Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

В травні 2015 року прокурор Менського району Чернігівської області в інтересах держави в особі Менської виправної колонії Управління державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області (№91) звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за комунально-побутові послуги та харчування. Позов мотивований тим, що [PERSON] відбуває покарання в Менській ВК №91 за вироком суду, не працює, на його особовому рахунку залишок становить 2,43 грн., не відшкодовує витрати за комунально-побутові послуги та харчування, а тому, посилаючись на положення ст.121 КВК України, відповідно до якої особи, які відбувають покарання у виправних колоніях, із нарахованого їм заробітку, пенсій та іншого доходу відшкодовують комунально-побутові послуги та інші надані послуги, до яких відносяться послуги й харчування, позивач після неодноразового уточнення позовних вимог просить стягнути з [PERSON] заборгованість за комунально-побутові послуги та послуги харчування у розмірі 10 135,22 грн. за період з 12 березня 2013 року по 31 травня 2015 року. Прокурор та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні, яке проводилось в режимі відеоконференції, заявлені позовні вимоги не визнають, просили відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення прокурора, представника Менської ВК №91, відповідача, його представника, свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначеними законами України. Згідно з положеннями ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, і кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] засуджений вироком Комсомольського міського суду Полтавської області від 26 вересня 2011 року за ч.3 ст.185, ч.2 ст. 190, ст.353, ч.1 та ч.4 ст. 70 КК України до 5 років 5 місяців позбавлення волі та на час розгляду справи відбуває покарання в Менській виправній колонії Управління державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області №91 (а.с.4). Відповідно до ст. 121 КВК України особи, які відбувають покарання у виправних колоніях, із нарахованого їм заробітку, пенсій та іншого доходу відшкодовують комунально-побутові послуги та інші надані послуги. Згідно з роз'ясненнями Міністерства юстиції України №1246-0-1-14/6.1 від 01 липня 2014 року інші надані послуги відповідно до ст. 121 КВК України передбачають й послуги харчування, оскільки до їх вартості входять вартість набору продуктів харчування, заробітна плата кухарів, амортизація обладнання та інвентарю, комунальні, санітарно-епідеміологічні витрати тощо. Наказом Міністерства юстиції України від 07.03.2013 року №396/5 затверджено Інструкцію про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі», яку зареєстровано в Міністерстві юстиції України 11.03.2013 року за №387/22919 (надалі - Інструкція №396/5), яку розроблено відповідно до статей 60-62, 118-121 Кримінально-виконавчого кодексу України, Кодексу законів про працю України, Закону України «Про оплату праці» з метою визначення умов праці та заробітної плати засуджених до обмеження волі або позбавлення волі (далі - засуджений), які тримаються в установах виконання покарань (далі - установа) та слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України. Так, п. 6.1 Інструкції №396/5 визначено, що засуджені до позбавлення волі із нарахованого їм заробітку відшкодовують вартість харчування, одягу, взуття, білизни, комунально-побутових та інших наданих послуг, крім вартості спецодягу і спецхарчування. У силу положень п. 6.3.1 Інструкції №396/5 із засуджених, які не працюють (крім осіб, зазначених у підпункті 6.3.2 цього пункту), вартість харчування, одягу, взуття, білизни, комунально-побутових та інших наданих послуг утримується з коштів, які є на їхніх особових рахунках. У разі відсутності у засудженого коштів на особовому рахунку установа (слідчий ізолятор) має право пред'явити йому позов через суд. Засудженим неповнолітнім, інвалідам I та II груп, жінкам з вагітністю понад чотири місяці, непрацюючим жінкам, які мають дітей у будинках дитини при виправних колоніях, непрацюючим чоловікам і жінкам, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», та не одержують пенсії, а також особам, звільненим