Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

В червні 2018 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням. За уточненими позовними вимогами позивач просив визнати [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]; адреса реєстрації: м. Одеса, вул. Валентини Терешкової (нині вул. Георіїв [PERSON]) , буд. 2, копр. 2, кв. 18) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]; адреса реєстрації: м. Одеса, вул. Валентини Терешкової (нині вул. Георіїв [PERSON]), буд. 2, копр. 2, кв. 18) такими, що втратили право користування квартирою № 18 в корпусі 2 будинку № 2 по вулиці Георіїв Крут (в минулому вул. [PERSON]) в місті [PERSON]. Ухвалою судді від 02.07.2018 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі № 520/7052/18. Розгляд справи призначено провести в порядку загального позовного провадження та з дня постановлення цієї ухвали розпочато підготовче провадження. Ухвалою суду від 01.08.2018 року справу призначено до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Зважаючи на те, що з боку відповідачів будь-яких процесуальних дій вчинено не було, відповідачі до суду не зявлялися, суд за згодою представника позивача постановив ухвали про проведення розгляду цивільної справи № 520/7052/18 в заочному порядку. В ході розгляду справи суд встановив, що позивач [PERSON]\~обґрунтовує позовні вимоги тим, що на 27 березня 2018 року між нею та [PERSON]Я, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, в результаті чого вона разом з доньками [PERSON] та [PERSON] (треті особи) стали власниками квартири № 18, що розташована за адресою: вул. [PERSON] (кол. вул. [PERSON]), будинок 2/2 у м. Одесі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] уникають будь-яких дій щодо зняття з реєстрації місця проживання, що спричиняє власникам квартири ряд неподобств, серед яких сплата комунальних платежів, які залежать від кількості осіб, що зареєстровані у квартирі. Оскільки відповідачі у квартирі не проживають та тягар по догляду та утриманню квартирою не несуть, позивач просить позбавити [PERSON] та [PERSON] права користування житловим приміщенням. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та уточнив, що усунути перешкоди у користуванні майном можливо шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Третя особа [PERSON] підтвердила суду обставини, викладені у позові та заявила про повне підтримання вимог позивача. Також за заявою позивача суд допитав свідків [PERSON] та [PERSON] Заслухавши пояснення представника позивача, третьої сторони, дослідивши докази, суд дійшов висновку про можливість задоволення позову [PERSON] з наступних підстав. Судом встановлено, що 26 січня 1998 року розпорядженням органу приватизації № 116120 квартиру №18, що розташована за адресою: вул. Терешкової Валентини, будинок 2/2 у м. Одесі було передано у приватну спільну часткову власність наступним особам: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. В той же день, 26 січня 1998 року, управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів вищезазначеним особам було видано свідоцтво про право власності на житло. 8 листопада 2012 року між [PERSON] та позивачем було укладено Договір дарування частини квартири, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 3521, згідно з яким [PERSON] передала, а позивач отримала безоплатно у власність 1/8 частину квартири [ADDRESS]. В подальшому, зазначений договір пройшов державну реєстрацію, про що свідчить [PERSON] про державну реєстрацію № 36316572 від 19.11.2012р., виданий КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості». 27 березня 2018 року між позивачем та [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером № 695, згідно з яким вищезазначені особи продали, а позивач придбала у власність 1/2 частки квартири № 18, що розташована за адресою: вул. [PERSON] (колишня назва - вулиця [PERSON]), будинок 2/2 у м. Одесі. Вищезазначений договір було зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 118623419 від 27.03.2018р. Отже, на сьогоднішній день власниками квартири № 18, що розташована за адресою: вул. Героїв Крут, будинок 2/2 у м. Одесі є [PERSON] (позивач), [PERSON] та [PERSON] (треті особи). Проте згідно Довідки № 888 від 04.06.2018р. про склад сімї відповідачі [PERSON] та [PERSON] до даного часу не знялися з реєстрації місця проживання за адресою: [INFO] (кол. [PERSON]), буд.2/2, квартира 18. Перебування відповідачів зареєстрованими у квартирі позивача тягне за собою для позивача, як власника квартири, необґрунтовані витрати при оплаті комунальних послуг, які в свою чергу залежать від кількості осіб, що зареєстровані в квартирі. Так, згідно з наданими представником позивача квитанціями про оплату комунальних послуг позивач лише за період з квітня по вересень (включно) 2018 року переплатила за централізоване газопостачання 619 грн. 13 коп., а за централізований вивіз сміття 145 грн. 18 коп., що загалом складає 764 грн. 31 коп. Про те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають в квартирі на протязі тривалого часу в судовому засіданні суду підтвердили третя особа [PERSON] Д О., а також свідки [PERSON] та [PERSON] Суду підтверджено, що на сьогоднішній день відповідачі проживають в квартирі, що належить [PERSON] - дружині відповідача [PERSON], за адресою: [ADDRESS]. Право власності останньої на зазначене майно підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 12669180 від 05.06.2018 року. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] хоча й зареєстровані в [INFO] (нині вул.. [PERSON]) в місті [PERSON], тривалий час проживають за іншою адресою. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997р. №475/97- ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається зі змісту статті 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», питання про зняття з реєстрації особи за місцем проживання взаємоповязане і залежить від вирішення питання про житлові права особи, які регулюються нормами житлового і цивільного законодавства. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло, таким чином внаслідок припинення права власності на житлове приміщення, особа втрачає і право користування цим приміщенням. Виходячи з наведеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved