не заявлено. За таких обставин суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу між ними суперечить інтересам позивача, що має істотне значення, а тому шлюб між сторонами необхідно розірвати. На підставі викладеного,

Outcome: approved