від роботи через хворобу, у тому числі хворим на активну форму туберкульозу, харчування, одяг, взуття, білизна і комунально-побутові послуги надаються безоплатно (п. 6.3.2 Інструкції №396/5). Дане положення кореспондується з положеннями ст. 115 КВК України, яка визначає матеріально-побутове забезпечення засуджених до позбавлення волі. З характеристики засудженого [PERSON] та довідки планово- виробничого відділу підприємства установи вбачається, що останній відбуває покарання в Менській виправній колонії №91 з 12 березня 2013 року, на виробництві установи був працевлаштований робітником швейної виробничої дільниці з 01 серпня по 01 жовтня 2013 року, зокрема, у серпні 2013 року відповідач відпрацював 13 днів, а у вересні 2013 року - 12 днів. У 2014 році на підприємстві установи не працював. У 2015 році був працевлаштований на швейну дільницю підприємства згідно з наказом № 33 від 12 червня 2015 року, відпрацював 8 днів та був звільнений за власним бажанням на підставі наказу №44 від 29 липня 2015 року. З протоколу №2 засідання методично-виховної ради Менської ВК №91 від 07 лютого 2015 року вбачається, що [PERSON] було запропоновано працевлаштуватись на виробництві установи, але він відмовився. Про проведену бесіду із засудженим щодо працевлаштування також свідчить запис у карточці індивідуальної програми соціально-виховної та психологічної роботи із засудженим [PERSON], на яку він відреагував негативно, бажання працевлаштуватись на підприємстві установи не виявив. Будь-яких доказів на спростування вказаних відомостей суду не надав. За повідомленням медичної частини Менської ВК №91[PERSON] у період з березня 2013 року по серпень 2015 року неодноразово звертався до медичної частини установи за медичною допомогою, через хворобу звільнявся від роботи (а.с.84). Відповідно до розрахунків заборгованості за харчування та комунально-побутові послуги, наданого Менською ВК УДПтСУ в Чернігівській області (№91), розмір заборгованості [PERSON] за період з 12 березня 2013 року по 31 травня 2015 року по харчуванню та комунально-побутовим послугам становить 10 135,22 грн.. Даний розрахунок проведено з врахуванням діючих у період з 12 березня 2013 року по 31 травня 2015 року тарифів на оплату комунально-побутових послуг з електропостачання, водопостачання, водовідведення та теплопостачання, а також часу, протягом якого відповідач працював та був звільнений від роботи через хворобу. У зв'язку з нетривалим часом роботи відповідача у серпні-вересні 2013 року та невиконання ним норм виробітку, нарахована заробітна плата не перекривала видатків установи на утримання засудженого (а.с.86). Доводи відповідача про те, що він тривалий час був працевлаштований кочегаром на виробництві установи спростовуються показаннями директора підприємства установи [PERSON], який був допитаний в судовому засіданні та пояснив, що до роботи кочегаром [PERSON] залучався без оплати праці у відповідності з ч.5 ст. 118 КВК України. Згідно з наказом №128 від 15 жовтня 2012 року [PERSON] не призначався на посаду кочегаром в Менській ВК №91. До переліку осіб, зазначених у ст.115 КВК України, які звільняються від оплати харчування та комунально-побутових послуг (засуджені, які відбувають покарання у виховних колоніях, інваліди першої та другої групи, жінки з вагітністю понад чотири місяці; непрацюючі жінки, які мають дітей у будинках дитини при виправних колоніях; непрацюючі чоловіки віком понад шістдесят років і жінки понад п'ятдесят років (якщо вони не одержують пенсії), особи звільнені від роботи через хворобу), відповідач [PERSON] не належить. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень проти позовних вимог відповідач не надав. Таким чином, враховуючи, що [PERSON], відбуваючи покарання в Менській ВК №91, знаходиться на утриманні установи виконання покарань, не працює, не має коштів на особовому рахунку, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь Менської ВК УДПтСУ в Чернігівській області (№91) підлягає стягненню 10135,22 грн. у відшкодування вартості харчування та комунально-побутових послуг за період з 12 березня 2013 року по 31 травня 2015 року. Відповідно до ст.88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved