Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про виселення. Позовна заява мотивована тим, що 12.01.1988 року [PERSON] зареєструвала шлюб із відповідачем. В зв'язку з тим, що відповідач зловживав спиртними напоями, влаштовував в квартирі дебоші, позивач розірвала з ним шлюб 04.04.2011 року. Після розірвання шлюбу відповідач продовжував систематично порушувати правила співжиття, що робить неможливим проживання з ним в одній квартирі. Рішенням Вінницького міського суду від 03.12.2013 року позивачу було відмовлено в задоволенні позову про виселення [PERSON] Незважаючи на те, що питання про виселення вже ставилось, відповідач не зробив належних висновків для себе, продовжує систематично порушувати правила співжиття, що робить неможливим для позивача проживання з ним в одній квартирі. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогою про виселення [PERSON] на підставі ст. 116 ЖК України з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Позивач та її представник позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити, аргументуючи мотивами викладеними в позовній заяві. Відповідач позовні вимоги не визнав і просив відмовити в їх задоволенні. Зазначив, що позивач всіляко намагається його виселити з квартири. По справі встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03.12.2013 року у цивільній справі № 127/26935/13-ц, яке набрало законної сили 12.02.2014 року згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області, [PERSON] було відмовлено в задоволенні позовних вимог про виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. (а.с. 31-36) Посилаючись на тривання протиправної поведінки відповідача після ухвалення вище вказаного судового рішення і на положення ст. 116 ЖК України, позивач вважає неможливим їх спільне проживання із відповідачем, а тому вважає, що [PERSON] повинен бути виселений з квартири без надання іншого жилого приміщення. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, вище зазначеним судовим рішенням було встановлено, що з 12 січня 1988 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, мають спільну дитину, яка є вже повнолітньою. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 04 квітня 2011 року шлюб [PERSON] розірваний. Згідно договору дарування від 13 вересня 1994 року позивач [PERSON] володіє на праві власності двокімнатною квартирою [ADDRESS], в якій колишнє подружжя мешкає та зареєстроване, починаючи з отримання в дар цього помешкання, по даний час. [PERSON] у спірне помешкання вселявся саме як член сім'ї його власника, тобто самоправства на той час ним допущено не було. Конфлікти та сварки щодо користування відповідачем житлом між сторонами у справі відповідно з матеріалами, наявними у ній, мають місце, виключно починаючи з вересня 2013 року. Ініціатором негараздів у відносинах, що тягнуть розгляд відповідних звернень в правоохоронних органах з певними наслідками, є не тільки і не стільки відповідач, як, власне, й сама позивачка, що доводиться неодноразовими письмовими відповідями, листами, заявами, поясненнями і т.п. Враховуючи положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України, вище зазначені обставини не підлягають доказуванню. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який є власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Право користування житлом втрачає член сім'ї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Суд вважає, що право приватної власності на житло не може бути абсолютизованим, оскільки не надає власнику можливості за його бажанням виселяти з житлового приміщення осіб, які вселились у встановленому законом порядку, як члени його сім'ї. Так, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03.12.2013 року, яке набрало законної сили 12.02.2014 року згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області, встановлено, що [PERSON] вселився у спірне житлове приміщення у встановленому законом порядку, як член сім'ї [PERSON] Частинами 1, 4 ст. 156 ЖК України встановлено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, зокрема один з подружжя власника, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. Разом з тим, відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, а саме: якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Судом прийнято до уваги, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, суду слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, органами прокуратури, внутрішніх справ тощо. На вище зазначене звернув увагу Верховний Суд України в п. 17 постанови Пленуму від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України». Судом встановлено відсутність підстав, передбачених ст. 116 ЖК України, для виселення відповідача із займаного ним житла. Суд прийшов до висновку, що конфлікти і сварки між сторонами по справі дійсно мають місце, однак ініціаторами даних конфліктів є обидві сторони. (а.с. 5-10, 28, 37-46) Зокрема, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03.12.2013 року, яке набрало законної сили 12.02.2014 року згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області, встановлено що мали місце спричинення [PERSON] на початку листопада 2013 року відповідачеві тілесних ушкоджень, притягнення її до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Належних і допустимих доказів того, що відповідач притягався до відповідальності в порядку, визначеному законом, за протиправні дії, суду не надано. Посилання позивача на порушення кримінального провадження відносно [PERSON] за вчинення ним злочину щодо [PERSON] як на доказ по справі суд вважає безпідставним, оскільки особа вважається невинуватою у вчиненні злочину доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Окрім того, доказів систематичного руйнування, псування жилого приміщення відповідачем, або використання його не за призначенням, також, суду не надано. Те, що до відповідача були вжиті передбачені законом заходи попередження або громадського впливу і вони не дали позитивних результатів судом не встановлено. Належних і допустимих доказів систематичних порушень правил співжиття з боку відповідача щодо чого були вжиті відповідні заходи попередження чи громадського впливу та які не дали позитивних результатів у розумінні вимог ч. 1 ст. 116 ЖК України, суду не надано. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про відмову в задоволенні позовних вимог, які є недоведеними належними доказами. Окрім того, судом прийнято до уваги, що втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття, а виселення відповідача з житла без надання іншого жилого приміщення на підставі ст. 116 ЖК України, є крайньою мірою. Згідно положень ст. 88 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed